Справа №2/489/112/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2016 р. Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді Губницького Д.Г., при секретарі Наумкіній І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі- Банк) до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 р. Банк звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1, яким просив визнати за собою в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки право власності на належну відповідачу АДРЕСА_1 з метою погашення заборгованості останнього за кредитним договором в сумі 333828 грн., право вимоги за яким він набув від попереднього позикодавця ПАТ «Кредитпромбанк» за договором купівлі-продажу цього права від 26 червня 2013 р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що дана квартира передана відповідачем в іпотеку у забезпечення своїх зобовязань як позичальника за кредитним договором від 15 вересня 2006 р. № 03/1/295/06-G, зобовязання по погашенню кредиту не виконуються, тож як спосіб захисту порушеного права Банк бажає отримати право власності на предмет іпотеки.

В судовому засіданні представник Банку просила позов задовольнити.

Представник відповідача просив позов залишити без задоволення, заперечував проти передачі квартири у власність Банку, у т.ч. посилаючись, що переходом права власності на квартиру будуть порушені права малолітньої дитини відповідача, яка зареєстрована та проживає в спірній квартирі.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

За кредитним договором від 15 вересня 2006 р. №03/1/295/06-G ВАТ «Кредитпромбанк» узгодило із ОСОБА_1 відкриття йому невідновлювальної мультивалютної кредитної лінії у межах загальної суми 29250 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату надання кожного кредиту, а позичальник зобовязується повернути не пізніше 14 вересня 2031 р. надані кредити на умовах та в порядку, що передбачені даним договором. Грошові кошти надавалися в кредит для придбання відповідачем АДРЕСА_2 (т. 1 а.с.7-16).

Кредит виданий в розмірі 25000 доларів США (т. 2 а.с. 47).

Згідно іпотечного договору від 21 жовтня 2006 р. ОСОБА_1 передав в іпотеку ВАТ «Кредитпромбанк» АДРЕСА_2 у забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором від 15 вересня 2006 р. №03/1/295/06-G (п.1.2.)

Іпотечним договором передбачалося, що у разі порушень іпотекодавцем зобовязань передбачених кредитним договором або порушення іпотекодавцем умов цього договору, іпотекодержатель вправі звернути стягнення на дану квартиру з метою задоволення вимог, що підлягають задоволенню у відповідності до положень розділу 4 цього договору та на умовах передбачених цим договором (п. 1.3.).

Звернення стягнення у відповідності до умов розділу 4 цього договору (п. 2.10).

У відповідності до п. 4.3. іпотечного договору звернення стягнення на майно здійснюється іпотекодержателем шляхом позасудового врегулювання, згідно з яким Іпотекодержатель набуває право від свого імені продати майно або прийняти його у власність в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у порядку визначеному Законом України «Про іпотеку». Положення цього пункту є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя і мають силу договору про задоволення вимог.

Пунктом 4.5 іпотечного договору передбачено, що реалізація майна здійснюється іпотекодержателем самостійно шляхом укладення від свого імені договорів купівлі-продажу майна з третіми особами, а у разі звернення стягнення на підставі рішення суду, або виконавчого напису нотаріуса - в порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку».

Листом від 20 квітня 2015 р. ПАТ «Дельта банк» попередило ОСОБА_1, що у звязку із набуттям право вимоги до нього за вказаним кредитним договором та наявною простроченою заборгованістю, в разі непогашення її буде розпочате процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки (т. 1 а.с.23).

26 червня 2013 р. ПАТ «Кредитпромбанк» продало ПАТ «Дельта банк» право вимоги за договором ід 15 вересня 2006 р. № 03/1/295/06-G із фактичним розміром строкової заборгованості за тілом кредиту 16036,27 доларів США станом на 26 червня 2013 р. та нульовою простроченою заборгованістю за тілом (т. 1 а.с.31).

У відповідача в шлюбі із ОСОБА_2, яка проживає в спірній квартирі, народився 01 серпня 2014 р. син ОСОБА_3 (т. 1 а.с.55,56).

Згідно звіту про оцінку виконаного субєктом оціночної діяльності на замовлення Банку вартість спірної квартири становить 421123 грн. (т. 1 а.с.218).

Цей звіт суд приймає як належний доказ вартості квартири оскільки шестимісячний строк його чинності передбачений у виконавчому провадження для здійснення подальшої реалізації арештованого нерухомого майна на прилюдних торгах згідно ч. 5 ст. 58 Закону України "Про виконавче провадження", пункту 3.2 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 (постанова ВС України від 22 жовтня 2014 року № 6-124цс14).

Представник відповідача не бажав призначати судовому експертизу задля визначення вартості квартири та правильності обчислення суми боргу.

Згідно розрахунку Банку станом на 07 липня 2017 р. заборгованість ОСОБА_1 в загальній сумі складає 333828 грн. і складається із тіла 301959,15 грн. (14199,22 доларів США), відсотків 29252,52 грн. (1375,56 доларів США), пені 2336,01 грн., 3% від простроченої заборгованості по процентам 280,32 грн. (т. 2 а.с.5,6).

Представником відповідача заявлено про застосування строку позовної давності (т. 2 а.с.14).

Відповідно до положень ч. 2 ст.16 ЦК України, яка визначає способи судового захисту цивільних прав та інтересів особи, одним із таких способів захисту є визнання права, в тому числі визнання права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом даної норми власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права у суді, який, визначається законом чи договором.

Спеціальним законом, який регулює питання звернення стягнення на предмет іпотеки є Закон України «Про іпотеку».

Згідно ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до положень ст. 36 вказаного Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно договору про задоволення вимог іпотекодержателя, які визначають можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до частин 1, 3 ст. 37 вказаного Закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

В той же час порядок звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду врегульовано ст. 39 вказаного Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст.38 цього Закону.

Тобто, Закон України «Про іпотеку» передбачає як судовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки - ст.ст. 38,39 Закону, так позасудове врегулювання - ст. 36,37 Закону, які відрізняються за процедурою та правовими наслідками.

Закон України «Про іпотеку» передбачає можливість передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання виключно в позасудовому порядку.

Так, можливість виникнення права власності за рішенням суду Цивільний кодекс України передбачає лише у ст.335 та ст.376 Кодексу. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує вже наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує, або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Така ж правова позиція щодо набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки викладена у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 р. у справі № 6-1851цс15.

Отже позов не має правової підстави для задоволення в повному обсязі.

Керуючись ст. 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подання апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - в тому ж порядку і в той самий строк, який обраховується з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Г. Губницький