АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.,

при секретарі - Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» про визнання недійсним пункту кредитного договору, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2015 року позивач звернувся із позовом, уточнивши який зазначив, що 07 липня 2008 року між сторонами був укладений договір № 77.1/АК-01228.08.2 за яким Банк відкрив позивачу відновлювальну кредитну лінію на суму 12801.99 доларів США строком до 07 липня 2015 року із сплатою 7.7% річних за його використання.

Згідно до п. 3.6 Договору за порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів, позичальник зобов'язаний сплачувати банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1.6 % від суми простроченої заборгованості.

Станом на 20 серпня 2015 року сума пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості становила 501 626.59 грн., сума заборгованості за відсотками 10.37 доларів США.

Зазначаючи про незаконність положень п. 3.6 вищевказаного кредитного договору, з підстав наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, як споживача послуг, порушення законодавства, зокрема норм ст.ст. 5, 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач просив визнати недійсним п. 3.6 кредитного договору № 77.1/АК-01228.08.2. (а.с.1-5, 28-32)

Відповідач проти заявлених вимог заперечував, просив застосувати строки позовної давності. (а.с.84-87)

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 13 липня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Родовідбанк» про визнання недійсним пункту 3.6 кредитного договору №77.1/АК-01228.08.2 від 07 липня 2008 року відмовлено. (а.с.163-166)

В апеляційній скарзі позивач зазначив, що суд першої інстанції порушив норми матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати із ухваленням нового про задоволення позовних вимог. На обґрунтування скарги посилався на недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, зазначив, що рішення суду суперечить вимогам законодавства, які викладені на обґрунтування заявленого позову. Крім того зазначив, що об'єктивно дізнався про порушення свого права у серпні 2015 року коли Банк на підставі оспорюваного пункту 3.6 вищезазначеного Договору нарахував пеню. (а.с.168-173)

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав скаргу і просив її задовольнити.

Інші особи до суду не прибули, були сповіщені належним чином про що у справі є докази. ОСОБА_1 був сповіщений також врученням повістки його представнику ОСОБА_2 (а.с.189-193)

Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, така неявка не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України від 12 липня 2001 р. N 2664-III "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України від 12 травня 1991 р. N 1023-XII "Про захист прав споживачів" (в редакції Закону чинної на час укладення оспорюваних договірних положень) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.(п. 5 ч. 3 ст. 18 вищевказаного Закону)

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року по справі №6-80цс13, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Судом встановлено, що 07 липня 2008 року між сторонами був укладений договір № 77.1/АК-01228.08.2 за яким Банк відкрив позивачу відновлювальну кредитну лінію на суму 12801.99 доларів США строком до 07 липня 2015 року із сплатою 7.7% річних за його використання. (а.с.6-15)

Згідно до п. 3.6 Договору за порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів, позичальник зобов'язаний сплачувати банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1.6 % від суми простроченої заборгованості.

Банком станом на 20 серпня 2015 року нарахована сума пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості - 501 626.59 грн., сума заборгованості за відсотками 10.37 доларів США. Спір про стягнення кредитної заборгованості розглядався в іншому провадженні. (а.с.16-24, 33-37)

Укладені сторонами Додаткові угоди до вищевказаного кредитного Договору не зачіпають оспорюваного позивачем пункту 3.6 цього Договору. (а.с.101-110)

Вказане свідчить, що такі умови п. 3.6 кредитного договору щодо встановлення пені у розмірі 1.6 % від суми заборгованості за кожний день прострочення такої, що становить 584 % від суми неповерненого кредиту та/або не сплачених процентів за рік, є несправедливими, оскільки встановлюють вимогу щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором, а відтак, є підстави застосування п. 5 ч. 3 ст. 18 вищевказаного Закону.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. За змістом вказаної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-7цс14, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Про наявність положень п. 3.6 кредитного договору № 77.1/АК-01228.08.2 позивач дізнався 07 липня 2008 року з часу його підписання про що свідчить його підпис під вищевказаним Договором. З цього ж часу позивач мав об'єктивну можливість знати про невідповідність вищезазначених і оспорюваних ним положень кредитного договору вимогам п. 5 ч. 3 ст. 18 вищевказаного Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак про порушення свого права.

Із зазначеним позовом позивач звернувся у жовтні 2015 року. (а.с.1-5)

Відповідач в суді першої інстанції заявив про застосування строку позовної давності як підставу відмови у задоволенні позовних вимог про що подав письмову заяву.(а.с.86-87)

Доводи позивача про те, що він об'єктивно дізнався про порушення свого права у серпні 2015 року коли Банк на підставі оспорюваного пункту 3.6 вищезазначеного Договору нарахував пеню, колегія суддів визнала неспроможними, оскільки вказаний пункт 3.6 був зазначений у Договорів від 07 липня 2008 року, і позивач на час підписання Договору був обізнаний про його застосування і нарахування Банком пені лише у випадку порушення позичальником ОСОБА_1 умов укладеного ним Договору.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог про визнання недійсними положень оспорюваного кредитного договору з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для скасування судового рішення, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

О.Ф.Мазурик

Л.Д.Махлай

Справа № 22-ц/796/13233/2016

Унікальний номер 758/11878/15-ц

Головуючий у першій інстанції - Декаленко В.С.

Доповідач Левенець Б.Б.