АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/1059/16 Доповідач - Загорський О.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2016 р. Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Демкович Ю. Й., Хома М. В.,

секретар судового засідання - Танцюра О.В.

за участі - представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 квітня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності в рахунок погашення кредитної заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

31.08.2015 року ПАТ "Дельта Банк" (далі Банк) звернулося до суду із вказаним позовом. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що в рахунок належного виконання позичальником ОСОБА_1 зобов'язань по кредитному договору №1901/0908/88-241 від 05.09.2008 року співвласники житлового будинку - інші співвідповідачі, передали в іпотеку належні їм частки в житловому будинку. ОСОБА_1 належним чином не виконував умов договору в зв'язку з чим виникла заборгованість - 215486,02 грн. в рахунок якої Банк просить звернути стягнення на предмет іпотеки і визнати за Банком право власності на будинок.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.04.2016 року в задоволенні позову ПАТ "Дельта Банк" - відмовлено, оскільки даний будинок підпадає під критерій майна, яке не може бути примусово відчужене без згоди власника і судом враховано неспівмірність суми невиконання зобов'язання по кредитному договору вартості переданого в іпотеку будинку.

В апеляційній скарзі ПАТ "Дельта Банк" просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права.

Вказує, що Банком дотримано процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, в матеріалах справи знаходяться досудові вимоги до кожного із відповідачів із доказами направлення цих вимог, однак зобов'язання відповідачами не виконано і заборгованість не погашена.

Зазначає, що іпотекодержатель має право звернутися в суд за захистом своїх прав до спливу тридцятиденного строку від дня надсилання вимоги про усунення порушення про що вказано у ч.2 ст 35 Закону України "Про іпотеку".

Вказує, що звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно із зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Зазначає, що чинним законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, як неспівмірність заборгованості з вартістю майна.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, апеляційну скаргу заперечив і навів доводи аналогічні викладеним в запереченні на апеляційну скаргу.

ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явились, але подали заперечення у якому просять розглядати справу без їхньої участі. В запереченнях відповідачами наводяться доводи аналогічні тим, які наведені в запереченні на апеляційну скаргу, яке подане представником ОСОБА_1

Представник банку, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. В апеляційній скарзі вказував, що підтримує скаргу повністю і просив справу розглядати без участі представника банку.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає вимогам чинного законодавства, достатньо вмотивований та грунтується на матеріалах справи.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що предмет іпотеки підпадає під критерії майна, яке не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) відповідно до ст. 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Судом прийнята до уваги і неспівмірність суми невиконаного зобов'язання по кредитному договору вартості переданого в іпотеку майна та те, що задоволення позовних вимог Банку призведе до істотних порушень прав та інтересів інших, відмінних від позичальника співвласників предмета іпотеки.

Судом встановлено, що за умовами кредитного договору від 05.08.2008 року №1901/0908/88-240 укладеного між ВАТ "Сведбанк" правонаступником якого є ПАТ "Дельта Банк" та ОСОБА_1 він отримав 24000 доларів США до 05.09.2018 року з сплатою за користування кредитом 12,5 % річних (а.с. 8-13).

Факт видачі кредитних коштів стверджується заявою на видачу готівки №1 від 05.09.2008 року і сторонами не оспорюється.

05.09.2008 року в забезпечення належного виконання ОСОБА_1 зобов'язань за договором від 05.08.2008 року між ВАТ "Сведбанк" та ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 був укладений договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок з надвірними побудовами і спорудами, що розташований на неприватизованій земельній ділянці - 233,6 кв.м та житловою площею 70,6 кв.м в АДРЕСА_1 і належить іпотекодавцям на праві власності - по 1/5 частки (а.с. 16-21).

ОСОБА_1 належним чином умови договору не виконував і станом 28.07.2015 року виникла заборгованість - 9767,17 доларів США, що еквівалентно 215486,02 грн.

Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги про дотримання Банком процедури звернення стягнення на предмет іпотеки та надсилання відповідачам досудових вимог, оскільки:

Згідно п.11 Договору іпотеки, іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання позичальником основного зобов'язання повністю або частково.

При настанні зазначеного випадку іпотекодержатель надсилає іпотекодавцям письмову вимогу про усунення порушення основного зобов'язання та зобов'язань передбачених цим договором, у строк, що не перевищує тридцяти календарних днів та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Позивач подав позов через поштове відділення 28.08.2015 року (штамп на конверті.

Того ж дня 28.08.2015 року була направлена вимога, але лише ОСОБА_8, ОСОБА_1, ОСОБА_1 (а.с. 24).

Вимоги від 19.02.2016 року були направлені іншим іпотекодавцям вже під час розгляду справи судом (89-96).

Матеріали справи не містять доказів отримання вказаних вимог відповідачами.

Відповідно до ч.3 ст. 35 Закону України "Про іпотеку" вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки.

Позивачем не представлено доказів того, що недотримання вимог ст. 35 Закону України "Про іпотеку" і п. 11 Договору іпотеки зумовлене ризиком знищення, пошкодження або втрати предмета іпотеки.

Враховуючи зазначене, вказані дії позивача свідчать про порушення ним п. 11 Договору іпотеки ст. 35 Закону України "Про іпотеку", оскільки вимоги до одних відповідачів надіслані одночасно з поданням позову до інших - під час розгляду справи, але доказів отримання вимог відповідачами не преставлено.

Критично оцінюються доводи апеляційної скарги, що задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно із зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, тому, що домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня, оскільки питання подвійного стягнення за основним зобов'язанням в рішенні суду першої інстанції не оговорювалося і як підстава для відмови в задоволенні позову не вказано.

Колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги, що чинним законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, як неспівмірність заборгованості з вартістю майна, оскільки:

Згідно п. 41 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012, № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Ціна позову становить 215486,02 грн, а вартість майна 1312042,00 грн., отже ціна позову становить лише шосту частину від вартості майна, що свідчить про неспівмірність заборгованості і вартості майна.

Колегія суддів зауважує, що висновок суб'єкта оціночної діяльності від 28.01.2016 року (а.с. 79) представником банку не спростовано.

Критично оцінюються посилання апеляційної скарги на п. 12.3.1 Договору, згідно якого різниця вартості майна має бути перерахована іпотекодавцям протягом 60 робочих днів з моменту набуття у власність предмета іпотеки, оскільки ПАТ "Дельта Банк" визнано неплатоспроможним і розпочато процедуру ліквідації. Представником банку не подано доказів в підтвердження можливості сплати відповідачам 1096555,98 грн. різниці між вартістю майна і заборгованістю.

Колегія суддів, зазначає, що неспівмірність заборгованості до вартості майна не була самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, а оцінювалась судом в сукупності з іншими доказами.

Суд першої інстанції вірно застосував п.1 ч.1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті " - не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, оскільки:

- предмет іпотеки - житловий будинок по вул. Ланова, 5 в смт. Велика Березовиця придбаний не за кредитні кошти і право власності за іпотекодавцями оформлене на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно;

- Відповідачі не мають зареєстрованого за собою права власності на інше житло і зазначене житло використовується тільки відповідачами;

- Площа будинку 70,6 кв.м;

- Кредит наданий в іноземній валюті.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України саме апелянт повинен довести належними доказами обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, що ним зроблено не було.

У відповідності до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вказане, матеріали справи, подані докази, колегія суддів приходить до переконання, що рішення постановлено у відповідності до чинних норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді