Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 320/8087/15Головуючий у 1-й інстанції Зимогляд В.В.
Пр. № 22-ц/778/4160/16Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Дзярука М.П., Трофимової Д.А.

за участі секретаря Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, та малолітнього ОСОБА_4 на заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 травня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (далі - Банк) до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, та малолітнього ОСОБА_4, треті особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, ОСОБА_5, Мелітопольський міський відділ Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, про виселення

ВСТАНОВИЛА:

Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив виселити ОСОБА_2, неповнолітню ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, із квартири АДРЕСА_3 без надання іншого житла та зняттям з реєстраційного обліку в Мелітопольському МВ УДМС України в Запорізькій області, на підставі ст. ст. 35, 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ч. 3 ЖК України, умов договору іпотеки, укладеного ОСОБА_2 із Банком відносно зазначеної квартири, придбаної за кредитні кошти, переданої в іпотеку Банку у забезпечення зобов'язань за кредитним договором, укладеним із Банком ОСОБА_2, яка не виконує своїх зобов'язань за кредитним договором, має місце заборгованість, в рахунок погашення якої за рішенням суду за позовом Банку вже було звернуто стягнення на цю квартиру, та які на виконання отриманої письмової вимоги Банку зазначену квартиру у добровільному порядку не звільнили.

Заочним рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 травня 2016 року позов Банку задоволено.

Виселено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, з квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3.

Виселено ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер не присвоєний, з квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3.

Виселено ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер не присвоєний, з квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, яка проживає за адресою: АДРЕСА_3, на користь Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк», , (юридична адреса: 04070 м. Київ, вул. Андріївська, б. 4), витрати пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 1218,00 грн.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 липня 2016 року (а.с.162) заяву ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 і малолітнього ОСОБА_4, про перегляд вищезазначеного заочного рішення у цій справі (а.с. 129-130) залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 і малолітнього ОСОБА_4, у своїй апеляційній скарзі (163-164) просила заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Банк надав апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 і малолітнього ОСОБА_4, у цій справі (а.с.190).

У судове засідання 09 листопада 2016 року повідомлені апеляційним судом належним чином, з додержанням вимог ст. ст. 74-77 ЦПК України, про час і місце розгляду цієї справи (а.с.187-189, 194-195), та зокрема відповідач ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 і малолітнього ОСОБА_4 (а.с.189), всі особи, які беруть участь у справі, не з'явились, окрім представника Банку (позивача), клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При цьому, відповідач та всі треті особи про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, окрім третьої особи - органу опіки та піклування, який подав апеляційному суду поштою заяву (а.с. 192-193), в якій просив розглядати дану справу апеляційним судом у відсутності його представника.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причини неявки у дане судове засідання всіх нез'явившихся осіб, які беруть участь у справі, та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила клопотання третьої особи - органу опіки та піклування задовольнити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю всіх нез'явившихся осіб, які беруть участь у справі, за присутністю представника Банку (позивача) за довіреністю (а.с. 196) Бойченка Д.О.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника Банку, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 і малолітнього ОСОБА_4, не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов Банку у цій справі, керувався ст. ст. 11, 509, 525, 526, 610, 1050 ч.2, 1054 ч. 2 ЦК України, ст. ст. 10-11, 60, 88, 197, 209, 212, 214-215, 224-226 ЦПК України, ст. ст. 33, 38-40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України та виходив із обґрунтованості та доказаності позовних вимог Банку у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, суд першої інстанції правильно виходив при вирішенні цієї справи з наступного.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В силу вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і виплати проценти.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що 29.12.2007 року між Банком та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №5992355, за яким остання отримала кредит в сумі 152000,00 грн. зі сплатою 11,04 % річних з кінцевим терміном повернення до 28.12.2027 року, для придбання квартири АДРЕСА_4 (а.с. 9-12).

В забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором відповідачем ОСОБА_2 було передано Банку в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_4. Договір іпотеки від 29.12.2007 року посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Чудською О.О. (а.с. 13-17).

06.11.2012 року Мелітопольським міськрайонним судом у цивільній справі ЄУН №815/10921/2012 за позовом Банку до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором ухвалено, яким позовні вимоги Банку задоволено (а.с. 21-23).

При проведені примусового виконання рішення Мелітопольського міськрайонного суду, державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Мелітопольського міськрайонного управління юстиції було з'ясовано, що у вищезазначеній іпотечній квартирі, окрім відповідача, зареєстровані її діти: неповнолітня ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2

Відповідно до п.п. 4.5.9. п.4.5 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/2 зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 02.04.2012 року за № 489/20802, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають неповнолітні, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування. Такого дозволу не надано.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22.12.2014 у справі № 320/9853/14-ц, залишеним без змін ухвалами апеляційного суду Запорізької області від 11.03.2015 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.03.2015 року, частково задоволено позов Банку до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 та малолітнього ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, а саме: звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3, в частині позовних вимог про виселення відмовлено. Підставою відмови в частині позову про виселення стала та обставина, що відповідач не отримувала вимоги від Банку про виселення.

Судом першої інстанції у цій справі також правильно встановлено, що 19 травня 2015 року Банк направив ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 та малолітнього ОСОБА_4, вимогу про виселення на дві адреси (а.с.36-38). Зазначену вимогу відповідач ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 та малолітнього ОСОБА_4, отримала за обома адресами 29.05.2015 року та 26.05.2016 року відповідно, про що свідчать поштові повідомлення про вручення зазначених поштових відправлень Банку ОСОБА_2 (а.с.39).

Відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками встановленими законом.

Згідно із ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Особи, які проживають у зазначених приміщенням на умовах найму (оренди).ю не підлягають виселенню, якщо: договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя.

На момент укладення вищезазначеного договору іпотеки - 29.12.2007 року у вищевказаній квартирі зареєстрованих осіб не було, про що свідчить довідка від 27.12.2007 року (а.с. 3).

Відповідно до п.1.7.4 вищезазначеного договору іпотеки ОСОБА_2 не мала права реєструвати без письмового погодження із Банком третіх осіб на житловій площі, що входить до складу предмета іпотеки.

Проте, всупереч вказаній умові договору іпотеки після укладення останнього ОСОБА_2 без дозволу Банку зареєструвала у приміщенні своїх дітей - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується довідкою ТОВ «Комфорт-Мелітополь» (а.с. 27).

Згідно із п.п. 13 п. 1.4 вищезазначеного договору іпотеки ОСОБА_2, як іпотекодавець, на час укладення та підписання цього договору із Банком стверджувала, що предмет іпотеки не є для неї та членів її сім'ї тощо єдиним можливим місцем проживання та/або сукупний дохід членів сім'ї достатній для придбання або найму іншого житла у разі звернення стягнення на предмет іпотеки, а також відсутні малолітні та/чи неповнолітні діти, що мають право користуватися квартирою, що є предметом іпотеки.

Крім того, станом на час розгляду цієї справи судом першої інстанції у власності ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 знаходилось по 1/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_5, що підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 42-43).

Отже, квартира розташована за адресою: АДРЕСА_3, не є для ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 єдиним житлом.

Таким чином, враховуючи, що Банком повністю дотримана процедура виселення, передбачена ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», суд першої інстанції правильно вважав за необхідне задовольнити позовні вимоги Банку у цій справі.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 і малолітнього ОСОБА_4, є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача, висловлену нею у цій справі та яку вона вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 і малолітнього ОСОБА_4, була належним чином повідомлена судом першої інстанції про час і місце розгляду цієї справи на 15.03.2016 року (а.с. 83).

В порядку задоволення у тому числі заяви ОСОБА_2 про відкладення розгляду цієї справи через хворобу її та її дітей на грип (а.с. 88), яка при цьому до своєї заяви та у подальшому (до заяви про перегляд заочного рішення суду першої інстанції та апеляційної скарги на це заочне рішення суду) не надала суду першої інстанції доказів цієї хвороби, судом першої інстанції було відкладено розгляд цієї справи на 25.04.2016 року, в яке належним чином повідомлена про час і місце розгляду цієї справи (а.с. 96) ОСОБА_2 знов не з'явилась.

Таким чином, належним чином повідомлена про час і місце розгляду цієї справи судом першої інстанції (а.с.103) ОСОБА_2 втретє не з'явилась у судове засідання у цій справі, призначене судом першої інстанції на 30.05.2016 року, в якому було ухвалено останнім рішення, що є предметом апеляційного оскарження на теперішній час.

Хоча в силу вимог ст. ст. 169, 224 ЦПК України вже при другій неявці відповідача незалежно від причини цієї неявки (хвороба її чи дітей тощо) суд першої інстанції мав право розглядати дану справу за відсутності відповідача, у тому числі заочно.

Права дітей при вищевикладених правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставинах цієї справи оскаржуємим рішенням суду у цій справі не порушені.

Місцем проживання дітей відповідача ОСОБА_2 в силу вимог ст. 29 ЦК України, є місце проживання їх батьків, у тому числі ОСОБА_2, як їх матері.

Саме батьки, та зокрема мати ОСОБА_2, зобов'язані забезпечувати своїх дітей - неповнолітню ОСОБА_3 і малолітнього ОСОБА_4 - житлом.

Право користування дітей (неповнолітньої ОСОБА_3 і малолітнього ОСОБА_4) квартирою АДРЕСА_3, які не були і не є власниками останньої, вселились до неї та зареєструвались у ній без згоди Банку після укладення договору іпотеки цієї квартири, є похідним від права власності (користування) на цю квартиру їх матері - ОСОБА_2

В разі позбавлення ОСОБА_2 права власності на цю квартиру за рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 грудня 2014 року в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки (зазначену квартиру) та встановлення судом першої інстанції у цій справі дотримання Банком процедури, передбаченої ст. 40 Закони України «Про іпотеку» (надіслання відповідної письмової вимоги відповідачам про виселення із іпотечної квартири, яка була отримана останніми а.с. 36-39), відповідач ОСОБА_2 також втратила право користування цією квартирою, а тому підлягала виселенню у цій справі за рішенням суду без надання іншого житла.

В разі задоволення первісних позовних вимог Банку у цій справі про виселення із іпотечної квартири відповідача ОСОБА_2, похідні від них позовні вимоги Банку про виселення дітей останньої - неповнолітньої ОСОБА_3 і малолітнього ОСОБА_4 - також підлягали задоволенню у цій справі.

Крім того, як правильно було встановлено судом першої інстанції у цій справі на час постановлення оскаржуємого рішення, всі відповідачі (ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4) є співвласниками іншої квартири по ? частини кожний (а.с.42-43).

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення відповідача ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 і малолітнього ОСОБА_4, від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 і малолітнього ОСОБА_4, не надала суду першої інстанції при розгляді її заяви про перегляд вищезазначеного заочного рішення суду у цій справі будь-яких належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову Банку у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи відповідача ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 і малолітнього ОСОБА_4, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Крім того, судом першої інстанції з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України правильно вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат у цій справі, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови відповідачу ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 і малолітнього ОСОБА_4, у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок Банку судових витрат у вигляді судового збору (а.с. 176), понесених нею при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Разом із тим, колегія суддів апеляційного суду вважає за доцільне роз'яснити ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 та малолітнього ОСОБА_4, що остання не позбавлена права у подальшому вирішувати окремо від цієї справи питання про відстрочку виконання оскаржуємого рішення у цій справі в порядку, передбаченому ст. 373 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, та малолітнього ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 травня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Дзярук М.П.Трофимова Д.А.