Справа № 686/589/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2016 року Хмельницький міськрайонний суд

Хмельницької області в складі:

головуючої судді Мороз В.О.,

за участю секретаря Козельської Г.В.

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідачів ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хмельницькому цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання договору дарування недійсним та застосування наслідків недійсності правочину,

встановив :

13 січня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, зазначивши третьою особою, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приватного нотаріуса ОСОБА_7, в якому просить суд визнати договір дарування недійсним.

04 березня 2016 позивач та її представник збільшили позовні вимоги та просили остаточно визнати недійсним договір дарування 14/50 будинку за адресою: м. Хмельницький, вул. Коцюбинського, б. 6/1, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7 ВРТ. №371604 19.06.2012 року та застосувати наслідки недійсності правочину, а саме зобовязати державного реєстратора внести до Державного реєстру прав запис про скасування державної реєстрації прав на 14/50 будинку за адресою: м. Хмельницький, вул. Коцюбинського.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 10.10.2005 року між позивачем та ОСОБА_5, яка на той час була приватним підприємцем, був укладений трудовий договір відповідно до умов якого позивач була прийнята на роботу. Вказує, що 26 травня 2008 року вона звільнилася, однак розрахунок при звільненні проведений не був. 19.06.2012 року, під час перебування справи у суді ОСОБА_8 з метою ухилення від виконання судового рішення в майбутньому і не повернення боргу із зарплати, подарувала свою частку будинку своїй матері ОСОБА_6, яка на той час вже володіла іншою часткою - 22/50, вказаного будинку і проживала в ньому. 31 січня 2013 року Апеляційним судом Хмельницької області було задоволено її позов в частині стягнення за весь період працевлаштування із ОСОБА_5 заборгованості із заробітної плати. Однак, в процесі виконання судового рішення стало відомо, що у ОСОБА_5 відсутнє майно, на яке може бути зверне стягнення. Також в ході виконавчого провадження встановлено, що ОСОБА_5 продовжує проживати та вести господарство у віддарованій частині будинку.

Вказує, що волевиявлення у відповідачів при укладенні 19.06.2012 р. договору дарування не відповідало їх внутрішній волі, а тому правочин є фіктивним, оскільки був здійснений з метою схову нерухомого майна від звернення стягнення в рахунок виконання грошового зобовязання.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову, зазначивши, що право позивача не порушено, оскільки на момент укладання договору дарування позивач не була ні найманим працівником, ні стягувачем. ОСОБА_1 звільнилася з посади 26.05.2008 р., стягувачем за виконавчим провадженням вона стала 24.03.2014 р., а договір дарування укладено 19.06.2012 року. Також вказує, що вказаний правочин не може бути фіктивним, оскільки позивачем не наведено жодних доказів наявності відповідного умислу всіх сторін вказаного правочину.

Представник відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову, зазначивши, що волевиявлення у відповідачів при укладенні 19.06.2012 р. договору дарування відповідало їх внутрішній волі, а обдаровувана прийняла дарунок, яким володіє та користується.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, внаслідок наступного.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Так, судом обєктивно встановлено, що 10.10.2005 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_5, яка на той час була приватним підприємцем, був укладений трудовий договір відповідно до умов якого позивач була прийнята на роботу, а 26.05.2008 року позивач була звільнена з роботи за власним бажанням, що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 та копією трудового договору від 10.10.2005 року.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 31 січня 2013 року стягнуто на користь ОСОБА_1 із ОСОБА_5 15 622,90 грн. заробітної плати, 13 789,71 грн. індексації заробітної плати, 23 509,47 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з роботи, 5000 грн. моральної шкоди.

24.03.2014 року державним виконавцем Першого міського відділу ДВС Хмельницького міськрайонного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа виданого Хмельницьким міськрайонним судом про стягнення заборгованості з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1

Із інформації про виконавче провадження 48714921 про стягнення заборгованості з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 вбачається, що виконавче провадження відкрито 11.09.2015 року. У звязку із невиконанням рішення суду у визначений термін, державним виконавцем 13.10.2015 р. винесено постанову про звернення стягнення на майно боржника та витрат на проведення виконавчих дій.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні вказала, що проживає неподалік ОСОБА_5, яку знає особисто і кожного дня бачила як авто, яким керує ОСОБА_5, стоїть біля будинку. При цьому вказала, що кому на праві власності належить даний автомобіль вона не знає, а особисто ОСОБА_5 бачила лише 3-4 рази.

Відповідно до договору дарування частки житлового будинку від 19.06.2012 р., посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_7, ОСОБА_5 (дарувальник) передала безоплатно у власність ОСОБА_6 (обдаровуваної), а остання прийняла у власність майно, яке є предметом цього договору, а саме : 14/50 частки житлового будинку з надвірними будівлями під номером 6/1, який розташований по вулиці Коцюбинського, що в місті Хмельницькому.

Дарувальник довела до відома обдаровуваної, а остання взяла до уваги, що 14/50 частки житлового будинку з надвірними будівлями, яка є предметом цього договору, на момент його укладення нікому іншому не продана, не подарована, не заставлена, в спорі і під забороною (арештом), в податковій заставі не перебуває, відносно неї не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами (договір найму житла, договір позички тощо). Треті особи не мають прав на це майно. Правочин не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, (п.6 ст. 203 ЦК України). Відсутність податкової застави та заборони відчужування нерухомого майна, яке є предметом цього договору, підтверджуються довідками, виданими від 19 червня 2012 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу ОСОБА_7 Обдаровуваня свідчить, що дарунок прийняла.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 717, ч. 2 ст. 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати у майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч. 1 ст. 722 ЦК України).

Відповідно до ч.1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ч.ч. 1,3,5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У п. 24 постанови Пленуму від 06.11.2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Верховний Суд України розяснив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в пункті 5 (абзац 5) постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. У п. 26 Постанови зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони цього правочину.

Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, положеннями ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Позивач ОСОБА_1 стороною оспорюваного правочину не являється, не довела належними та допустими доказами, що її право вказаним договором дарування порушено.

Судом не встановлено, а позивачем не надано доказів того, що волевиявлення у відповідачів при укладенні 19.06.2012 р. договору дарування не відповідало їх внутрішній волі, оскільки був здійснений з метою схову нерухомого майна від звернення стягнення в рахунок виконання грошового зобовязання.

На момент укладення договору дарування, а саме 19.06.2012 року зобовязань у ОСОБА_5 перед ОСОБА_1 не існувало. Такі зобовязання виникли 31 січня 2013 року на підставі рішенням Апеляційного суду Хмельницької області.

Суд відхиляє твердження позивача в частині того, що ОСОБА_5 на момент вчинення правочину (договору дарування) ухилялася виконувати рішення суду, про що свідчить постанова про примусовий привід боржника, копія виписки ААВ №532500 із Єдиного Державного Реєстру Юридичних осіб, та Фізичних осіб підприємців про Державну реєстрацію ОСОБА_6 матері ОСОБА_5 від 30.03.2012 року., лист про припинення реєстрації підприємницької діяльності ОСОБА_5 від 14.06.2012 року, оскільки зобовязання по рішенню суду у ОСОБА_5 перед ОСОБА_1 виникло лише 31 січня 2013 року.

Суд також відхиляє твердження позивача в частині того, що правових наслідків по даному правочину не настало а саме, що ОСОБА_5 продовжує проживати та вести господарство у віддарованій частині будинку, оскільки ОСОБА_5 є членом сімї власника, а місце проживання фізичної особи це місце, де громадянин постійно чи переважно проживає (як власник будинку чи квартири, як наймач житла, як член сімї власника будинку, наймача, тощо або на іншій правовій підставі).

А тому враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання договору дарування недійсним та застосування наслідків недійсності правочину задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 11, 15, 16, 203, 215, 234, 717 ,719 ЦК України, ст. ст. 8, 10, 11, 208, 212, 214, 215 ЦПК України, суд -

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання договору дарування недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів до апеляційного суду Хмельницької області через Хмельницький міськрайонний суд з дня проголошення рішення суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя