Єдиний унікальний номер 227/1740/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1352/2016
Головуючий у 1 інстанції Корнєєва В.В.
Доповідач Санікова О.С.
У Х В А Л А

Іменем України

14 липня 2016 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Санікової О.С.

суддів: Постолової В.Г., Тимченко О.О.

за участю секретаря Марченко Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 10 травня 2016 року по цивільній справі за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи: ОСОБА_3, Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по м. Добропіллю Добропільського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради про встановлення факту народження дитини,-

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, просить скасувати рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 10 травня 2016 року, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту народження дитини відмовлено,- та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права; неповне з'ясування судом усіх фактичних обставин справи, ненадання належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяння повному, об'єктивному та неупередженому розгляду справи; апелянт не погоджується з висновком суду відносно медичного свідоцтва про народження та вважає, що він суперечить застосуванню Закону України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України»; апелянт вважає, що, даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватися положенням частини другої статті 19 Конституції України, статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права; при розгляді справ даної категорії необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), проти Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), в яких наголошено, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони; на думку апелянта представлені в судовому засіданні документальні докази, письмові пояснення свідків, а також фотографії дитини, свідчили про те, що заявник та його дружина дійсно є батьками новонародженої дитини, але з невідомих причин вони до уваги суду не були взяті; у зв'язку з труднощами отримання дозволу на виїзд з тимчасово окупованої території в Україну у відповідності до ч.2 ст. 158 ЦПК України заявником та його дружиною були подані суду письмові клопотання про розгляд справи за їх відсутності, за таких же підстав до суду не могли з'явитися свідки, письмові пояснення яких були додані до заяви; на підставі зазначеного апелянт вважає, що суд неправильно тлумачить норму ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» і тим самим звужує права заявника як громадянина України та позбавляє права новонародженої дитини на громадянство України.

У судове засідання апеляційного суду заявник, його представник і інші заінтересовані особи не з'явились; про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином; про вручення повістки представнику заявника ОСОБА_2 свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, а відповідно до ч.5 ст. 76 ЦПК України вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі. Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

Від Добропільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області надійшла заява про розгляд справи без присутності представника.

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з заявою, в якій просив встановити факт народження ІНФОРМАЦІЯ_2 дитини - дівчинки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 його дружина, з якою він перебуває у зареєстрованому шлюбі, перебуваючи на тимчасово окупованій території Донецької області, в Донецькому клінічному територіальному медичному об'єднанні Міністерства охорони здоров'я, народила дівчинку.

Через відмову прикордонних сил ДНР надати дозвіл на виїзд з тимчасово окупованої території ІНФОРМАЦІЯ_2 вони з дружиною зареєстрували факт народження дитини і отримали медичне свідоцтво про народження зразка, використовуваного на тимчасово окупованій території.

Але у зв'язку з тим, що державні органи на території України не визнають документів, наданих «державними органами» та медичними установами ДНР, їм було відмовлено в реєстрації народження дитини.

Просив встановити факт народження дитини - дівчинки, дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_2, місце народження - м. Торез Донецької області; мати - ОСОБА_3, дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка України, місце проживання: АДРЕСА_1; батько - ОСОБА_1, дата ІНФОРМАЦІЯ_3, на підставі свідоцтва про одруження НОМЕР_1, актовий запис №182 від 31 жовтня 2015року, громадянин України, місце проживання: АДРЕСА_1.

На підтвердження факту народження дитини заявником було надано лише копію медичного свідоцтва про народження №922/277 від ІНФОРМАЦІЯ_2, виданого Донецьким клінічним територіальним медичним об'єднанням міністерства охорони здоров'я Донецької народної республіки.

Особі, яка надає правову допомогу ОСОБА_1 на підставі договору про надання юридичних послуг від 13.04.2016 року ОСОБА_2 неодноразово пропонувалось надати в судовому засіданні належні та допустимі докази, на підставі яких можна було б встановити факт народження дитини, але ані заявник, ані особа, яка надає правову допомогу ОСОБА_2, докази так і не надали.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні заяви про встановлення факту народження дитини, суд першої інстанції виходив з того, що ні ним, ні його представником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту народження дитини, а надана ксерокопія медичного свідоцтва про народження дитини видано на тимчасово окупованій території, а тому не може вважатися належним та допустимим доказом на підтвердження факту народження дитини заявника, оскільки є недійсним та не створює правових наслідків.

Апеляційний суд вважає, що такий висновок в основному є правильним.

Згідно частини 1 ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності не оспорюваних прав.

Відповідно до пункту 5 частини 2 цієї статті суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до пункту 7 частини 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Особливості провадження у справах про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України визначені ст. 2571 ЦПК України.

Відповідно до частини 1 ст. 2571 ЦПК України заява про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника.

Як вбачається з матеріалів справи з заявою до суду про встановлення факту народження дитини ОСОБА_3, як його дружиною, звернувся ОСОБА_1, надавши для підтвердження зазначеної обставини копію свідоцтва про одруження, виданого 31 жовтня 2015 року Торезьким міським відділом запису актів цивільного стану Державної Реєстраційної Палати Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки. На підтвердження факту народження дитини заявником надана ксерокопія медичного свідоцтва про народження, видане Донецьким клінічним територіальним медичним об'єднанням Міністерства охорони здоров'я Донецької Народної Республіки.

Частиною другої статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом з тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» має застосовуватися при розгляді справ як джерело права.

Так, під час розгляду справ проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), проти Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі "Cyprus v. Turkey", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території.

Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, закладами охорони здоров'я), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 2571 ЦПК України.

Проте, крім зазначених ксерокопій свідоцтва про шлюб та медичного свідоцтва про народження, виданих органами юстиції та охорони здоров'я Донецької Народної Республіки, заявником будь-яких інших належних та допустимих доказів на обґрунтування заяви про встановлення факту народження дитини, які б можна було оцінити разом зазначеними документами, не надано.

На думку апеляційного суду наявні в матеріалах справи фотографії не є такими належними та допустимими доказами, оскільки безперечно не свідчать про те, що це саме ОСОБА_3 народила дитину, факт народження якої просить встановити ОСОБА_1, як батько дитини.

Письмові показання свідків, на які посилається представник заявника в апеляційній скарзі, також не є належними та допустимими доказами, оскільки не дотриманий порядок їх допиту, встановлений ст. 180 ЦПК України, зокрема, вони не попереджені під розписку про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та вони не приведені до присяги. Неможливість явки у судове засідання у зв'язку із труднощами отримання дозволу на виїзд з тимчасово окупованої території не є винятком з цього правила.

Досліджуючи матеріали справи, апеляційним судом встановлено, що в матеріалах справи міститься відмова відділу державної реєстрації актів цивільного стану по м. Добропілля, надана на ім'я ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2, про відмову у державній реєстрації народження дитини, народженої ОСОБА_3 Проте з'ясувати, чому така відмова надана на ім'я ОСОБА_5 і яке вона має відношення до зазначеної події, неможливо, оскільки дані про її тимчасову реєстрацію у м. Добропілля та засоби зв'язку відсутні.

В матеріалах справи міститься також повідомлення управління соціального захисту населення Добропільської міської ради, в якому, зокрема зазначено, що ОСОБА_1 на обліку в УСЗН Добропільської міської ради не перебуває та не отримує грошової допомоги; ОСОБА_3 перебуває на обліку разом з неповнолітньою дитиною (2012 р.н.), як переміщена особа та з 02.10.2015 року отримує адресну допомогу.

Досліджуючи медичне свідоцтво про народження апеляційним судом встановлено, що в ньому зазначено, що ОСОБА_3 народила дівчинку вагою 2770 грамів. Разом з тим в свідоцтві зазначено, що пологи другі; попередні пологи закінчились викиднем; крім того, в свідоцтві зазначено, що мати дитини в зареєстрованому шлюбі не перебуває (в той час як заявником надано ксерокопія про шлюб).

Як судом першої інстанції, так і апеляційним судом для повного і об'єктивного розгляду заяви ОСОБА_1 і апеляційної скарги його представнику пропонувалось надати відомості для уточнення зазначених обставин, а також пропонувалось надати обмінну карту з медичної установи, в якій ОСОБА_3 перебувала на обліку у зв'язку з вагітністю та пологами.

Проте, ні заявником, ні його представником будь-яких інших належних та допустимих доказів не надано, що позбавляє можливості апеляційний суд вважати доводи апеляційної скарги обґрунтованими, а висновки суду неправильними.

Враховуючи зазначене, рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 10 травня 2016 року є законним і обґрунтованим і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 10 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Судді: