Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 332/428/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Безлер Л.В.
Провадження № 22-ц/778/2549/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.

Суддів: Крилової О.В.

ОСОБА_2

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Запорізької міської ради, треті особи - Міське комунальне підприємство «Основаніє», Заводський районний відділ у місті Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області, про визнання права користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що відповідальним наймачем квартири АДРЕСА_1 був ОСОБА_4, який помер 20 січня 2016 року. В цій квартирі був зареєстрований лише він, квартира не приватизована.

За життя ОСОБА_4 за його згодою вона вселилась до вищевказаної квартири. Позивач здійснювала догляд за ОСОБА_4 та допомагала в лікуванні, оскільки ОСОБА_4 був тяжко хворим. Останній запропонував їй зареєструватися у вказаній квартирі та разом приватизувати її. Оскільки в грудні 2015 року ОСОБА_4 мав стаціонарно лікуватися, то він 07.12.2015р. склав нотаріально посвідчену довіреність на неї та на її чоловіка ОСОБА_5 щодо представництва його інтересів стосовно приватизації квартири АДРЕСА_2, а також склав заяву про його згоду на реєстрацію позивача у даній квартирі. Через те, що особовий рахунок був оформлений па померлого батька ОСОБА_4, вона не змогла одразу зареєструватися у вказаній квартирі. Тому вони разом із ОСОБА_4 подали відповідну заяву до МКП «Основаніє» на переоформлення особового рахунку на ОСОБА_4

Після переоформлення особового рахунку на ОСОБА_4 позивачу повідомили, що вона не може знятися з реєстраційного обліку за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Люцерна, вул. Вишнева, буд. 3, де вона була зареєстрована, оскільки разом із нею за цією адресою зареєстрована її малолітня дочка - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після вирішення питання реєстрації дитини за місцем реєстрації батька, вона знялась з реєстраційного обліку у Вільнянському районі Запорізької області, однак не встигла зареєструватися у спірній квартирі, оскільки ОСОБА_4 помер, і документи втратили чинність. Позивач здійснила за власні кошти поховання ОСОБА_4

ОСОБА_3 вважає, що здобула право на користування вищевказаною квартирою на підставі ст.ст. 64, 65 ЖК України, оскільки проживала з ОСОБА_4 як член сім'ї наймача, здійснювала за ним догляд, лікування, купувала для померлого ліки, їжу.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд визнати за нею право користування житловим приміщенням - квартирою № 53 у будинку 47 по вул. Алмазній в м. Запоріжжі.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2016 року в задоволені позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що суд вірно вирішив питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин. З дотриманням вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України суд належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивачем не доведено факту постійного проживання у спірній квартирі, участі в її утриманні, проживання як члена сімї наймача, ведення спільного господарства з померлим. Крім того, позивач зберігала за собою реєстрацію за іншим місцем проживання, жодних дій, спрямованих на реєстрацію у спірній квартирі до грудня 2015 року не вчиняла, що підтверджено і самим позивачем у судовому засіданні. Отже, жодних доказів на підтвердження своїх доводів щодо факту вселення у спірне жиле приміщення на законних підставах як члена сім'ї наймача, постійного там проживання, ведення спільного господарства позивачем не надано.

Згідно ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сімї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобовязаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За положеннями ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 р. № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, квартира АДРЕСА_1 належить до комунальної власності міста Запоріжжя та знаходиться на балансі МКП «Основаніє», не приватизована.

Згідно з даними поквартирної картки, вищевказана квартира була отримана ОСОБА_7 на родину з пяти осіб. Договір найму даного житлового приміщення було укладено з ОСОБА_7, який помер 16.05.2010 року (а.с. 54).

Відповідно до розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району № 587р від 25.12.2015 року договір найму даного житлового приміщення було переоформлено 25.12.2015 року з ОСОБА_7 на ОСОБА_4 у звязку зі смертю основного квартиронаймача (а.с. 88).

У даній квартирі ОСОБА_4 проживав та був зареєстрований з 18.09.1997 року. Його було знято з реєстрації у звязку зі смертю 10.02.2016 року, що підтверджується довідкою з місця проживання ЦОА № 4 МКП «Основаніє» № 852 від 02.03.2016 року та копією поквартирної картки (а.с. 53, 54).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії І-ЖС № 348659 від 21.01.2016 року, ОСОБА_4, 08.06.1963р. народження, помер 20.01.2016 року у віці 52 років (а.с. 5).

Як встановлено судом і не заперечується сторонами, позивач у спірній квартирі ніколи не була зареєстрована, мала реєстрацію за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Люцерна, вул. Вишнева, 3, з 12.07.2005 року та знята з реєстраційного обліку за вказаною адресою 19.01.2016 року, що також підтверджується даними її паспорту громадянина України (а.с. 3-4).

Як зазначає позивач, вона з травня 2014 року проживала із ОСОБА_4 в спірній квартирі.

07.12.2015 року ОСОБА_4 склав письмову заяву про згоду на реєстрацію місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_3, яка посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстровано в реєстрі за № 737 (а.с. 7).

З матеріалів справи та паспортних даних позивача вбачається, що 10.10.2013 року вона зареєструвала шлюб із ОСОБА_5 (а.с. 3-4). З чоловіком мають дочку ОСОБА_6, 13.10.2012р. народження (а.с. 37). Отже, позивач утворила свою власну сімю, членами якої є її чоловік та дочка.

З 28.01.2016 року по теперішній час позивач зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 3-4, 35).

Крім того, у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_9 пояснила, що зі слів ОСОБА_10 їй відомо, що позивач проживала у ОСОБА_4 коли останньому знадобилася допомога, коли це було не памятає. В квартирі ОСОБА_4 не була.

Свідок ОСОБА_11 пояснила суду першої інстанції, що є подругою ОСОБА_3, а також була знайома з ОСОБА_4 Їй відомо, що позивач з 2014 року проживала у ОСОБА_4, доглядала за ним. Однак особисто в квартирі ОСОБА_4 вона не була. Дитина ОСОБА_3 проживала і з позивачем, і з ОСОБА_10

Свідок ОСОБА_12 пояснила, що перебуває у дружніх відносинах із ОСОБА_10 Їй відомо, що ОСОБА_4 звернувся за допомогою до ОСОБА_10, у звязку з чим, вони з останньою приносили йому продукти харчування. За пропозицією ОСОБА_4 позивач проживала з ним у спірній квартирі з 2014 року та доглядала за ним. В цій квартирі свідок була 2-3 рази і бачила там речі ОСОБА_3, а також дитячі речі.

Свідок ОСОБА_10 пояснила суду першої інстанції, що ОСОБА_4 був її далеким родичем. З 2014 року він захворів, коштів в нього не було, оскільки він не працював і не отримував пенсію. Вирішили, що за ним буде доглядати ОСОБА_3 Вони купували йому ліки, продукти харчування, інші речі та оплачували медичні обстеження. ОСОБА_3 переїхала до ОСОБА_4 щоб піклуватися про нього. ОСОБА_4 був не проти залишити квартиру ОСОБА_3 Комунальні послуги ані вона, ані ОСОБА_3 не сплачували, оскільки на це коштів не вистачало.

З огляду на викладене, суд дійшов правильного висновку, що покази свідків, допитаних в ході розгляду справи, не підтверджують того, що позивач була членом сімї ОСОБА_4, враховуючи ті обставини, що вона набула такого статусу відносно свого чоловіка та дочки, як і не підтверджують вселення у спірне жиле приміщення як члена сім'ї наймача. Крім того, ані свідок ОСОБА_9, ані свідок ОСОБА_11 у квартирі АДРЕСА_4 за життя ОСОБА_4 не були, тому деякі їх пояснення фактично ґрунтуються на їх власних припущеннях. Усі вищевказані свідки зазначали, що ОСОБА_3 переїхала до ОСОБА_4 з метою догляду за ним та надання допомоги, а не на постійне проживання і створення з ним сімї.

Свідок ОСОБА_13 пояснила суду першої інстанції, що працює начальником Центру обслуговування абонентів № 4 ЄАС МКП «Основаніє», до неї усно звернулися ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з питання реєстрації ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_5. Вона розяснила останнім, що у даній квартирі значиться відповідальним квартиронаймачем ОСОБА_7, тому необхідно переоформити договір найму даної квартири на ОСОБА_4 У звязку з цим, 21.12.2015 року ОСОБА_4 подав заяву про переоформлення особового рахунку. 25.12.2015 року розпорядженням голови райадміністрації Запорізької міської ради по Заводському району дозволено МКП «Основаніє» переоформлення договору найму ОСОБА_4 Після цього, ОСОБА_3 було розяснено про неможливість одночасного зняття з реєстраційного обліку у Вільнянському районі та реєстрації в спірній квартирі, оскільки за місцем її реєстрації зареєстрована малолітня дитина, та, відповідно, необхідно надати згоду ОСОБА_4 на реєстрацію в цій квартирі ОСОБА_3 разом із малолітньою ОСОБА_6 або вирішити питання реєстрації дитини за місцем реєстрації батька.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що той факт, що ОСОБА_4 бажав, щоб позивач зареєструвалася у спірній квартирі і надання ним про це нотаріально посвідченої згоди, не свідчить про те, що ОСОБА_3 набула право користування цим житлом. Достовірних та допустимих доказів про те, що позивач вселилась в спірну квартиру в установленому законом порядку як член сімї наймача, на постійне місце проживання, а не з метою здійснення догляду за ОСОБА_4, вела з ним спільне господарство, приймала участь в утриманні квартири, яка являлась її єдиним постійним місцем проживання, позивачем не надано. Більш того, ОСОБА_3 перебуває у зареєстрованому шлюбі, має свою сім'ю та зберігала за собою право користування іншим житловим приміщенням. Посилання позивача на ті обставини, що нею витрачались кошти на медичні обстеження, продукти харчування наймача, оплачені послуги його поховання не можуть бути підставою для встановлення факту ведення спільного господарства з ОСОБА_4

Крім того, позивач не здійснювала оплату за житлово-комунальні послуги. Згідно з довідкою МКП «Основаніє» № 1389 від 18.03.2016 року, станом на 01.03.2016 року борг за житлово-комунальні послуги квартири АДРЕСА_6 становить 10 716,58 грн. З 01.10.2014 року оплати не проводилася. До 01.10.2014 року інформація по оплаті відсутня (а.с. 86).

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов правильного висновку, що ОСОБА_3 не набула права постійного користування спірною квартирою на підставі ст.ст. 64, 65 ЖК України, оскільки перебувала в спірному житловому приміщенні не з метою постійного проживання, а з метою здійснення догляду за ОСОБА_4 Допомога у придбанні ліків, продуктів харчування позивачем за кошти її чоловіка ОСОБА_5, якому ОСОБА_4 був далеким родичем, є проявом нормальних людських стосунків, а не доведенням факту постійного проживання позивача з ОСОБА_4 однією сімєю та ведення з ним спільного господарства. ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що з осені 2015 року в спірній квартирі постійно не проживала, оскільки після повернення чоловіка з-за кордону вони із ним та малолітньою дитиною, тобто сімєю, проживали за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, яку винаймали. Перебування у шлюбі і проживання разом із чоловіком та дитиною в іншому місці спростовують доводи позивача про її постійне, як члена сімї, проживання з ОСОБА_4 у спірній квартирі.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки базуються на викладі фабули справи, є повторенням обставин, якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди ОСОБА_3 з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2016 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: