У Х В А Л А

26 грудня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Гуменюк В.І., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів,

встановила:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» 2190,00 грн, пеню в розмірі 567,21 грн, 5000,00 грн моральної шкоди, 1000,00 грн. витрат на правову допомогу та просить зобов'язати банк анулювати кредитну заборгованість, які останній нараховує за договором, укладеним між сторонами.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 10 березня 2016 року, позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмір 2190,00 грн, пеню в розмірі 567,21 грн; в іншій частині в позові відмовлено, зокрема з огляду на те, що заявлені вимоги не підлягають захисту відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року касаційні скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 задоволено частково: ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 10 березня 2016 року скасовано в частині вирішення питання про стягнення витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги та направлено в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції; в іншій частині рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 10 березня 2016 року залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року заявник порушує питання про скасування судових рішень в частині відмови в позові та прийняття нового рішення про задоволення в цій частині позовних вимог з передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави, - невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 16 ЦК України.

На підтвердження зазначеної підстави заявником надано постанову Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положенням пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції, посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України у справі №6-71цс15 від 13 травня 2015 року, погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про часткове задоволення позовних вимог з огляду на те, що докази, які безспірно доводять вину позивача у перерахуванні спірних коштів та свідчать про те, що користувач своїми діями або бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, відсутні.

Разом з тим, у наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 міститься правовий висновок, відповідно до якого суд касаційної інстанції, не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, дійшов помилкового висновку про вину особи як підстави цивільно-правової відповідальності. При цьому вимог про зобов'язання банку анулювати кредитну заборгованість у цій справі не заявлялось та Верховний Суд України не робив висновок про застосування статті 16 ЦК України щодо таких вимог.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що заява є необґрунтованою, а тому в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук