Справа № 324/1185/16-ц
Провадження № 2/324/570/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2016 року Пологівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Кацаренко І.О.

при секретарі Пилипенко Я.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Пологи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Семенівське» про стягнення грошових коштів, витрачених на надання юридичних послуг,

В С Т А Н О В И В :

Позивач 20 липня 2016 року звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів, витрачених на надання юридичних послуг, вказуючи, що 08 липня 2014 року між ним та адвокатом ОСОБА_3 було укладено договір про надання юридичних послуг у цивільній справі, відповідно до умов якого вартість послуг адвоката сплачується після набрання рішенням законної сили, а транспортні витрати відшкодовуються готівкою в день приїзду чи відїзду адвоката. Пологівським районним судом Запорізької області 03 червня 2015 року було винесене судове рішення, яким його позовні вимоги були задоволені повністю. Вказане судове рішення набрало законної сили після його перегляду в апеляційному порядку 16 липня 2015 року. У цей же день позивач провів розрахунки з адвокатом відповідно до умов договору, сплативши йому 5350 грн. Окрім того, позивачем були понесені витрати на його проїзд та проїзд його адвоката у загальній сумі 709,04 грн., з яких у 2014 році витрачено 230,04 грн., а у 2015 році 478,90 грн. У звязку з цим просить постановити судове рішення, яким стягнути із ТОВ «Семенівське» на його, позивача, користь понесені ним витрати на правову допомогу у сумі 5350 грн. та 709,04 грн. витрат на його проїзд та проїзд його адвоката до суду.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав і просить їх задовольнити у повному обсязі, пояснивши суду, що гроші у сумі 5350 грн. він пересилав адвокатові поштовими переказами, однак відповідні квитанції не збереглися. Витрати на проїзд він відшкодовував адвокатові готівкою у день його приїзду та відїзду, жодних письмових документів на підтвердження факту передання готівки адвокатові у нього немає. Під час розгляду цивільної справи, на ведення якої було укладено договір про надання юридичних послуг, ним та його адвокатом надавалися до суду документи на підтвердження факту понесення витрат на правову допомогу, окрім того, у позовній заяві також однією із вимог було зазначено стягнення з відповідача судових витрат. Однак, чому дана позовна вимога не була розглянута судом у рамках розгляду тієї справи, позивачеві невідомо.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнала і зазначила, що наданий позивачем договір про надання юридичних послуг не може вважатися належним доказом, оскільки у ньому чітко не вказано, у якій саме цивільній справі адвокат буде надавати свої послуги. Окрім того, додаток до договору про надання юридичної допомоги і юридичних послуг не має юридичної сили, оскільки він не містить дати укладення та підписів сторін. Також не має юридичної сили і доповнення 1 до додатку до договору №4 про надання юридичної допомоги і юридичних послуг від 08 липня 2014 року, оскільки із наведених вище підстав не має юридичної сили і сам додаток до договору. Не підлягають відшкодуванню витрати на проїзд позивача і його адвоката, оскільки із положень п.3.1 договору від 08 липня 2014 року та доповнення 1 до додатку до договору вбачається, що сторони не погодили порядок і розміри відшкодування вказаних витрат. Крім того, представник відповідача з посиланнями на п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» та ст.56 ЦПК України зазначила, що адвокат ОСОБА_3 виступав у попередній цивільній справі представником позивача і суд у попередньому складі не виносив ухвалу про залучення його як особи, яка надає правову допомогу, а тому відповідно до вимог чинного законодавства витрати на оплату послуг представника не підлягають відшкодуванню. Окрім того, п.12 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України містить положення, відповідно до якого питання про судові витрати не можуть вирішуватись іншим судом або шляхом предявлення позову у іншій справі. Тому вважає позовні вимоги необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі ч.1 ст.197 ЦПК України під час розгляду справи судом здійснюється повне фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, заслухав пояснення позивача та беручи до уваги його наполягання на задоволенні позову, не визнання позовних вимог представником відповідача із обґрунтуванням своєї позиції нормами чинного законодавства і положеннями Постанови Пленуму Верховного суду України, дослідивши письмові матеріали цивільної справи №324/1185/16-ц та матеріали архівної судової справи №324/1535/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Семенівське» про визнання додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки недійсною, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, судом у судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 та адвокат ОСОБА_3, який діє на підставі Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 11 лютого 2005 року №1846, у липні 2014 року уклали договір про надання юридичних послуг. Більш точну дату укладання договору суду встановити не вдалося, оскільки у матеріалах справи №324/1185/16-ц міститься копія договору від 08 липня 2014 року, а в матеріалах архівної судової справи №324/1535/14-ц міститься оригінал договору від 04 липня 2014 року.

Відповідно до п.1.1 Договору від 08 липня 2014 року клієнт доручає, а виконавець бере на себе зобовязання по захисту інтересів клієнта у цивільній справі, складанню документів, участі в судових засіданнях у суді першої інстанції.

У п. 3.1 Договору від 08 липня 2014 року зазначено, що клієнт зобовязаний за домовленістю сторін внести (виплатити) гонорар (аванс, сплата по факту у визначений строк) виконавцю у сумі за домовленістю сторін.

Умови щодо оплати роботи спеціалістів, чиїх висновків запитує адвокат, транспортних витрат, оплати печатних, копіювальних та інших технічних робіт, телефонних розмов і т.і. у п.3.1 Договору від 08 липня 2014 року сторонами не визначено.

Відповідно до п.6.1 Договору від 08 липня 2014 року договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і внесення договірної суми виконавцю.

Згідно з п.6.2 Договору від 08 липня 2014 року договір діє до закінчення обумовлених цією угодою робіт на користь клієнта.

Як вбачається із матеріалів архівної цивільної справи №324/1535/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Семенівське» про визнання додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки недійсною, адвокат ОСОБА_3 брав участь у розгляді даної справи як представник позивача. Суд під час розгляду даної справи не виносив ухвалу про залучення адвоката ОСОБА_3 до участі у справі як особи, яка надає правову допомогу.

Пологівським районним судом Запорізької області 03 червня 2015 року ухвалене рішення у справі №324/1535/14-ц, яким визнано недійсною додаткову угоду №1 від 01 грудня 2009 року до договору оренди земельної ділянки №22 від 01.04.2007 року, укладену між ОСОБА_1 та ТОВ «Семенівське».

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 16 липня 2015 року рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 03 червня 2015 року у справі №324/1535/14-ц залишене без змін.

Як вбачається із журналу судового засідання у справі №22ц/778/4481/15, у судовому засіданні у апеляційному суді Запорізької області 16 липня 2015 року адвокат ОСОБА_3 також брав участь як представник позивача.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Згідно із ч.1 та ч.2 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Чинне цивільне процесуальне законодавство розмежовує поняття та правовий статус представника особи, яка бере участь у справі (ст.ст.38 44 ЦПК України ), і особи, яка надає правову допомогу (ст.56 ЦПК України). При цьому, відповідно до вимог ч.2 ст.56 ЦПК України особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

Згідно із п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» особа, яка надає правову допомогу, не є особою, яка бере участь у справі, а належить до інших учасників цивільного процесу, тому вона не може замінювати в процесі особу, якій надає правову допомогу, та бути її представником і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в частині другій статті 56 ЦПК України.

Тобто, оскільки адвокат ОСОБА_3 брав участь у справі №324/1535/14-ц як представник позивача ОСОБА_1 і не допускався ухвалою суду до участі у цій справі як особа, яка надає правову допомогу, то відсутні правові підстави для стягнення з відповідача витрат позивача на залучення представника, адже відшкодування таких витрат чинне законодавство не передбачає.

Також суд враховує, що відповідно до абз.4 п.47 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року №4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Згідно зі ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року №4191-VI розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Як зазначено у п.48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). До аналогічного висновку прийшов і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ухвала від 27 січня 2016 року у справі №6-30485ск15).

У даному випадку позивачем суду не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту понесення ним витрат на правову допомогу у сумі 5350,00 грн. Окрім того, суду не надано належного розрахунку таких витрат, який би відповідав вимогам Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

При цьому суд не бере до уваги як доказ доповнення 1 до додатку до договору №4 про надання юридичної допомоги і юридичних послуг від 08 липня 2014 року, бо сам додаток до договору не скріплено підписами сторін і він не містить дати його складення, тобто вказані документи не відповідають вимогам ст.ст.207, 638, 639, 654 ЦК України. При цьому, доповнення 1 до додатку до договору №4 у матеріалах архівної цивільної справи №324/1535/14-ц взагалі відсутнє.

Наведене свідчить про недоведеність позивачем понесених ним витрат на правову допомогу і, у звязку з цим, про відсутність підстав для їх стягнення з відповідача.

Відповідно до п.48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Розглядаючи позовні вимоги про стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на його проїзд та проїзд його адвоката, суд не вбачає правових підстав для їх задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.85 ЦПК України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Згідно з ч.2 ст.85 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.

Тобто чинне цивільне процесуальне законодавство не передбачає відшкодування стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, з іншої сторони витрат, пов'язаних із явкою її та її представника до суду.

У звязку з цим, а також враховуючи пояснення представника відповідача щодо неузгодження позивачем та адвокатом у договорі умов щодо відшкодування транспортних витрат, суд не бере до уваги як докази надані позивачем квитки за 2014 рік та за 2015 рік.

Окрім того, судом враховано, що відповідно до абз.6 п.12 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у тому разі коли питання про судові витрати не було вирішено при ухвалені рішення, суд, що його ухвалив, вирішує це питання відповідно до пункту 4 частини першої статті 220 ЦПК за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухваленням додаткового рішення. У зв'язку з цим питання про судові витрати не можуть вирішуватись іншим судом або шляхом

пред'явлення позову в іншій справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10-11, 56, 60-61, 79, 84, 85, 88, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст.15-16 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», суд

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог до товариства з обмеженою відповідальністю «Семенівське» про стягнення грошових коштів, витрачених на надання юридичних послуг.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через Пологівський районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 10 листопада 2016 року.

Суддя: