Провадження № 2/643/1284/16
Московський районний суд м. Харкова у складі:
Головуючого судді Поліщук Т.В.,
При секретарі Литвиненка М.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення з квартири та зняття з реєстрації.
Зазначає, що по теперішній час вона позбавлена можливості розпоряджатися власністю, так як в даній квартирі проживають інші особи, а саме ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Всі спроби звернення до відповідачів з вимогою щодо виселення їх та зняття з реєстрації по вказаному адресу були проігноровані. Тому вона звернулася до суду з позовом, в якому просить виселити відповідачів з квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення та зняти відповідачів з реєстрації.
Представник позивача позов підтримала, просила суд його задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Відповідачі у судове засіданні не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені судом належним чином та вчасно, причини неявки суду не повідомили.
Зі згоди позивача, суд постановляє заочне рішення по справі, що відповідає положенням ст. ст. 224-226 ЦПК України.
Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволенню. При цьому суд виходить з наступного.
Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини.
Відповідно до ч. 1ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно зі ст. 60 ЦПК України,кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідачі зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6,8,10).
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Однак, здійснювати своє право на право власності, користуватись, в т.ч. проживати у належній їй квартирі та розпоряджатись своїм майном позивач не може, оскільки належна їй квартира неправомірно та без будь-яких правових підстав займають відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
У відповідності до ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а обмеження права власності не підлягають розширеному тлумаченню. Закріплений п. 1 ч. 2 ст. 319 ЦК України принцип, відповідно до якого дії власника щодо його майна не повинні суперечити закону, є загальним. Відсутність прямої заборони в законі надає власнику широке коло можливостей для здійснення права власності. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні, а у відповідності до ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить. Згідно ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У відповідності до ст. 150 Житлового Кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним, (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Судом встановлено, що в квартиру, новим власником якої став позивач ОСОБА_1, відповідачі у встановленому законом порядку вселені не були, оскільки позивач дозволу на їх вселення не давав, договорів найму житлового приміщення з ними не укладав, відповідачі ніколи не були та не є членами сім'ї позивача.
На неодноразові звернення позивача добровільно звільнити квартиру та знятися з реєстрації відповідачі не реагують. Оскільки позивачу чиняться перешкоди, він був змушений звернутись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 належного йому житлового приміщення за адресою № 75 в будинку 39-Б по вулиці Гвардійців-Широнінців в місті м. Харкові, оскільки проживання відповідачів порушує його право власності: він не може зареєструвати своє місце проживання у належному йому оскільки проживання відповідачів порушує його право власності: він не може зареєструвати своє місце проживання у належному йому будинку, вселитися в нього, провести його ремонт та ін.
Позивачем 05.08.2015 р. направлялась письмова вимога ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення з належної йому квартири АДРЕСА_3.
Такі дії з боку відповідачів, порушують права позивача, як власника квартири, створюють перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а також позбавляють позивача реалізувати своє право на житло. З огляду на це суд вважає, що позов в частині усунення перешкод в користуванні позивачем належної йому квартири шляхом виселення відповідачів обґрунтований і підлягає до задоволення, оскільки доведено наведеними доказами, що відповідачі не є співвласниками спірного житла, проживають в спірній квартирі без належних правових підстав, внаслідок чого порушується право на житло та право власності, з метою поновлення прав якого слід усунути перешкоди в користуванні позивачем квартирою шляхом виселення відповідачів.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема: судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Зняття з реєстраційного обліку покладено на відділи у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України.
Таким чином, рішення суду про виселення і буде остаточним рішенням, на підставі якого відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України зобов'язаний зняти відповідачів з реєстраційного обліку.
Отже, з урахуванням того, що судом задоволено вимогу позивача про виселення, то зняття з реєстрації відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 відбудеться на підставі рішення про виселення, окремого рішення про зняття відповідача з реєстрації не потрібно, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 в частині зняття з реєстрації місця проживання відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 не підлягають задоволенню. Аналогічну позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Ухвалах від 18.12.2013 р., 12.12.2013 р.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідачів слід стягнути на користь позивача понесені ним витрати по оплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 24, 41,47, 124 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 322, 382,383, 386, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та ст.ст. 14, 60, 61, 88, 213-215 ЦПК України, суд, -
Позов задовольнити частково.
Виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 487 грн. 20 коп. (чотириста вісімдесят сім гривень 20 копійок): по 162 грн. 40 коп. (сто шістдесят дві гривні 40 копійок) з кожного, в рахунок відшкодування витрат понесених по сплаті судового збору.
Відповідачем, який не приймав участі у розгляді справи, протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення, відповідно до вимог ст. 229 ЦПК України.
Заочне рішення може бути оскаржене іншими особами, шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до апеляційного суду Харківської області через Московський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя - Т.В. Поліщук