АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 2-1111/2000
Провадження № 22-ц/792/1549/16
УХВАЛА

12 липня 2016 року м. Хмельницький

Суддя апеляційного суду Хмельницької області Грох Л.М., вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 28 грудня 2000 року у справі за заявою прокурора Красилівського району Хмельницької області за участю третьої особи органу опіки та піклування Красилівської РДА про визнання недієздатним ОСОБА_1,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 05 липня 2016 року звернувся в суд з апеляційною скаргою на рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 28 грудня 2000 року, яким його визнано недієздатним.

За змістом ст.41, ч.4 ст. 67 ЦК України, ст. 29 ЦПК України ОСОБА_1 як недієздатна особа не має здатності особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обовязки в суді (цивільної процесуальної дієздатності), натомість опікун (орган опіки та піклування) зобовязані вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного.

Отже, чинний Цивільний процесуальний кодекс України, не надає право фізичній особі, яка визнана недієздатною, оскаржувати у апеляційному порядку судове рішення.

Відповідно до ч.3 ст. 121 ЦПК України у випадку, коли заяву подано недієздатною особою, вона повертається цій особі.

Відтак подана апеляційна скарга підлягає поверненню ОСОБА_1

Разом з цим апелянту слід розяснити таке.

Частиною четвертою статті 241 ЦПК України передбачено, що скасування рішення суду про визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи може мати місце за заявою опікуна, органу опіки та піклування.

Однак при визначенні кола осіб, які шляхом подачі заяви до місцевого суду мають право ставити питання щодо скасування рішення суду про визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи, слід враховувати наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір (ч. 5 ст. 8 ЦПК України).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, повязаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п. 36). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (п. 132).

Як зазначає Європейський суд з прав людини, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб» (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства», (п. 57). Встановлюючи такі правила, держава користується певною свободою розсуду.

В той же час згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини застосовувані державою обмеження в доступі особи до національного суду не повинні звужувати чи зменшувати залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або такою мірою, що буде нівельована сама суть права. Більше того, встановлене державою обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети і якщо не буде забезпечено пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (п. 65), рішення від 18 лютого 1999 р. у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (п. 59), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Т.Р. та К.М. проти Сполученого Королівства» (п. 98), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Z. Та інші проти Сполученого Королівства» (п. 93), рішення від 12 липня 2001 р. у справі «ОСОБА_2 Ганс-Адам II проти Німеччині (п. 45).

У цьому контексті Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (рішення у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (п. 67), «ОСОБА_2 Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (п. 45).

У звязку з наведеним ч.4 ст. 241 ЦПК України не повинна застосовуватися судом суто формально, адже зазначена норма внутрішнього національного законодавства безумовно обмежує право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Оскільки гарантоване зазначеною нормою Конвенції право доступу до суду повинне існувати та бути ефективним у практичній реалізації, суду слід ще на стадії вирішення питання про прийняття заяви перевіряти, чи не суперечитиме ст. 6 Конвенції встановлене ст. 241 ЦПК України обмеження з огляду на доводи конкретної заяви, вживаючи всіх передбачених цивільним процесуальним законом засобів для зясування обєктивних обставин, які можуть свідчити про поновлення у особи здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Отже, з врахуванням наведеного, ОСОБА_1 може ставити питання щодо скасування цього рішення суду, поновлення цивільної дієздатності в разі видужання або значного поліпшення психічного стану, шляхом подачі відповідної заяви до Красилівського районного суду.

Керуючись ст.ст. 121, 324 ЦПК України,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу на рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 28 грудня 2000 року повернути ОСОБА_1.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

З оригіналом згідно:

суддя апеляційного суду Л.М. Грох