АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Височанської Н. К.

суддів: Владичана А.І., Лисака І.Н.

секретар: Шерівська Ю.В.

за участю: сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя служба у справах дітей Кельменецької районної державної адміністрації Чернівецької області про визначення місця проживання дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 24 березеня 2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.

Посилався на те, що з 25 листопада 2007 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, від якого є син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. На даний час шлюбні стосунки припинені.

Неповнолітня дитина проживає з ним.

Відповідачка дитиною не цікавиться та не приймає участі у її вихованні.

Просив визначити місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з ним.

Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 24 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та винести нове рішення про задоволення позовних вимог. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.

№22ц-680/16 Головуючий у І інстанції Туржанський В.В.

Категорія 46 Суддя-доповідач ОСОБА_4

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, керуючись положеннями ст.ст. 160, 161 СК України, ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року (далі - Декларація з прав дитини), виходив з того, що дитина може бути розлучені зі своєю матір»ю тільки при виняткових обставинах.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого є неповнолітня дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Сторони проживають окремо, дитина проживає разом з матір»ю.

Також судом встановлено, що як мати, так і батько малолітнього сина, на даний час позитивно характеризуються, мають зареєстроване місце проживання та умови для проживання та виховання дитини, що підтверджено актами обстеження матеріально-побутових умов проживання.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

У ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно зі ст. 19 СК України та ст. 212 ЦПК України суд здійснює перевірку висновку органу опіки та піклування на предмет обґрунтованості й повноти та може з ним не погодитись, якщо він недостатньо обґрунтований, суперечить інтересам дитини.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Таким чином, законодавством України закріплено обов'язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавством зобов'язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України ).

Крім того, згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Зазначені вище положення закону повинні бути застосовані у кожній конкретній справі, виходячи з її обставин та інтересів дітей.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції встановив, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю, що відповідає принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року.

Крім цього, допитана в судовому засідання неповнолітня дитина сторін пояснила, що бажає проживати з матір»ю або обома батьками.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що висновок органу опіки та піклування не містить будь-яких обґрунтувань доцільності визначення місця проживання дитини разом з батьком; у висновку не наведено переконливих, безспірних та належних доводів на його підтвердження, крім того, висновок взагалі не визначає хоча б однієї виняткової обставини для розлучення малолітньої доньки з матір'ю.

З урахуванням вказаного, суд дійшов правильного висновку про визначення місця проживання дитини з матір'ю, оскільки будь-яких виняткових обставин, які б давали підстави для висновку, що малолітня дитина може бути розлучена з матір'ю не встановлено. Крім того, відповідачка ОСОБА_2 має постійну роботу, піклується про стан здоров'я дитини, її фізичний та духовний розвиток, забезпечує її харчуванням, одягом тощо; жодних фактів, що залишення дитини з матір'ю буде суперечити її інтересам не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка тривалий період часу проживала у монастирі та не займалась вихованням дитини, спростовуються довідкою Свято-Успенського Кулівецького чоловічого монастиря №07 від 09.03.2016 року, з якої вбачається, що відповідачка в монастирі не проживала, а тільки відвідувала його для молитви як паломниця (а.с.58).

З огляду на викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303,307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 24 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту вступу її в законну силу.

Головуючий:

Судді: