Справа № 156/854/15-ц Провадження № 22-ц/773/1481/16 Головуючий у 1 інстанції: Вознюк І.І.
Категорія: 25 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А. ,

суддів - Стрільчука В.А., Здрилюк О.І.

секретар судового засідання Кирилюк О.О.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» про стягнення інфляційних нарахувань, 3% річних та неустойки за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Локачинського районного суду Волинської області від 08 вересня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з даним позовом, покликаючись на те, що 6 жовтня 2015 року рішенням Володимир-Волинським міського суду було ухвалено про стягнення із страхової компанії на його користь 25011,77 грн. заборгованості по страховому відшкодуванню за пошкодження транспортного засобу внаслідок ДТП, в тому числі 2115,55 грн. інфляційних нарахувань за період квітень-червень 2014 року, 201,11 грн. 3% річних та 1273,70 грн. пені за період з 15 квітня по 10 липня 2014 року, проте страхове відшкодування було сплачено йому лише 3 липня 2015 року.

Вважає, що рішення суду про задоволення вимог кредитора не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за його невиконання, тому кредитор вправі вимагати стягнення з боржника інфляційних нарахувань, 3% річних та неустойки до повного виконання грошового зобов'язання.

Просив стягнути з відповідача 12317,31 грн. інфляційних втрат, 628,56 грн. 3 % річних, пеню в сумі 7323,77 грн.

Рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 08 вересня 2016 року в задоволені позову в даній справі відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції - до скасування з ухваленням нового рішення.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції констатував про відсутність правових підстав, які б надавали позивачу право на стягнення з відповідача інфляційних витрат та 3% річних за прострочення виплати страхового відшкодування, оскільки дані правовідносини виникли у зв'язку з невиконанням рішення суду, а не з грошового зобов'язання. Відмовляючи у задоволені вимоги позивача про стягнення пені у розмірі подвійної ставки НБУ за кожен день прострочення, суд першої інстанції вважав, що позивачем в цій частині вимог пропущена позовна давність.

Такі висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 на праві власності належить автомобіль НОМЕР_1.

13 січня 2014 року об 11 год. у м. Ковелі Волинської області ОСОБА_3, керуючи автомобілем «Opel Omega», державний номер НОМЕР_2, по вул. Луцькій, не врахувавши дорожню обстановку, виїхав на зустрічну смугу та скоїв зіткнення з автомобілем марки «Mitsubishi Lancer» , державний номер НОМЕР_3, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2014 року ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України, та останнього піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу у розмірі 340 грн.

Відповідно до полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/2274552 від 29 квітня 2013 року між страховиком ПАТ «СК «Універсальна» та страхувальником - ОСОБА_3 було укладено договір страхування цивільно-правової відповідальності.

ПАТ «СК «Універсальна» в добровільному позасудовому порядку взяті на себе за договором зобов'язання не виконала та не виплатила позивачу суму страхового відшкодування.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 06 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили, у справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ СК «Універсальна» було стягнено з відповідача на користь позивача 25011, 77 грн. заборгованості зі сплати страхового відшкодування, у тому числі 21421, 412 грн. суми належного страхового відшкодування, а також за прострочення виплати страхового відшкодування 2115, 55 грн. інфляційних нарахувань за період квітень-червень включно 2014 року, 201, 11 грн. - 3% річних та 1273,70 грн. пені за період з 15 квітня 2014 року по 10 липня 2014 року включно ( дата подання позову).

29 грудня 2014 року Володимир-Волинським міським судом Волинської області був виданий виконавчий лист на виконання рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 06 жовтня 2016 року ( а.с.15).

Страхове відшкодування в сумі 21421, 41 грн. разом з нарахуваннями на суму заборгованості по виплаті, були виплачені позивачу ПАТ СК «Універсальна» лише 03 липня 2015 року, що підтверджується банківською випискою з рахунку.( а.с.18).

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.( ст. 1 ЦК України).

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України).

Договір про надання послуг (зокрема, страхових) є складним зобов'язанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобов'язань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов'язку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

Саме до останнього виду грошових зобов'язань належить укладений сторонами договір про надання послуг, оскільки ним установлена ціна договору - страхова сума.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законом.

Беручи до уваги наведене між сторонами склались відносини щодо грошових зобов'язань , а саме виплаті страхового відшкодування, обумовленого договором.

Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов'язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК.

Ця правова позиція підтверджена і судовою практикою Верховного Суду України (Постанова Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10, від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11, від 12 вересня 2011 р. у справі № 3-73гс11, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 3-89гс11, від 14 листопада 2011 р. у справі № 3-116гс11, від 23 січня 2012р. у справі №3-142гс11).

Таким чином висновки суду першої інстанції, що спір виник не з грошового зобов'язання, а у зв'язку з тривалим невиконанням відповідачем рішення Володимир-Волинського суду Волинської області від 06 жовтня 2014 року, а тому дані правовідносини регулюються спеціальним Законом України «Про виконавче провадження», а тому до них не можна застосовувати норму, що передбачає цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання відповідно до ст. 625 ЦК України зроблені з порушенням норм матеріального права.

Враховуючи зазначене з відповідача на користь позивача слід стягнути 3% річних за період з 11 липня 2014 року по 02 липня 2015 року в розмірі 628, 56 гривень за наступним розрахунком: 21421,41*3%/365*356.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України з відповідача на користь позивача слід стягнути інфляційні втрати на суму боргу по виплаті належного страхового відшкодування за період липень 2014 року-червень 2015 року в розмірі 12317, 31 гривень: 21421,41*157,5% ( сумарний індекс інфляції)-21421,41. Сумарний індекс інфляції % за період 100,4*100,8*102,9*102,4*101,9*103,1*105,3*110,8*114,0*102,2*100,4=157,5%

Відмовляючи в задоволені позову в частині стягнення пені в розмірі подвійної ставки НБУ, суд першої інстанції вважав, що позивачем пропущено строк позовної давності, однак дане твердження суду є помилковим.

Відповідно до правової позиції викладеної Верховним судом України в Постанові від 6 червня 2012 року № 6- 49 цс 12 , яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обв'язкою, зобов'язання страховика про виплату страхувальнику страхових виплат у разі настання страхового випадку є грошовим зобов'язанням, у разі невиконання якого одночасно можуть застосовуватись наслідки, передбачені як нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України, так і нормами ст. ст. 549 - 550 ЦК України.

Відповідно ст. 36.5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

За загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не обмежується.

Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

З матеріалів справи вбачається, що з ОСОБА_2 подав позов до ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» 31.08.2015 року ( а.с.2). Отже річний строк позовної давності по пені слід рахувати саме з 31.08.2014 року по 02.07.2015 року (03.07.2015 року було проведено виплату страхового відшкодування в сумі 21421,41 гривень).

А отже вимога позивача про стягнення пені в розмірі подвійної ставки НБУ з відповідача підлягає до задоволення, а саме пеню слід рахувати починаючи з 01 вересня 2014 року по 02 липня 2015 року (03.07.2015 року - зарахування коштів на рахунок позивача відповідачем в розмір 21421,41 гривень), за наступним розрахунком:

01.09.2014 року по 12.11.2014 року: 21421,41 грн. ( сума прострочення) *25% подвійна ставка НБУ/365 днів*73 дні прострочення виплати =1071,07 гривень

13.11.2014 року - 05.02.2015 року:21421,41 грн. сума прострочення*28 % подвійна ставка НБУ:365 днів*85 днів = 1396,79 гривень;

06.02.2015 року-03.03.2015 року: 21421,41 грн. сума прострочення*39 % подвійна ставка НБУ:365 днів* 26 днів = 595,10 гривень;

04.03.2015 року-02.07.2015 року: 21421,41 грн. сума прострочення*60 % подвійна ставка НБУ:365 днів* 121 день =4260,81 гривень;

Разом за період з 01.09.2014 року по 02.07.2015 року слід стягнути пеню в розмірі 7323,77 гривень.

Враховуючи наведене, оскільки судом першої інстанції в порушення зазначених норм матеріального права ухвалено рішення, яким в задоволені позову ОСОБА_2 в даній справі відмовлено, то колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції слід скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Крім того на підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати в розмірі 511,56 гривень( 243,60 грн. - сплачений судовий збір до суду першої інстанції та 267,96 грн. - до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Локачинського районного суду Волинської області від 08 вересня 2016 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» про стягнення інфляційних нарахувань, 3% річних та неустойки задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» в користь ОСОБА_2 інфляційні витрати в розмірі 12317, 31 гривень, 3% річних - в розмірі 628,56 гривень, пеню в розмірі 7323,77 гривень, а всього - 20269, 64 гривень.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» в користь ОСОБА_2 511,56 гривень судових витрат.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді:/