Справа №591/3750/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Кривцова Г. В.
Номер провадження 22-ц/788/1832/16 Суддя-доповідач - Сибільова Л. О.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

16 листопада 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Лузан Л. В. , Околота Г. М. ,

з участю секретаря судового засідання -Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 19 жовтня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення небезпеки, що загрожує життю та здоров'ю, шляхом припинення землекористування на умовах ОСОБА_4, виділ окремо частини земельної ділянки з подальшим присвоєнням поштової адреси,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 19 жовтня 2016 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення небезпеки, що загрожує життю та здоров'ю, шляхом припинення землекористування на умовах ОСОБА_4, виділ окремо частини земельної ділянки з подальшим присвоєнням поштової адреси.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинами справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про усунення небезпеки, що загрожує життю та здоров'ю, шляхом приватизації земельної ділянки, призначення експертизи і виділення йому для приватизації окремо його частини земельної ділянки з подальшим присвоєнням поштової адреси, виготовленням технічного паспорту на будинок окремо від співвласниці ОСОБА_4, як буде визначено експертом.

Вказує, зокрема, що рішення суду позбавляє його права на приватизацію земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні для обслуговування домоволодіння.

Зазначає, що суд, пославшись на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 21 жовтня 1987 року, яким встановлено порядок користування спірною земельною ділянкою між колишніми співвласниками домоволодіння, не взяв до уваги, що відповідач ОСОБА_4 не надала суду висновок експертизи з планом виділення частки колишньому власнику її частки в будинку ОСОБА_5 в натурі і з планом порядку користування своїм наділом за вказаним рішенням суду, яке без висновку експертизи не відображає порядку здійснення землекористування між співвласниками.

Посилається на те, що відповідач ОСОБА_4 з 2002 року і по сьогоднішній день категорично відмовляється від приватизації земельної ділянки.

Вважає, що зазначене свідчить про те, що ОСОБА_4 і члени її родини своїми діями несуть загрозу життю та здоров'ю його та членів його сім'ї.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, який підтримав апеляційну скаргу з мотивів, в ній викладених, відповідача, яка заперечує проти скарги та вважає рішення суду вірним, дослідивши матеріали даної цивільної справи, попередніх цивільних справ за спорами між цими сторонами, інвентаризаційної справи № 6751 на домоволодіння сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

25 липня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом «про поділ майна, що є у спільній частковій власності», мотивуючи вимоги тим, що на підставі договору дарування від 7 листопада 2002 року йому на праві власності належить 51/100 частини домобудування, розміщеного за адресою: АДРЕСА_2. ОСОБА_4 належить 49/100 частини цього домобудування, яке знаходиться на земельній ділянці, яка перебуває у спільній частковій власності за рішенням суду від 21 жовтня 1987 року.

Договір про користування земельною ділянкою між попередніми власниками земельної ділянки (ОСОБА_6 - АДРЕСА_3 ОСОБА_7 - АДРЕСА_2 не був укладений у письмовій формі. Посилався на те, що між його родиною та родиною нинішнього співвласника будинку ОСОБА_4 склались ворожі стосунки, які можуть призвести до нанесення тілесних ушкоджень, каліцтва.

З 2002 року ОСОБА_4 відмовляється на його вимогу укласти договір про користування земельною ділянкою, користується земельною ділянкою на власний розсуд, не дозволяючи йому обслуговувати свою частину домоволодіння, чинить перешкоди у приватизації земельної ділянки.

Просив ухвалити рішення про поділ майна, що є у спільній частковій власності, та шляхом поділу припинити право спільної часткової власності на земельну ділянку.

Після залишення позовної заяви без руху ухвалою судді від 18 серпня 2016 року (а. с. 18), позивач 25 серпня 2016 року подав до суду позовну заяву «про усунення небезпеки, що загрожує життю та здоров'ю», посилаючись на те, що йому і відповідачеві ОСОБА_4 належать на праві власності, відповідно, 51/100 і 49/100 частини спірного домобудування, розташованого на земельній ділянці, яка перебуває у спільному частковому користуванні на підставі рішення суду від 21 жовтня 1987 року.

Зазначеним рішенням суду попередньому власнику його частки ОСОБА_7 для обслуговування її частини домоволодіння було виділено 208 кв. м земельної ділянки, в тому числі під будівлями - 62 кв. м, під двором спільного користування - 39 кв. м, під двором цільового користування - 24 кв. м., що складає 35/100 частини всієї ділянки.

Відповідач ОСОБА_4 (АДРЕСА_3) і попередній власник його частини домоволодіння ОСОБА_7 (АДРЕСА_2 не дійшли згоди щодо користування земельною ділянкою і договір про користування ділянкою не був укладений. Землекористування здійснювалось на умовах ОСОБА_4 і здійснюється на частині площі земельної ділянки, яка за рішенням суду від 21 жовтня 1987 року була надана ОСОБА_7 для обслуговування її частини домобудування.

Зазначав, що землекористування між ним і відповідачем, яка користується ділянкою на свій розсуд, без його згоди, несе небезпеку для життя та здоров'я його та членів його родини. В кінці літа 2015 року, коли він обслуговував свою частину домоволодіння, співвласник ОСОБА_8 наніс йому тілесні ушкодження середньої тяжкості, була відкрита кримінальна справа. ОСОБА_4 зі своїми близькими людьми організувала проти нього та членів його родини побутовий тероризм, з метою викупу його частини домобудування за низькою ціною. Між їх родинами склалися ворожі стосунки, які можуть щохвилини призвести до кровопролиття, нанесення тілесних ушкоджень, каліцтва.

Родина ОСОБА_4 постійно звертається до органів державної влади з наклепницькими заявами щодо нього та членів його родини, які не відповідають дійсності. Правоохоронні органи на його звернення не реагують, він змушений звертатись до органів прокуратури та до суду.

З 2002 року ОСОБА_4 на його вимоги укласти договір про користування земельною ділянкою категорично відмовляється, веде себе агресивно, користується земельною ділянкою на власний розсуд, не дозволяючи йому обслуговувати його частину домоволодіння належним чином, чинить перешкоди у приватизації земельної ділянки, грубо порушуючи його право на здійснення права спільної часткової власності.

Зазначаючи, що мати сумісну часткову власність з ОСОБА_4 небезпечно для його життя та членів його родини, просив ухвалити рішення про усунення небезпеки, що загрожує життю та здоров'ю, шляхом припинення землекористування на умовах ОСОБА_4 (а.с. 20-21).

7 вересня 2016 року позивач надав суду заяву, в якій доповнив позовну вимогу: просив ухвалити рішення про усунення небезпеки, що загрожує життю та здоров'ю, шляхом припинення землекористування на умовах ОСОБА_4, виділити йому для обслуговування домобудування і для приватизації окремо його частину земельної ділянки з подальшим присвоєнням поштової адреси, виготовленням технічного паспорту на будинок окремо від співвласниці ОСОБА_4, як буде визначено судовими експертами (а.с.25).

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем як землекористувачем порушення відповідачем його прав на користування спільною земельною ділянкою, що давало б підстави для захисту його прав у обраний ним спосіб.

Висновки суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позову відповідають обставинам справи та вимогам матеріального та процесуального права.

З матеріалів даної цивільної справи, двох попередніх цивільних справ та інвентаризаційної справи на домоволодіння сторін вбачається, що попередньому власнику частини домоволодіння, яка зараз належить позивачеві ОСОБА_3, - ОСОБА_7 в праві власності на домоволодіння належало в порядку спадкування на підставі рішення народного суду м. Суми від 28 травня 1935 року 1/3 частина домоволодіння після смерті її батька ОСОБА_9

Після неодноразового переоформлення права власності на частки в домоволодінні між наступними його співвласниками попередні три співвласники домоволодіння, в тому числі і ОСОБА_7, в зв'язку з проведеними останньою добудовами звернулись 10 березня 1976 року до міськвиконкому з спільною заявою про перерахунок та зміну розміру часток у праві власності на домоволодіння. Рішенням Сумського міськвиконкому від 16 березня 1976 року визначені нові частки у праві власності на домоволодіння, в тому числі ОСОБА_7 - 51/100 частина, інших двох співвласників - 37/100 і 12/100 частини.

На підставі договору купівлі-продажу від 24 вересня 1986 року батько відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_10 купив у інших двох співвласників домоволодіння 49/100 частини будинку.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 21 жовтня 1987 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_10 (батька відповідача) про встановлення порядку користування земельною ділянкою, проведено розділ земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_1, та реально виділено ОСОБА_7 частину ділянки площею 208 кв. м, в тому числі: під будівлями 62 кв. м, під двором загального користування 39 кв. м, під городом 86 кв. м, під двором конкретного користування 28 кв. м, що складає 35/100 частин всієї ділянки; ОСОБА_10 реально виділено частину ділянки площею 420 кв. м, в тому числі: під будівлями 73 кв. м, під двором загального користування 39 кв. м, під двором конкретного користування 23 кв. м, під городом 285 кв. м, що складає 65/100 частин всієї ділянки (а. с. 6).

З зазначеного вбачається, що рішенням суду від 21 жовтня 1987 року був встановлений порядок користування спільною земельною ділянкою між ОСОБА_7 і батьком відповідача ОСОБА_10 відповідно до первісних часток співвласників у праві власності на домоволодіння. В рішенні зазначено, що такий порядок користування склався і встановлений за взаємною згодою обох сторін.

Після смерті 22 березня 1996 року ОСОБА_10 його частку у домоволодінні успадкувала його дружина - мати відповідача ОСОБА_5

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року своєї матері ОСОБА_5 відповідач ОСОБА_4 успадкувала 1/3 частину від 49/100 частин домоволодіння, тобто 49/300 частини домоволодіння, а 1 серпня 2001 року купила 98/300 частин домоволодіння у інших власників часток - своїх сестер, і стала власником 49/100 частин домоволодіння.

Згідно договору дарування від 7 листопада 2002 року ОСОБА_7 подарувала позивачу ОСОБА_3 належні їй 51/100 частину житлового будинку АДРЕСА_4 загальна житлова площа якого складає 56,7 кв. м, розташованого на земельній ділянці загальною площею 628 кв. м (а.с.12, 41-43).

На час придбання 24 вересня 1986 року батьком відповідача ОСОБА_10 49/100 частин домоволодіння діяла ст. 91 ЗК УРСР 1971 року, згідно якої особи, яким належить будинок на праві спільної власності, користуються земельною ділянкою спільно. Порядок користування нею визначається співвласниками будинку залежно від розміру часток в спільній власності на будинок.

Наступні зміни в розмірі часток в спільній власності на будинок, які сталися у зв'язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін встановленого порядку користування ділянкою.

Угода про порядок користування земельною ділянкою є обов'язковою і для особи, яка згодом придбає відповідну частку в спільній власності на цей будинок.

Якщо згоди на користування спільною земельною ділянкою не досягнуто, спір вирішується в порядку, встановленому статтею 167 цього Кодексу.

При отриманні ІНФОРМАЦІЯ_1 року відповідачем ОСОБА_4 у власність 49/100 частин домоволодіння діяла ст. 42 ЗК України в редакції від 15 березня 1991 року, згідно якої громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно.

Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду.

Наступні зміни в розмірі часток у спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі, що сталися у зв'язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін установленого порядку використання та розпорядження земельною ділянкою.

Угода про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою є обов'язковою для особи, яка згодом придбала відповідну частку в спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі.

Якщо згоди на використання та розпорядження спільною земельною ділянкою не досягнуто, спір вирішується судом.

При придбанні позивачем ОСОБА_3 7 листопада 2002 року 51/100 частини будинку в порядку дарування від ОСОБА_7 діяла ст. 120 ЗК України 2002 року, згідно ч. ч. 1, 4 якої при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Статтею 88 ЗК України 2002 року ( ч. ч. 1-4) було визначено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Договір про спільну часткову власність на земельну ділянку укладається в письмовій формі і посвідчується нотаріально.

Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації.

Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 23 березня 2005 року у справі № 2-78/2005 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_8 про усунення перешкод правам власника житлового приміщення та відшкодування моральної шкоди та зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні власністю та відшкодування моральної шкоди в задоволенні вимог ОСОБА_3 відмовлено у зв'язку з необґрунтованістю та задоволено зустрічний позов. Зобов'язано ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні власністю ОСОБА_8 та ОСОБА_4, а саме - знести незаконно побудовану на ділянці, виділеній для входу в двір ОСОБА_4, ОСОБА_8, каналізаційну споруду, бетонний стовп та хвіртку. Стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_4, ОСОБА_8 на відшкодування моральної шкоди 600 грн., по 300 грн. кожному. Стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_8 на відшкодування витрат на проведення експертизи 200 грн.

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 22 червня 2005 року рішення Зарічного районного суду м. Суми від 23 березня 2005 року змінене.

Стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_8 100 грн. на відшкодування моральної шкоди по 50 грн. кожному та 100 грн. витрат на проведення судово-технічної експертизи.

В іншій частині рішення залишене без змін.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 27 вересня 2007 року як судом касаційної інстанції рішення Зарічного районного суду м. Суми від 23 березня 2005 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 22 червня 2005 року залишено без змін (а. с.44-45, 47, 55-61).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 18 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 16 серпня 2016 року, у справі № 591/2789/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено за необґрунтованістю (а.с.48-54).

Вирішуючи спори в зазначених справах, суди виходили з відсутності правових підстав для захисту права ОСОБА_3, враховуючи те, що для нього як для нового співвласника домоволодіння є обов'язковим встановлений судом між попередніми співвласниками порядок користування спірною земельною ділянкою.

Згідно висновку № 426 судової будівельно-технічної експертизи від 17 листопада 2004 року, яка проводилася при розгляді цивільної справи № 2-78/2005, виходячи з площі ділянки, розрахованої на підставі проведених замірів, користування земельною ділянкою, площа якої на даний час складає 586 кв. м, здійснюється наступним чином: ОСОБА_4 - 318, 7 кв. м, або 54/100 частки; ОСОБА_3 - 267, 3 кв. м, або 46/100 частки.

Таким чином, зазначене дає підстави для висновку про те, що за нормами ЗК України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, позивач повинен дотримуватись того порядку користування земельною ділянкою, який склався та встановлений рішенням суду між попередніми співвласниками будинку до набуття ним права власності на будинок.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 18 постанови пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», з 1 січня 2002 року відповідно до статті 125 ЗК право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 року, у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 року N 1066-VI, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

При переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК, до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ч. 1 статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Враховуючи встановлені судом обставини справи та наведені норми матеріального права, суд зробив обгрунтований висновок про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин ст. 88 ЗК України, щодо необхідності укладення між сторонами договору про користування земельною ділянкою, оскільки земельна ділянка сторін не приватизована, а порядок користування нею встановлений судом.

Суд, крім вищезазначеного, послався в рішенні на те, що обґрунтування позивачем своїх вимог нормами статей 282 та 293 ЦК України, згідно яких фізична особа має право вимагати усунення небезпеки, створеної внаслідок підприємницької або іншої діяльності, яка загрожує життю та здоров'ю; має право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, є невірно обраним позивачем способом захисту порушених прав.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57- 60 ЦПК України.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Межі заявлених вимог включають в себе, зокрема, предмет та підстави позову.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 31, п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги.

Згідно роз'яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», предмет позову - це те, що конкретно вимагає позивач, підстава позову - чим він обґрунтовує свої вимоги, зміст вимоги - який спосіб захисту свого права він обрав. Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

З огляду на зазначене, суд, прийшовши до вірного висновку про те, що між сторонами виник спір з приводу користування земельною ділянкою, тобто між ними склались спірні правовідносини, які регулюються нормами ЗК України, зробив зайві висновки про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. ст. 283, 293 ЦК України.

До такого висновку колегія суддів дійшла, враховуючи, що позивач вимагав встановлення іншого, чим встановлений судовим рішенням, окремого порядку користування частинами спільної земельної ділянки, враховуючи наявність конфліктів, які, на його думку, несуть загрозу життю та здоров'ю його та родини, тобто взагалі не посилався на обставини, наявність яких необхідна для застосування ст. ст. 283, 293 ЦПК України, на що помилково послався суд.

Проте висновки суду в цій частині не впливають на законність вірного по суті рішення про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Не визнаючи свого обов'язку дотримуватись встановленого судовим рішенням порядку користування спірною земельною ділянкою між попередніми співвласниками будинку та вважаючи необхідним укладення між сторонами відповідного договору, позивач посилається в той же час на те, що відповідачем здійснюється землекористування на частині площі земельної ділянки, яка за рішенням суду від 21 жовтня 1987 року надана попередньому власнику його частини будинку ОСОБА_7 для обслуговування її частини домобудування, проте не надав доказів вказаній обставині та не звертався з відповідним позовом до суду про усунення перешкод у користуванні його частиною земельної ділянки. Фактично позивач вимагає встановлення нового порядку користування земельною ділянкою.

Доводи позивача про те, що відповідач створює перешкоди у приватизації ним частини земельної ділянки та у обслуговуванні ним належної йому частини будівель, не спростовують висновків суду. В правовстановлюючих документах сторін не зазначені конкретні об'єкти у праві спільної часткової власності кожного на домоволодіння, тобто реальний розподіл будівель і споруд ні в судовому порядку, ні на підставі угоди співвласників не проводився, визначене лише їх право власності на домоволодіння у ідеальних частках.

З матеріалів інвентаризаційної справи вбачається, що ОСОБА_4 дозволялось будівництво господарських споруд рішеннями Сумського міськвиконкому від 27 лютого 2007 року № 91 і від 25 жовтня 2005 року № 585.

З огляду на зазначене є необґрунтованими доводи позивача про наявність підстав для виділення йому для обслуговування домобудування і для приватизації окремо його частини земельної ділянки з подальшим присвоєнням поштової адреси, виготовленням технічного паспорту на будинок окремо від співвласниці ОСОБА_4, оскільки позову про реальний розподіл саме будинку і надвірних споруд, він не заявляв, а порушення відповідачем встановленого судом порядку користування земельною ділянкою не довів.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Суд, вірно встановивши обставини справи та відповідні їм правовідносини, правильно застосував правові норми та ухвалив законне і обґрунтоване рішення, для скасування чи зміни якого підстави відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 19 жовтня 2016 року в даній справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -