Справа № 219/4089/16-ц
Провадження № 2/219/2305/2016
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
8 липня 2016 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:
судді Павленко О.М.
за участі секретаря Кудла Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1, згідно якої він просить усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням шляхом визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою № 30 в будинку № 23 по вул. Визволителів Донбасу (60 років Утворення СРСР) в м. Бахмут Донецької області, вказуючи, що 13.04.2016 року він уклав договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_3, яка діяла від імені власників квартири ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 на підставі доручень. За цим договором він став власником вказаної квартири. Відповідач зобовязався у 7-денний строк, тобто до 20.04.2016 року повністю звільнити продану квартиру та знятися з реєстраційного обліку. Проте на сьогоднішній день колишній співвласник квартири ОСОБА_2 не знятий з реєстрації у спірній квартирі. В квартирі відповідач не проживає, проте є зареєстрованим в міграційній службі м. Бахмут Донецької області. Те, що на теперішній час в квартирі прописаний відповідач порушує його права як власника та призводить до додаткових фінансових витрат з оплати житлово-комунальних послуг.
Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Судом було зроблене оголошення в газеті «Урядовий курєр» про необхідність явки відповідача до суду для участі в судовому засіданні, але він на виклик через засоби масової інформації до суду не зявився. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд розглядає справу за відсутності відповідача.
Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд, дослідивши докази у справі, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом достовірно встановлено, що 13.04.2016 року між ОСОБА_3, яка діяла від імені ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 на підставі доручень, та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (60 років Утворення СРСР) в м. Бахмут Донецької області (а.с.5).
Відповідно до довідки приватного підприємства «Наш дім плюс» № 1172 від 22.04.2016 року ОСОБА_2 зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1 (60 років Утворення СРСР) в м. Бахмут Донецької області (а.с.6).
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 63065509 від 8.07.2016 року, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (60 років Утворення СРСР) в м. Бахмут Донецької області на підставі договору купівлі-продажу від 13.04.2016 року (а.с.43-44).
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
Згідно листа головного лікаря КЗОЗ «Бахмутська центральна районна лікарня» ОСОБА_6 № 2014 від 22.06.2016 року, ОСОБА_2 на обліку в КЗОЗ «Бахмутська центральна районна лікарня» не перебуває. З 1.01.2013 року по теперішній час за амбулаторною та стаціонарною допомогою не звертався, медична допомога йому вдома не надавалась (а.с.39).
Позивач вказує, що 13.04.2016 року він придбав квартиру АДРЕСА_2 згідно договору купівлі-продажу. Продавець зобовязався у 7-денний строк, тобто до 20.04.2016 року повністю звільнити продану квартиру та знятися з реєстраційного обліку. Проте на сьогоднішній день колишній співвласник квартири ОСОБА_2 не знятий з реєстрації у спірній квартирі. В квартирі відповідач не проживає, проте є зареєстрованим, а тому він змушений нести додаткові фінансові витрати з оплати житлово-комунальних послуг вказаної квартири.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмеженим у здійсненні цього права.
Власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право на користування. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла.
Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.
Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 даного закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязана з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Судом достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не мешкає за вказаною адресою, нею не користується, витрати, пов'язані з оплатою квартири та комунальних послуг не сплачує.
А тому суд усуває позивачу перешкоди в користуванні власністю, що належить позивачу, квартирою № 30 в будинку № 23 по вул. Визволителів Донбасу в м. Бахмут Донецької області шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаною квартирою.
Керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 10, 60, 212-215, 224 ЦПК України, ст.ст. 319, 321 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд, -
позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні власністю - квартирою № 30 в будинку № 23 по вул. Визволителів Донбасу в м. Бахмут Донецької області шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування вказаною квартирою.
Заочне рішення суду може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою згодою відповідачів про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Донецької області протягом 10-ти днів з моменту його проголошення, а відповідачем - в той же строк, але з моменту отримання копії цього рішення.

Суддя -

ОСОБА_8