Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/293/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Тимченко Л. М.
Доповідач Єгорова С. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

17.02.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Єгорової С.М.

суддів: Дуковського О.Л., Письменного О.А.

із секретарем: Кравченко Я.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який представляє інтереси ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 вересня 2014 року, у справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (ПАТ «Укрсоцбанк»), яке є правонаступником Акціонерного комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» (АКБ СР «Укрсоцбанк»), звернулось до суду із позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Посилалось на те, що згідно укладеної 11 червня 2008 року між УКБСР «Укрсоцбанк» та фізичною особою ОСОБА_3 додаткової угоди № 1 про надання овердрафту до договору банківського рахунку № 380/18-1555 ОСОБА_3 отримав кредит на загальну суму 62 000 грн. В забезпечення виконання позичальником зобов'язань по вказаному кредитному договору 11 червня 2008 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 04/П-420.

В порушення умов додаткової угоди № 1 до кредитного договору та договору поруки відповідачі своєчасно не сплатили відсотки за користування кредитними коштами, внаслідок чого станом на 18 жовтня 2013 року виникла заборгованість за кредитом в сумі 3 040 грн. 65 коп., що включає: заборгованість за кредитом 1 317 грн. 78 коп.; заборгованість за нарахованими відсотками - 1 605 грн. 63 коп.; пеню за неповернення кредиту та сплату процентів - 104 грн. 55 коп., інфляційні витрати за кредитом - 6 грн. 59 коп. та інфляційні витрати за відсотками - 6 грн. 10 коп., яку позивач просить стягнути з відповідачів солідарно.

Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 вересня 2014 року позов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно на користь ПАТ «Укрсоцбанк», який є правонаступником Акціонерного комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», кредитну заборгованість, що складає 3 040 грн. 65 коп. станом на 18 жовтня 2014 року за додатковою угодою № 1 до договору кредиту № 380/18-1555 від 11 червня 2008 року. Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 листопада 2014 року заяву про перегляд заочного рішення Олександрійського міськрайонного суду від 23 вересня 2014 року залишено без задоволення.

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від03 грудня 2015 року виправлено помилку у вказаному заочному рішенні та зазначено правильним період, за який нараховано та стягується кредитна заборгованість в сумі 3 040 грн. 65 коп. - станом на 18 жовтня 2013 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який представляє інтереси ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ставиться питання про скасування вказаного судового рішення та ухвалення нового рішення про відмоу у задоволенні позову з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Зазначається, що судом не взято до уваги те, що кредитний договір - додаткова угода, на яку посилається позивач укладена між банком та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, тому безпідставним є стягнення боргу з фізичної особи ОСОБА_3 Не обгрунтованим на його думку також є висновок суду про солідарне стягнення боргу з ОСОБА_4

Сторони та їх представники двічі не з'явились в судове засідання апеляційного суду, про час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені, що підтверджується поштовими повідомленнями з підписами про вручення судових повісток (а.с. 148-152; 161-163). Про причину неявки до суду представника ПАТ «Укрсоцбанк», відповідача ОСОБА_4 та представника відповідачів ОСОБА_2 не повідомлено, відповідач ОСОБА_3 двічі надсилав письмові клопотання про відкладення розгляду справи через зайнятість в іншому судовому засіданні (а.с. 159, 166), що відповідно до ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи судом апеляційної інстанції протягом передбаченого ст. 303-1 ЦПК строку.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що згідно умов укладеної додаткової угоди № 1 про надання овердрафту до договору кредиту№ 380/18-1555 від 11 червня 2008 року ОСОБА_3 як позичальник та ОСОБА_4 як поручитель за договором поруки № 04/П-420 отримали кредит на загальну суму 62 000 грн. Порушуючи умови додаткової угоди № 1 до кредитного договору, відповідачі своєчасно не сплачували відсотки за користування коштами, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом в сумі 3 040 грн. 65 коп. Наявна заборгованість не зменшилась після звернення до суду і станом на 18.10.2013 року складає: заборгованість за кредитом 1 317 грн. 78 коп.; заборгованість за нарахованими відсотками - 1 605 грн. 63 коп.; та пені за неповернення кредиту та сплату процентів - 104 грн. 55 коп., інфляційних витрат за кредитом - 6 грн. 59 коп. та інфляційних витрат за відсотками - 6 грн. 10 коп. Позивачем заздалегідь вжито заходів для повернення кредиту, проте відповідачі ухиляються від взятих на себе зобов'язань по сплаті заборгованості по кредиту. Тому вказана заборгованість підлягає примусовому стягненню з відповідачів солідарно на користь банку, що відповідає умовам укладених кредитних договорів.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Порядок направлення судових повісток передбачений ст. 74 ЦПК України.

Згідно з ч. 3 ст. 76 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сімї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування.

Із матеріалів справи вбачається, що місце проживання відповідача ОСОБА_3 зареєстровано у АДРЕСА_1 (а.с. 20).

За вказаною адресою суд направив повістки про виклик відповідача у суд на 23 липня 2014 року та 23 вересня 2014 року, однак повістки повернулися до суду без вручення за закінченням терміну зберігання (а.с. 26, 34).

Ухвалюючи заочне рішення, суд першої інстанції, у порушення положень ст. 213 ЦПК України, не звернув уваги на порядок направлення судових повісток та порядок їх вручення, пославшись на те, що відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, не врахував, що судові повістки повернуті до суду не внаслідок відсутності відповідача за адресою їх направлення, а у звязку з терміном зберігання.

Допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права позбавили відповідача можливості здійснювати захист своїх прав, а суд був позбавлений можливості повного та всебічного дослідження обставин справи.

Задовольняючи позовні вимоги банка до ОСОБА_3, суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст. 526, 610, 614, 1054 ЦК України та виходив з того, що цей відповідач не виконує зобовoв'язання з повернення всіх сум за додатковою угодою № 1 до кредитного договору, внаслідок чого станом на 18 жовтня 2013 року у нього утворилась заборгованість за кредитним договором, яку відповідач не повернув у встановлені договором строки.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином та у строки відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а також інших актів законодавства.

Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

З наявної у матеріалах справи додаткової угоди № 1 про надання овердрафту від 11 червня 2008 року до договору банківського рахунку № 380/18-1555 від 02 квітня 2008 року, на яку послався позивач в обгрунтування своїх вимог до ОСОБА_3, убачається, що сторонами даного договору є АКБ СР «Укрсоцбанк» (кредитор) та фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (клієнт), який діє на підставі свідоцтва (а.с. 5-9).

На підтвердження того, що спірна заборгованість виникла саме через невиконання своїх зобов"язань позичальником грошових коштів (кредиту) - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 свідчить наданий банком розрахунок заборгованості (а.с.12-13).

На час виникнення спірних правовідносин ОСОБА_3 виступав саме в якості суб'єкта підприємницької діяльності (СПД) - фізична особа-підприємець, у матеріалах справи відсутні докази про виключення (припинення реєстрації) СПД ОСОБА_3 із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Статтею 52 ЦК України встановлено цивільно - правову відповідальність фізичної особи-підприємця, згідно якої така фізична особа відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Позивачем не надано доказів, що спірні правовідносини виникли між АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та фізичною особою ОСОБА_3 та не зазначено підстав, з яких останній повинен відповідати по боргах фізичної осоюи-підрприємця ОСОБА_3

Втім, суд першої інстанції належним чином не перевірив доводів ПАТ «Укрсоцбанк» про те, що спірна заборгованість виникла по укладеному між банком та фізичною особою ОСОБА_3 кредитному договору (додатковій угоді про надання овердрафту до договору банківського рахунку), що свідчить про недотримання встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Внаслідок недотримання вимог вищезазначених норм процесуального права та неправильного застосування ст.ст. 51, 52, 611 ЦК України суд помилково стягнув заборгованість з фізичної особи ОСОБА_3, не зважаючи на відсутність підстав для покладення на нього відповідальності за невиконання боргових зобов'язань, що виникли за договором між АКБ СР «Укрсоцбанк» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3

Крім того, при ухваленні рішення стосовно відповідача ОСОБА_4 судом також не було враховано вимоги цивільного законодавства щодо поруки.

Відповідно до пункту 2.1.1. договору поруки, укладеного між УКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 від 11 червня 2008 року передбачено кінцевий термін повернення кредиту не пізніше 10 червня 2009 року або в інший термін дострокового погашення у випадках, встановлених договором кредиту (а.с.10-11).

Договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення усіх зобов'язань боржника за договором кредиту.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку (стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Враховуючи те, що кредитор звернувся з позовом до поручителя у 2014 році, тобто після спливу шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов'язання, тому ОСОБА_4 як поручитель не може відповідати через припинення поруки.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6- 53цс14, від 03 лютого 2015 року у справі за № 6-18цс16.

Зазначені вимоги закону судом не враховані, а тому висновки суду про те, що банк правомірно пред'явив вимоги до поручителя в 2014 році у даному позові не ґрунтуються на законі.

За таких обставин судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову за його безпідставністю.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який представляє інтереси ОСОБА_3 та ОСОБА_4задовольнити.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 вересня 2014 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити в повному обсязі.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з наступного дня.

Головуючий суддя:

Судді: