Справа №484/3668/15-ц 22.07.2016 22.07.2016 22.07.2016
Справа №484/3668/15-ц Головуючий по першої інстанції Літвіненко Т.Я.
Провадження №22-ц/784/1375/16 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Категорія 27
РІШЕННЯ

Іменем України

22 липня 2016 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенко О.С.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 квітня 2016 року, ухваленого у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 14 грудня 2006 року між Закритим акціонерним товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_3 укладено договір про надання банківських послуг, за умовами якого банк надав позичальнику 2 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, із строком повернення, що відповідає строку дії картки.

Взятий на себе обовязок банк виконав належним чином, в той час, як позичальник ОСОБА_3 належним чином своїх договірних зобовязань не дотримав, у звязку із чим станом на 30 червня 2015 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 35 964 грн. 85 коп., з яких: 7 206 грн. 38 коп. - заборгованість за кредитом, 21 700 грн. 70 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 7 057 грн. 77 коп. - заборгованість за пенею та комісією.

Посилаючись на викладені обставини, а також враховуючи заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 травня 2012 року, яким з відповідача вже була стягнута заборгованість за зазначеним договором у загальному розмірі 25 732 грн. 80 коп., ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути на його користь з ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 10 232 грн. 05 коп. та 1 011 грн. 60 коп. суму штрафу, а всього 11 243 грн. 65 коп., а також понесені судові витрати у справі.

Заочним рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 листопада 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено в повному обсязі.

Ухвалою цього ж суду від 18 березня 2016 року задоволено заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення. Постановлено зазначене заочне рішення скасувати, а справу призначити до розгляду в загальному порядку.

Під час судового розгляду справи, заперечуючи проти задоволення позову, відповідач зазначав, що договір про надання банківських послуг з ЗАТ КБ «ПриватБанк» не укладав, свідченням чого є відсутність його особистого підпису у жодному документі кредитної справи. Крім того вказував, що заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 травня 2012 року, на яке посилається позивач, було скасовано ухвалою цього ж суду від 05 серпня 2013 року, а в подальшому, ухвалою суду від 30 серпня 2013 року позовну заяву банку залишено без розгляду. Окрім того, просив застосувати наслідки пропуску позовної давності.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 квітня 2016 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, недостатньо повним дослідженням письмових доказів та дійсних обставин справи, просило рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, відмовляючи банку у позові, суд першої інстанції вважав, що не надавши на підтвердження позову документів (розрахунок заборгованості за спірним договором), той позбавив його можливості перевірити правові позиції сторін і дійти певних висновків дійсного характеру правовідносин, що існують між сторонами, та стану виконання ними взятих на себе обовязків за договором кредиту.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області з цим не погоджується, вважає зазначені висновки суду першої інстанції помилковими і необґрунтованими.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обовязків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобовязанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобовязання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобовязання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобовязання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобовязань, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

За правилами ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обовязку виконання зобовязання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.

Згідно вимог ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином, згідно умов договору та у строки передбачені цим договором.

За змістом ст.611 ЦК України в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 грудня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_3 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання заяви позичальника, в якій зазначено, що вона разом з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 вищеназваний договір (а.с.12).

Відповідно до умов вищевказаного договору позичальник отримав кредитні кошти в розмірі 2 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку Універсальна, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, із строком повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.12).

Відповідно до п.9.12 Умов та Правил надання банківських послуг (далі - Умови) договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на такий же термін.

Згідно із п.6.5 Умов позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, та перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до п.8.6 Умов при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених цим договором, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову.

Відповідач не виконував належно умов договору та згідно із розрахунком заборгованості, поданим позивачем, заборгованість станом на 30 червня 2015 року складає 11 243 грн. 65 коп.

Отже, встановлені обставини свідчать про неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору та наявність підстав, передбачених ст.ст.526,611, ч.2 ст.1050 ЦК України, для покладення відповідальності на відповідача за неналежне виконання взятих на себе зобовязань.

При цьому, доводи відповідача про те, що він не укладав договору та не користувалася кредитними коштами не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовуються матеріалами справи.

Проте, заперечуючи проти позову, відповідачем у суді першої інстанції заявлено про застосування позовної давності (а.с.50-52,64,76).

Згідно із ст.256 ЦК України позовна давність це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до вимог ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частин 1, 3 ст. 264 ЦК України).

При цьому, перш ніж застосовувати позовну давність, необхідно зясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, і якщо ж таке право чи інтерес не були порушені, відмовити в позові з підстав його необґрунтованості, і лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, відмовити в позові у звязку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Із розрахунку, наявного в матеріалах справи та умов договору видно, що відповідач зобовязаний був погашати кредит щомісячними періодичними платежами.

Заочним рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 травня 2012 року з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнута заборгованість за вищевказаним договором від 14 грудня 2006 року у розмірі 25 732 грн. 80 коп. (а.с.6). Проте, ухвалою цього ж суду від 18 березня 2016 року це рішення скасовано, та при новому розгляді позовну заяву банку було залишено без розгляду (а.с.86,87).

За правилами ч.1 ст.265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

З огляду на зазначені правові норми, Умови та Правила, а також встановлені судом обставини, колегія суддів вважає, що право предявлення вимоги про виконання зобовязання у позивача виникло щодо місячних платежів після несплати чергового платежу (27 квітня 2007 року здійснено останній платіж), а щодо повернення кредиту в повному обсязі з дня останнього місяця, визначеного на платіжній картці, тобто з 31 грудня 2009 року.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року по справі №6-14цс14, відповідно до якої платіжна картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

З витягу із програмного комплексу також убачається, що строк дії отриманої 14 грудня 2006 року платіжної картки - грудень 2009 року.

З витягу з особового рахунку позичальника та розрахунку заборгованості за договором слідує, що починаючи з січня 2007 року позичальник використовував кредитні кошти за допомогою платіжної картки, проводив також часткове погашення заборгованості, а останнє погашення було ним здійснено у квітні 2007 року (а.с.7-10, 71-73).

З даним позовом позивач звернувся до суду у вересні 2015 року, тобто за спливом загальної позовної давності у три роки, встановленої ст.257 ЦК України.

Втім, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав недоведеності, суд першої інстанції належним чином не перевірив вищевказані обставини, незважаючи, що про них неодноразово наголошувалось у заявах відповідача.

За таких обставин, на думку колегії суддів, міськрайонний суд не виконав своїх обовязків, визначених законом, повно, всебічно й обєктивно не зясував усіх обставин справи та не надав їм належної оцінки та ухвалив рішення, яке не можна визнати в повній мірі законним та обґрунтованим, у звязку з чим воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст.309 ЦПК України та оскільки позивач довів про своє порушено право, але пропустив без поважних причин строк для звернення з позовом, то необхідно відмовити в позові у звязку зі спливом позовної давності, а не з підстав його недоведеності.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки і відмовив з інших підстав, то допущену ним помилку слід виправити рішенням апеляційної інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення міськрайонного суду на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки судом першої інстанції неправильно були застосовані норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,309,316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 квітня 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_5