АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи: 66/8743/13-ц Головуючий в 1 інстанції
Номер провадження: 22-ц/791/434/16 ОСОБА_1
Доповідач: Бездрабко В.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2016 року лютого місяця 18 дня колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого : Бездрабко В.О.

Суддів : Кузнєцової О.А.

ОСОБА_2

Секретар: Кутузова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 17 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в інтересах ОСОБА_5, третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дніпровської районної у м. Херсоні ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що є наймачем вказаної квартир, відповідач ОСОБА_5 був зареєстрований у цій квартирі з 18 червня 2003 року та фактично проживав в ній до 2007 року. З 2007року відповідач проживає разом зі своєю матірю ОСОБА_6 за іншою адресою.

Оскільки відповідач більш ніж шість місяців не проживає у спірній квартирі без поважних причин, позивач просив суд на підставі положень ст.71, 72 ЖК України визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житлом.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 19 червня 2014 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Ухвалою суду від 18 листопада 2015 року заяву ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення від 19 червня 2014 року скасовано.

Рішенням суду від 17 грудня 2015 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідача, сторони та їх представників, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_4 є наймачем житлового приміщення квартири АДРЕСА_2.

Відповідно до довідки ОСББ «ОСОБА_7 116-Д» від 23 січня 2012 року за вказаною адресою зареєстровані позивач та члени його сімї ОСОБА_8 (дружина), ОСОБА_9 (брат) та відповідач ОСОБА_5 (син брата).

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_5 не проживає у квартирі понад встановлені законом строки з поважних причин, повязаних з домовленістю між його батьками щодо місця проживання неповнолітнього ОСОБА_5 разом із матірю.

Проте погодитись з висновком суду не можна.

Відповідно до ч.1 ст.163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається займане житлове приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача та членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Зібрані у справі докази свідчать та не заперечуються сторонами по справі, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 2007 року у спірній квартирі не проживає, а мешкає разом із матірю ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_3.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_5 пояснив, що дійсно не проживає у спірній квартирі з 2007 року, оскільки за домовленістю між батьками мешкає з матірю в іншій трьохкімнатній квартирі, де має свою окрему та об лаштовану кімнату.. За життя батька ОСОБА_9 він відвідував останнього за адресою проживання, проте в квартирі не мешкав, будь-які його речі в квартирі відсутні, вселитися у квартиру не намагався, що підтверджується технічною фіксацією судового процесу.

Відповідно до ч.2,3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачі, опікуном).

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що вільний вибір місця проживання обмежується лише щодо осіб, які не досягли чотирнадцятирічного віку.

В ході розгляду справи суду не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що ОСОБА_5 мав намір проживати у спірному приміщені або йому чинилися перешкоди у користуванні житлом.

Слід зазначити, що досягнувши в 2011 році чотирнадцятирічного віку, відповідач за наявності права на вільний вибір місця проживання, залишився мешкати разом із матірю за адресою АДРЕСА_3, а отже на час звернення до суду з позовом не проживав у спірній квартирі без поважних причин протягом встановленого законом строку, що за приписами ст.71,72 ЖК України є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житлом.

Крім того, суд, вирішуючи спір по суті, помилково залишив поза увагою й ту обставину, що 30 травня 2015 року відповідач ОСОБА_5 набув повноліття, але і з цього часу та до ухвалення судового рішення у спірній квартирі не проживав без поважних причин.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в порядку ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню, як таке, що ухвалено з неправильним застосуванням судом норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з ухваленням нового рішення про задоволення заявлених позовних вимог ОСОБА_4, у звязку з їх доведеністю перед судом.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 17 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_4.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: В.О. Бездрабко

Судді: О.А. Кузнєцова

ОСОБА_2