Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 50 Доповідач Миніч Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2016 року апеляційний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Миніч Т.І.,

суддів: Трояновської Г.С.,

ОСОБА_1,

секретаря судового

засідання ОСОБА_2,

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Коростенського міськрайонного суду від 23 грудня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом. Просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для працездатної особи, на час навчання доньки - до досягнення нею 23 років. В обґрунтування позову зазначала, що повнолітня донька навчається на 1 курсі денної форми Київського національного університету імені ОСОБА_6. У звязку з навчанням донька потребує матеріальної допомоги, а відповідач має можливість таку допомогу надавати.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду від 23 грудня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, який працює в ТОВ «Бонус 3» (м.Київ, вул.Кибальчича,1), проживає та зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, в розмірі 1/4 частини всіх видів його (заробітку) доходу щомісячно, починаючи з 04.11.2015 року до припинення навчання 30.06.2019 року, але не більш як до досягнення нею 23-річного віку. В іншій частині позову відмовлено. Цим же рішенням стягнуто із ОСОБА_3 судовий збір в дохід держави в розмірі 487 грн. 20 коп. Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволені позову відмовити повністю. На думку апелянта, при ухваленні рішення судом не було зясовано, чи дійсно його донька ОСОБА_5, яка є повнолітньою, потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням. Навчання у вищому навчальному закладі, на його думку, не свідчить про потребу доньки в матеріальній допомозі, оскільки не позбавляє права одночасно навчатись та працювати. Суд не врахував, що він добровільно сплачує аліменти після досягнення дитиною повноліття, що підтверджував фіскальними чеками та що, на його думку, свідчить про відсутність предмета спору. Крім того, апелянт вважає, що позивачем у справі має бути сама донька.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.199 СК, якщо повнолітні дочка або син продовжують навчання і у звязку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобовязані їх утримувати до досягнення двадцяти трьох років за умови,що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року „Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів обовязок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення ними повноліття, виникає за обовязковою сукупністю таких юридичних фактів: продовження навчання після досягнення повноліття; недосягнення дочкою, сином 23 років; потреби в матеріальній допомозі у звязку з навчанням; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували в шлюбі до 06.08.1996 року (а.с.2).

Від спільного проживання мають доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.3).

У травні 2015 року доньці виповнилося 18 років.

В даний час вона продовжує навчання у Київському національному університеті імені ОСОБА_6 (а.с.5).

У звязку з навчанням донька сторін не має можливості працювати та отримувати додатковий дохід, що підтверджується повідомленням Головного УПФУ у м.Києві. Розмір її стипендії складає 825 грн. на місяць, що є недостатнім для забезпечення себе хоча б самими необхідними засобами для проживання та навчання.

Згідно з довідкою навчального закладу, до 30 вересня 2015 року ОСОБА_5 проживала в гуртожитку, за який сплачувала 282 грн. Зі слів матері в даний час донька винаймає житло.

Щотижня повнолітня дитина сторін приїздить до матері за продуктами харчування. Вартість проїзду з м.Києва до м.Коростень підтверджена копіями проїзних квитків. Крім того, щомісяця ОСОБА_5 придбавається квиток для проїзду і міському транспорті, що підтверджується його копією.

Також загальновідомі обставини свідчать про потребу дорослої дитини в одязі, засобах особистої гігієни та косметики, щоденну потребу в їжі, про постійне зростання цін на продукти харчування і одяг.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що внаслідок продовження навчання ОСОБА_5, остання потребує утримання від батьків, в тому числі і від відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що останній, працює, отримує постійний дохід, інших утриманців та обмежень до праці за станом здоровя не має.

А тому суд правильно вважав, що відповідач може надавати матеріальну допомогу своїй повнолітній дитині.

За змістом ст.200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 СК України, а саме: стан здоров»я та матеріальне становище дитини; стан здоров»я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. При визначені розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітнім дочкою, сином.

З огляду на викладене, та із врахуванням розміру одержуваної відповідачем заробітної плати, визнання ним в добровільному порядку факту потреби дитини в матеріальній допомозі, на підтвердження чого ним надані квитанції про сплату коштів в сумі 450 грн. щомісяця, та із врахуванням можливості надання утримання і матірю дитини, суд першої інстанції обгрунтовано визначив аліменти у розмірі ? частини заробітку відповідача.

Доводи апеляційної скарги про відсутність предмета спору у звязку із наданням матеріальної допомоги у добровільному порядку висновків суду не спростовують, оскільки вони суперечать положенням ч.1 ст.201,ст.ст.187,189 СК.

Доводи апелянта в тій частині, що належним позивачем в даній справі має бути сама донька, є безпідставними, оскільки суперечать ч.3 ст.199 СК. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що доньці сторін відомо про звернення її матері до суду з даним позовом. Про це свідчать ті обставини, що нею самою на підтвердження заявлених в її інтересах вимог були отримані необхідні докази та передані до суду саме через позивачку.

За наведених обставин апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308,313-315 ЦПК України, суд, у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 23 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: