АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3493/16 Справа № 422/5812/12 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ сумісного майна подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2012 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона з ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з 13 жовтня 2000 року до 25 травня 2012 року. За час шлюбу придбано, за спільні кошти подружжя майно, яке є обєктом спільної сумісної власності, а саме, квартира АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано за відповідачем та автомобіль НОМЕР_1. Згідно з висновком будівельно-технічного дослідження № 635/11-15 від 26 листопада 2015 року, проведеного судовим експертом ОСОБА_4, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1, відповідно до наданої технічної документації, станом на 26 листопада 2015 року складає 455 080 грн. Судовим експертом ОСОБА_5, визначено середню ринкову вартість автомобіля НОМЕР_1, зареєстровану на ОСОБА_6, а саме, 79 030 грн.

Враховуючи вищевказане, позивач просила суд визнати спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 і легковий автомобіль НОМЕР_2 та стягнути з ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/2 квартири АДРЕСА_1 у сумі 227 540,00 грн. і грошову компенсацію 1/2 частину легкового автомобіля НОМЕР_1 у сумі 39 515,00 грн. Крім того, позивач просила припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на вказані квартиру та автомобіль, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено частково: визнано спільним сумісним майном ОСОБА_2 і ОСОБА_3 майно, що набуте під час шлюбу, а саме, квартиру, розташовану за адресою м. Дніпропетровськ, вул. бульвар Рубіновий, кв .№ 29, буд. № 7 та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 2199,79 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно з ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 жовтня 2000 року до 25 травня 2012 року.

Перебуваючи у шлюбі, сторони придбали квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29 листопада 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_7 за реєстровим № 2530 і яка є спільною сумісною власністю подружжя, так як придбана на момент сумісного подружнього життя.

Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

У відповідності до ч. 1 ст. 61 Сімейного Кодексу України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1 статті 63 СК України, встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Слід також зазначити, що з позовом щодо вказаної квартири у серпні 2014 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська зверталась ОСОБА_8, але рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2014 року ї було відмовлено в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_10, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності та зобовязання вчинити певні дії. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2015 року вказане рішення залишено без змін.

Визнаючи спільним сумісним майном сторін квартиру, розташовану за адресою м. Дніпропетровськ, вул. бульвар Рубіновий, кв .№ 29, буд. № 7, суд першої інстанції керувався положеннями Сімейного, Цивільного кодексів України та виходив з того, що оскільки сторонами було придбано квартиру та зареєстровано у встановленому законом порядку на момент сумісного подружнього життя, то позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині підлягають задоволенню.

Окрім, квартири, предметом поділу сумісного майна, позивачем зазначено легковий автомобіль НОМЕР_2.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 12 листопада 2011 року, право власності на автомобіль НОМЕР_1 зареєстровано за ОСОБА_6.

Таким чином, відмовляючи в цій частині позовних вимог, суд виходив з того, що вказане майно не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, так як фактично належить ОСОБА_6, а жодних доказів, на факт придбання вказаного транспортного засобу за період подружнього життя - надано не було.

Також із матеріалів справи вбачається, що, на обґрунтування вимог про стягнення з ОСОБА_3 грошової компенсацію вартості 1/2 квартири, позивачем було надано висновок будівельно-технічного дослідження № 635/11-15 від 26 листопада 2015 року, проведеного судовим експертом ОСОБА_4, згідно якого ринкова вартість квартири АДРЕСА_1, відповідно до наданої технічної документації, станом на 26 листопада 2015 року складає 455 080 грн.

Оскільки, у відповідності до ст. ст. 69, 70 СК України, позивач не заявляла вимоги щодо поділу майна подружжя, а відповідач не погодився сплачувати компенсацію вартості 1/2 спірної квартири у розмірі 227540,00 грн., згода на що є обовязковою, враховуючи положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України, то відмова суду в цій частині позовних вимог, також, є цілком обґрунтованою.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на порушення процесуальних і матеріальних норм законодавства, зокрема щодо обмеження її права на грошову компенсацію вартості частки спільної квартири, яка є неподільною і фактично перебуває у користуванні відповідача, у звязку з чим, сплата вказаної компенсації є обовязком ОСОБА_3

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами, враховуючи наступне.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" встановлено, що суди, вирішуючи питання про розділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі суди повинні застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Стаття 365 ЦК України регулює припинення права власності на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. А частиною 2 вказаної норми передбачає, що суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Крім того, згідно ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач не заявляла позовні вимоги щодо поділу майна подружжя та не сплачувала попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду для присудження заявленою ОСОБА_2 грошової компенсації на її користь у розмірі 227540,00 грн.

З боку відповідача ОСОБА_3, також, не було надано згоду на присудження ОСОБА_6. грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно.

За таких обставин колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Щодо апеляційних доводів стосовно поділу транспортного засобу, то слід звернути увагу на те, що в даному випадку власником автомобіля НОМЕР_2 є ОСОБА_6, мати відповідача і вказаний транспортний засіб не може вважатися обєктом сумісно набутого майна. Вказана обставина підтверджена свідоцтвом про реєстрацію права власності на транспортний засіб від 12 листопада 2011 року.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, що автомобіль НОМЕР_2 було придбано за період подружнього життя та він є спільним майном подружжя не можуть бути прийняті до уваги, оскільки з матеріалів справи вбачається, що спірний автомобіль було відчужено сторонами в період шлюбу. Договір купівлі-продажу позивачем оскаржено не було, отже вважається що його відчуження відбулося за взаємною згодою подружжя і він не є обєктом спільної власності подружжя.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_11