Справа №577/5200/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/191/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Кононенко О. Ю.,

суддів - Семеній Л. І. , Бойка В. Б.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 17 грудня 2015 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству,

в с т а н о в и л а:

Позивач ДТГО «Південно-Західна залізниця», правонаступником якого є ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця», звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що між ним та відповідачем 10 січня 2005 року укладено договір № 85 про повну матеріальну відповідальність, відповідно до якого, у разі виявлення нестачі, природних втрат, порчі матеріальних цінностей по вині ОСОБА_3, він зобовязаний відшкодувати вартість відсутніх чи непридатних цінностей. В результаті інвентаризації у відповідача було виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей - 41673,879 кг брухту кольорових та чорних металів загальною вартістю 126841,82 грн. Станом на 09 липня 2015 року ОСОБА_3 добровільно відшкодував 47294,28 грн., непогашеною залишилася вартість матеріальних цінностей в розмірі 79547,54 грн., яку позивач і просив стягнути з відповідача.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 17 грудня 2015 року позов ДТГО «Південно-Західна залізниця» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ДТГО «Південно-Західна залізниця» 79547,54 грн. завданої матеріальної шкоди та 1218 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду через порушення норм матеріального та процесуального права, неповноту встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильне дослідження і оцінку доказів, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

При цьому зазначає, що розрахунок завданої позивачу шкоди здійснено без дотримання обовязкових вимог законодавства та без застосування ОСОБА_4 оцінки майна, затвердженої постановою КМУ 10 грудня 2003 року № 1891, що унеможливлює встановлення дійсної прямої шкоди. Вказує, що надані позивачем докази недостачі товарно-матеріальних цінностей мають протиріччя, що свідчить про неправильність визначення розміру шкоди. Вважає, що його посада не віднесена до Переліку посад і робіт, затверджених постановою Державного комітету ОСОБА_5 Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної ОСОБА_5 Професійних Спілок від 28 грудня 1977 р. N 447/24, тому з ним не міг бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність.

Крім того, письмовий трудовий договір між ним та позивачем не укладався, а посадовою інструкцією не визначено обовязку щодо зберігання брухту металів та повної матеріальної відповідальності.

Також ОСОБА_3 зазначає, що договір про повну матеріальну відповідальність, який погіршує його становище порівняно з законодавством України про працю, на підставі ст. 9 КЗпП України є недійсним. Крім того він суперечить Типовому договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність і укладений не з позивачем, а з Будівельно-монтажним експлуатаційним управлінням № 5, яке не має повноважень укладати такі договори.

Вважає, що позивачем не надано жодного документу про передачу спірних матеріальних цінностей йому в підзвіт, на час відпустки і хвороби його обов'язки виконувала інша особа. Крім того, відсутній причинно-наслідковий зв'язок між його поведінкою і шкодою, яка настала. Зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що позивачем не були створені умови для збереження майна.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6, який підтримав скаргу, представника позивача ПАТ «Українська залізниця» - ОСОБА_7, який проти скарги заперечував, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення не відповідає.

Згідно з ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що 10 січня 2005 року між ДТГО «Південно-Західна залізниця» в особі Конотопського будівельно-монтажного експлуатаційного управління № 5, яке діє на підставі довіреності № 469-7170 від 29.11.2004 року та головним механіком Відокремленого підрозділу Конотопське будівельно-монтажне експлуатаційне управління № 5 ДТГО «Південно-Західна залізниця» ОСОБА_3 укладено договір № 85 про майнову відповідальність матеріально-відповідальної особи за передані йому на відповідальне зберігання матеріальні цінності (а.с. 10-11).

Як зазначав позивач, внаслідок проведення інвентаризації переданих у підзвіт відповідача матеріальних цінностей, основних засобів, необоротних матеріальних активів, у зв'язку з його звільненням, 01 липня 2015 року було виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей, а саме 41673,879 кг брухту кольорових та чорних металів, загальною вартістю 126841,82 грн. (а.с. 15-36, 68-74).

Відповідно до п. п. 1, 3 вищевказаного договору, ОСОБА_3 взяв на себе повну матеріальну відповідальність за всі передані по складу йому БМЕУ № 5 на відповідальне зберігання матеріальні цінності, як прийняті ним по інвентарізаційним описам БМЕУ № 5 на день підписання даного договору, так і надані йому на відповідальне зберігання на протязі всього часу дії даного договору. У разі виявлення нестачі переданих ОСОБА_3 на відповідальне зберігання матеріальних цінностей зверх встановлених норм природних втрат або порчі по його вині матеріальних цінностей, останній зобовязався відшкодувати вартість відсутніх чи не придатних цінностей.

Вартість недостаючих або спорчених матеріалів стягується за державними роздрібними цінами, які існують на день встановлення нестачі або порчі, а матеріалів, на які не встановлена державна роздрібна ціна, - по фактичній собівартості для БМЕУ № 5 (а.с. 10-11).

Згідно з п. 9 розділу 2 Посадової інструкції головного механіка Конотопського БМЕУ № 5, головний механік бере участь в організації обліку та зберіганні запасних частин.

Пунктами 1, 3 розділу 4 зазначеної Посадової інструкції визначено, що головний механік несе відповідальність: за неналежне виконання або невиконання своїх посадових обов'язків, що передбачені цією посадовою інструкцією, - в межах, визначених діючим законодавством України; за завдання матеріальної шкоди - в межах, визначених діючим цивільним законодавством та законодавством про працю України (а.с. 12-14).

Наказом від 09 липня 2015 року № 194/ос з ОСОБА_3 припинено трудовий договір на підставі ст. 38 КЗпП України, у звязку з виходом на пенсію (а.с. 6-9).

Позивач зазначав, що на момент звільнення відповідач в добровільному порядку відшкодував підприємству 47294 грн. 28 коп. матеріальної шкоди. Залишилось не відшкодовано 79547 грн. 54 коп.

Відповідно до довідки виробничого підрозділу Конотопського БМЕУ, середня заробітна плата ОСОБА_3 за останні два місяці роботи на підприємстві складає 6942 грн. 08 коп. (а.с. 169).

Задовольняючи позов ДТГО «Південно-Західна залізниця», суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неналежного виконання відповідачем передбачених договором про повну матеріальну відповідальність і Посадовою інструкцією обов'язків по зберіганню матеріальних цінностей, у даному випадку брухту кольорових та чорних металів, позивачу була завдана пряма дійсна шкода, яка підлягає відшкодуванню відповідачем.

Проте, з таким висновком суду погодитись не можна з огляду на наступні обставини.

До правовідносин працівника та роботодавця з приводу матеріальної відповідальності за заподіяну шкоду, слід застосовувати положення Глави ІХ КЗпП України.

Стаття 130 КЗпП України містить загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників.

У ч.1 ст. 130 КЗпП України передбачена матеріальна відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків.

За трудовим законодавством субєктом матеріальної відповідальності може бути лише працівник, якій знаходиться в трудових правовідносинах з підприємством, установою, організацією і заподіяв матеріальну шкоду внаслідок трудового майнового правопорушення, тобто невиконання чи неналежного виконання покладених на нього трудових обовязків.

Трудові обовязки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (ч. 2 ст. 130 КЗпП України).

Згідно з ч. 2 ст. 130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Обовязок доводити наявність зазначених умов, відповідно до ст.138 КЗпП України, покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обовязку відшкодувати заподіяну шкоду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Статтею 135-1 КЗпП встановлено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт затверджено постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24.

Відповідно до розяснень, які містяться у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 р. № 14, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір, та чи був він укладений.

При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

У правовому висновку ВСУ від 25 квітня 2012 року у справі № 6-16цс12 зазначено, що договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва не вказані, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди.

Отже, договори про повну матеріальну відповідальність можна укладати в письмовій формі тільки з працівниками визначених категорій. Договори про повну матеріальну відповідальність, укладені з особами, які не включені до переліку категорій працівників, з котрими можна такі договори укладати, є недійсними.

Договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладений лише при дотриманні сукупності умов, передбачених КЗпП, а саме: 1) якщо виконувана працівником робота безпосередньо повязана із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням в процесі виробництва цінностей; 2) якщо цінності були передані працівнику; 3) якщо виконувана працівником робота передбачена Переліком посад і робіт; 4) якщо працівник на момент укладення такого договору досяг 18 річного віку.

Якщо не дотримано цих умов, працівники нестимуть матеріальну відповідальність на загальних підставах (в межах середнього місячного заробітку).

Проте, всупереч вищенаведеному та встановленим обставинам, суд першої інстанції не врахував, що посада та робота головного механіка не входить до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність.

У листі Міністерства праці та соціальної політики України від 27 травня 2008 року № 146/06/186-88, крім того, зазначено, що наявність посади або роботи в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не дає підстави для укладення договору про повну матеріальну відповідальність, якщо у змісті трудової функції працівника відсутні перелічені обовязки.

Згідно з п. 9 розділу ІІ Посадової інструкції головного механіка Конотопського БМЕУ № 5, головний механік бере участь в організації обліку та зберіганні запасних частин. Посадовою інструкцією не визначено безпосереднього обовязку ОСОБА_3 щодо зберігання цінностей, зокрема брухту чорних та кольорових металів, та повної матеріальної відповідальності.

Відповідно до п. 3 розділу IV Посадової інструкції, останній несе відповідальність за завдання матеріальної шкоди - в межах, визначених діючим цивільним законодавством та законодавством про працю України.

Докази того, що останній був працівником складу, чи його робочим місцем був певний склад, реальне зберігання матеріальних цінностей на складах, їх місцезнаходження і назви (номери) тощо, в матеріалах справи відсутні. У договорі № 85 від 10 січня 2005 року відсутня інформація про склади, на яких зберігалися матеріальні цінності, передані на зберігання ОСОБА_3

Таким чином, до трудових функцій головного механіка ОСОБА_3 не входило виконання роботи, безпосередньо повязаної із зберіганням матеріальних цінностей. Отже, він не належить до категорії працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність.

Сам по собі факт укладення з відповідачем договору про повну матеріальну відповідальність не є підставою для покладення матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди за п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України.

Отже, висновок суду щодо покладення на ОСОБА_3 обовязку повної матеріальної відповідальності через виконання ним передбачених Переліком № 477/24 робіт по прийому на зберігання, зберіганню матеріальних цінностей на складах, є безпідставним.

Слід також зазначити, що при укладенні договору роботодавцем не була дотримана і така умова, як передача цінностей в підзвіт працівнику.

Зокрема, умовами договору передбачено, що ОСОБА_3 взяв на себе повну матеріальну відповідальність за всі передані по складу йому БМЕУ № 5 на відповідальне зберігання матеріальні цінності, як прийняті ним по інвентарізаційним описам БМЕУ № 5 на день підписання даного договору, так і надані йому на відповідальне зберігання на протязі всього часу дії даного договору.

Проте, надані позивачем інвентаризаційні описи за 2012-2015 роки, у розумінні ст. 58 ЦПК України, не є належними доказами на підтвердження того, які саме матеріальні цінності були передані відповідачу в підзвіт на день укладення договору, тобто 10 січня 2005 року.

Крім того, умови договорів про повну індивідуальну матеріальну відповідальність працівників не можуть суперечити чинному законодавству, зокрема, Типовому договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Договір про повну матеріальну відповідальність є нормативно-правовим актом, тому адміністрація підприємств, установ, організацій не може довільно складати його на свій розсуд чи відступати від змісту типового договору.

Відступом слід вважати включення сторонами до типового договору умов, які регулюють передбачені договором відносини, в інший спосіб, ніж це передбачено Типовим договором про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Невідповідність укладеного між сторонами договору умовам Типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність свідчить про недійсність такого договору.

Зокрема, в договорі № 85 від 10 січня 2005 року визначені лише обовязки та відповідальність ОСОБА_3 і не передбачено, які заходи має здійснити або які дії має вчинити Будівельно-монтажне експлуатаційне управління № 5 для створення працівнику умов, необхідних для забезпечення зберігання переданих матеріальних цінностей.

Таким чином, цей договір не має юридичної сили і не може бути підставою для покладення на відповідача матеріальної відповідальності у повному розмірі за п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 134 КЗпП відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами.

Як зазначив представник позивача в суді апеляційної інстанції, за разовою довіреністю або за іншими разовими документами матеріальні цінності, зокрема брухт кольорових та чорних металів, під звіт відповідачу не передавались, тому відсутні правові підстави для притягнення його до повної матеріальної відповідальності і з цих підстав.

Статтею 132 КЗпП передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обовязків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обовязків, грошові виплати.

З урахуванням викладеного, до категорії прямої дійсної шкоди належить недостача матеріальних цінностей, виявлена у матеріально відповідальної особи або в іншої особи, якій матеріальні цінності передані у звязку з виконанням нею трудових обовязків.

Проте, колегією суддів встановлено, що відповідно до посадової інструкції ОСОБА_3 не є матеріально відповідальною особою, його посада не віднесена до категорій працівників, з якими може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність. Письмовий трудовий договір між сторонами не укладався, посадовою інструкцією головного механіка не визначено обовязку щодо зберігання матеріальних цінностей. Позивачем не надано доказів передачі відповідачу на зберігання брухту кольорових та чорних металів відповідного найменування та ваги, нестачу якого було виявлено при інвентаризації і вартість якого позивач просить стягнути з ОСОБА_3

За таких обставин, правових підстав для покладення на відповідача обмеженої матеріальної відповідальності за статтею 132 КЗпП України також не вбачається.

Щодо визначення розміру шкоди, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Розмір шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, визначається відповідно до статті 135-3 КЗпП, Закону України «Про визначення розміру збитків, завданих підприємству, установі, організації, знищенням (псуванням), недостачею або втратою дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння та валютних цінностей» від 6 червня 1995 року і Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей.

Відповідно до статті 135-3 КЗпП розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

Згідно з п. 3 договору про повну матеріальну відповідальність вартість недостаючих чи зіпсованих матеріалів стягується за державними роздрібними цінами, існуючими на день встановлення недостачі чи порчі цінностей, а матеріалів на які не встановлена державна роздрібна ціна по фактичній собівартості для Будівельно-монтажного експлуатаційного управління № 5.

Положеннями п. 2 Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей, затвердженого постановою КМУ від 22 січня 1996 року № 116 передбачено, що у разі визначення розміру збитків, що призвели до завдання майнової шкоди державі, територіальній громаді або субєкту господарювання з державною часткою у статутному (складеному) капіталі, розмір збитків визначається відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України. Методика оцінки майна затверджена постановою Кабінету Міністрів України 10 грудня 2003 року за № 1891.

З матеріалів справи вбачається, що станом на час виникнення спірних правовідносин позивач був юридичною особою з державною формою власності, що підтверджується п. 6.2 Положення про відокремлений підрозділ та довідкою з ЄДРПОУ (а.с. 34, 61-67). Тому, для визначення розміру заподіяної шкоди застосування ОСОБА_4 оцінки майна є обов'язковою. Проте, звіт з незалежної оцінки майна від 10 серпня 2015 року, виконаний субєктом оціночної діяльності ПП ОСОБА_8, відповідно до якого вартість металобрухту на дату оцінки складає 126841 грн. 82 коп. (а.с. 21-28), без застосування методики, зокрема в графі база оцінки розділу висновок про вартість обєкту оцінки та п. 1.1 нормативно-правова база у розділі загальні положення, відсутнє посилання на цей нормативний акт.

Крім того, виконавцем звіту використано ряд нормативно-правових актів, що не мають відношення до даної справи, адже обєктом оцінювання є брухт металів, а не обєкти нерухомого майна та роботи з будівництва (п. 1.1 та абзац 5 п. 1.2 загальних положень звіту). Застосування норм Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна та майнових прав», не є застосуванням ОСОБА_4 оцінки майна, що є порушенням основної вимоги щодо встановлення розміру збитків у даній справі. Він має бути додатковим, а не основним документом при складанні звіту.

Отже, розрахунок шкоди, завданої підприємству, здійснено без дотримання вищезазначених вимог законодавства, що унеможливило встановлення дійсної прямої шкоди.

Таким чином, суд, всупереч вимогам ч. 1 ст. 59 ЦПК України, взяв до уваги доказ, одержаний з порушенням порядку, встановленого законом.

Обгрунтовуючи позов, позивач зазначав, що на момент звільнення відповідач в добровільному порядку відшкодував підприємству 47294 грн. 28 коп. матеріальної шкоди. Залишилось не відшкодовано 79547 грн. 54 коп. Проте, доказів відшкодування ОСОБА_3 шкоди в такому розмірі, суду не надав.

В своїх запереченнях щодо позову ОСОБА_3 зазначив, що він добровільно не покривав шкоду у грошовій формі у такому розмірі (а.с. 51).

Частиною 1 ст. 131 КЗпП України передбачено обовязок власника або уповноважений ним орган створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 137 КЗпП України, при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, необхідно враховувати ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений.

Якщо ж власник зазначені свої обовязки не виконав, а вини працівника в незабезпеченні збереження майна власника немає, працівник взагалі не може нести матеріальну відповідальність.

Виходячи з положень п. 7.8 розділу II Організація та основні правила проведення інвентаризації Положення про інвентаризацію активів та зобовязань, активи повинні зберігатися в ізольованих приміщеннях.

Відповідно до розділу III «Заготівля та зберігання металобрухту» Порядку здійснення операцій з металобрухтом та контролю за отриманням і використанням відповідних коштів підрозділами Південно-Західної залізниці, брухт чорних металів повинен зберігатися на майданчиках, розташованих у віддаленні від життєво важливих комунікацій (водопроводів, газопроводів і т. ін.) та неподалік від підїзних колій для транспортування. Брухт кольорових металів і сплавів та їх відходи повинні зберігатися в спеціально виділеному складі, обладнаному надійними дверима, замикаючим обладнанням, металевими решітками й розміщуватися поблизу поста охорони для виключення будь-якої можливості доступу сторонніх осіб (а.с. 77-85).

Позивачем не спростовані твердження відповідача про те, що матеріальні цінності брухт металів, зберігалися не в приміщеннях, а на вулиці. Інвентаризаційним описом № 289 підтверджується, що ключі від ізольованих приміщень для зберігання матеріальних цінностей станом на 30 червня 2015 року відповідачу не надавались (а.с. 72-73).

Таким чином, при покладенні на відповідача обовязку по відшкодуванню шкоди, судом першої інстанції не було враховано, що позивачем не були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей та нормальну роботу з ними.

Крім того, судом встановлено, що на час перебування ОСОБА_3 на лікарняному з 02 до 06 лютого 2015 року та у відпустці з 30 березня до 11 травня 2015 року, обовязки головного механіка виконував ОСОБА_4 Всупереч п. 7 розділу I Положення про інвентаризацію активів та зобовязань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02 вересня 2014 року № 879, яким передбачено, що проведення інвентаризації є обовязковою: у разі зміни матеріально відповідальних осіб, в обсязі активів, які знаходяться на відповідальному зберіганні, належним чином - шляхом інвентаризації останньому товарно-матеріальні цінності не передавалися (а.с. 53, 86-88).

Відповідно до ст. 30 КЗпП, працівник повинен виконувати доручену йому роботу особисто. За змістом ч. 2 ст. 130 КЗпП, матеріальна відповідальність працівника за трудовим правовідношенням має особистий характер.

Таким чином, встановити причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльність відповідача і майновою шкодою, яка сталася, неможливо.

Протиправна поведінка працівника це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов'язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій.

Обовязковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина.

Працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності.

Обовязок щодо зберігання брухту металів трудовим договором та посадовою інструкцією відповідача не передбачено, тому вини ОСОБА_3 в незабезпеченні збереження майна власника не вбачається.

За таких обставин, позивач, як роботодавець, не довів підстав матеріальної відповідальності відповідача, зокрема, факту порушення працівником трудових обов'язків, наявність прямої дійсної шкоди, причинного зв'язку між порушенням та завданою шкодою, а також вини працівника.

Враховуючи невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову позивачу у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України необхідно стягнути з ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 1339 грн. 80 коп. компенсації судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Скасувати рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 17 грудня 2015 року та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 1339 гривень 80 копійок компенсації судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Рішення набрало законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді -