Справа №591/1235/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Кривцова Г. В.
Номер провадження 22-ц/788/1425/16 Суддя-доповідач - Околот Г. М.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

01 вересня 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Околота Г. М.,

суддів - Левченко Т. А. , Собини О. І. ,

з участю секретаря судового засідання -Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» на заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 18 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання недійсними положень договору, визнання несправедливими положень договору, визнання недійсним договору та стягнення сплачених коштів, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року позивач ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 26 лютого 2016 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» був укладений договір № 003007 фінансового лізингу, предметом якого є трактор Dongfeng DF 504, об'єм двигуна 50 к.с./дизель, що містить умови, які є несправедливими. Зокрема, предмет договору, зазначений в п.1.1 не відповідає домовленості, оскільки в договорі зазначена інша марка трактору, ніж ОСОБА_3 бажав отримати, а саме: замість транспортного засобу марки Mahindra, модель 244, об'єм двигуна 24 к.с./дизель, вказано трактор марки Dongfeng DF 504, об'єм двигуна 50 к.с./дизель. Крім того, через зміну предмета договору змінилася і ціна договору, яка з 78000 грн. зросла до 390000 грн. Крім того, умови оспорюваного правочину порушують положення Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки є несправедливими в цілому, створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Посилаючись на вищезазначене, ОСОБА_3 просив визнати недійсними та несправедливими окремі положення договору фінансового лізингу № 003007 від 26 лютого 2016 року, а також в порядку п.2 ч.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визнати вказаний договір фінансового лізингу недійсним в цілому та застосувати правові наслідки недійсності правочину, стягнувши з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» на свою користь сплачені 39000 грн., а також понесені витрати в сумі 390 грн. за переказ коштів через установу банку.

Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 18 травня 2016 року частково задоволено позов ОСОБА_3. Визнано в цілому недійсним договір фінансового лізингу № 003007 від 26 лютого 2016 року, укладений між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто». Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» на користь ОСОБА_3 кошти, сплачені ним за договором фінансового лізингу № 003007 від 26 лютого 2016 року, в сумі 39000 грн. Відмовлено у задоволенні іншої частини позову. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» на користь держави судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. ( а.с. 73-78)

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 11 липня 2016 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про перегляд заочного рішення Зарічного районного суду м. Суми від 18 травня 2016 року у даній справі залишено без задоволення. ( а.с. 146-147)

Вказане заочне рішення суду відповідач оскаржив в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В доводах апеляційної скарги зазначається, що, визнаючи недійсним договір фінансового лізингу, суд не звернув увагу на те, що між сторонами було досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору, ОСОБА_3 при укладенні договору власноручно заповнив заяву, за змістом якої повідомляв про уважність прочитання та зрозумілість умов договору, а також про отримання повної та достатньої інформації від представника товариства. Крім того, визнаючи умови оспорюваного договору фінансового лізингу несправедливими, суд не встановив ознак, які свідчать про таке і не послався на них у рішенні. Також товариство посилається на те, що на момент укладення оспорюваного договору мало достатню цивільно-правову дієздатність на його укладення, у зв'язку з чим помилковим є висновок суду першої інстанції про протилежне через відсутність у відповідача ліцензії щодо здійснення фінансового лізингу, оскільки відсутні затверджені належним чином ліцензійні умови щодо здійснення фінансового лізингу, а також про помилковість висновку суду щодо необхідності нотаріального посвідчення оспорюваного договору, так як такої вимоги законом не передбачено. ( а.с. 153-157)

Сторони у засідання суду апеляційної інстанції не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, тому зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України така неявка сторін не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 лютого 2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» та ОСОБА_3 був укладений договір № 003007 фінансового лізингу з двома додатками до нього, за умовами якого товариство зобов'язалося придбати у власність предмет лізингу у вигляді трактора Dongfeng DF 504, який вказаний у п. 1.1 договору та зазначений у специфікації, що є додатком № 2 до договору, вартістю 14181,82 доларів США (що згідно з обмінним курсом долара США до української гривні на день укладення договору становить 390000 грн.) та передати його у користування позивача (лізингоодержувача), який у свою чергу зобов'язався сплачувати за користування трактором у повному обсязі та в установлені терміни певні лізингові та інші платежі відповідно до умов договору. Договір фінансового лізингу передбачав право позивача ОСОБА_3 отримати трактор у власність за умови повної сплати вартості автомобіля та інших витрат (п.п.1.6, 11.3 договору) (а.с.9-14, 15, 16).

У визначенні термінів укладеного між сторонами договору фінансового лізингу зазначено, що адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку № 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу.

Згідно з п.1.7 цього договору та додатком № 1 до нього лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок товариства: адміністративного платежу в розмірі 10% вартості предмета лізингу; авансового платежу в розмірі 50% вартості автомобіля; комісії за передачу предмета лізингу в розмірі 3% від його вартості, - у разі наявності; оплатити різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.4 ст.9 даного договору, або різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.6 ст.9 даного договору (а.с.9-14, 16).

Пунктом 10.1 договору визначено, що лізинговий платіж - це платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток № 3 до договору). Кожний лізинговий платіж включає: - відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 21 відсотків річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане у лізинг майно); - частина від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу); - комісія за супроводження договору в розмірі 7 відсотків. А п.10.3 цього договору передбачено, що на момент його укладення попередній розмір щомісячного лізингового платежу у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, становить 220,78 доларів США, згідно обмінного курсу долара США до української гривні на фактичну дату укладення даного договору, що відповідно становить 6072 грн. у гривневому еквіваленті на дату укладення цього договору згідно обмінного курсу долара США до української гривні. У випадку залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, та до передачі предмета лізингу лізингоодержувачу сторони зобов'язані підписати додаток № 3 до даного договору (графік сплати лізингових платежів або план відшкодування або додаток № 3 до даного договору).

Відповідно до п.12.1 договору лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п. 1.7, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій зазначає, що волевиявлення лізингоодержувача на одностороннє розірвання договору взято до відома та інформує про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Виконуючи умови договору, позивач сплатив 26 лютого 2016 року на рахунок відповідача авансовий платіж в сумі 39000 грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а.с.17).

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що положення договору фінансового лізингу, за якими предметом лізингу визначений транспортний засіб, який не мав на меті отримати позивач, а також розмір лізингових платежів не відповідали його внутрішній волі на момент укладення вказаного правочину. Крім того, умови договору лізингу передбачають відсутність відповідальності відповідача за невиконання договірного зобов'язання, тоді як він отримує від позивача вигоду, тому вони є несправедливими і ставлять позивача у невигідні для нього фінансові умови. Дійшовши вказаного висновку, суд визнав оспорюваний правочин фінансового лізингу недійсним, застосувавши наслідки недійсності правочину. Також суд звернув увагу на те, що послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою, для здійснення якої потрібне отримання відповідачем відповідного дозволу (ліцензії), якої у відповідача не має, а також вказав, що договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, тому за положеннями ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягав нотаріальному посвідченню, чого сторонами дотримано не було.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно частини першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Дослідивши умови договору фінансового лізингу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, визнаючи умови договору фінансового лізингу несправедливими, а договір недійсним та стягуючи з лізингодавця на користь лізингоодержувача сплачену суму авансового платежу, ухвалив законне й обґрунтоване рішення, правильно застосувавши положення Закону України «Про захист прав споживачів» та статей 203, 215 ЦК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що підписавши договір фінансового лізингу, сторони тим самим дійшли згоди стосовно всіх його істотних умов, а значить, цей договір не може бути визнаний несправедливим - не спростовують висновків суду про визнання договору недійсним, так як судом першої інстанції правильно встановлено, що при укладенні спірного договору сторони, мали б дотримуватись принципу добросовісності, однак, фактично зміст договору свідчить про істотний дисбаланс передбачених прав та обов'язків на шкоду споживачу, тобто позивачу, про що зазначено в оскаржуваному рішенні суду.

Отже, судом встановлені ознаки несправедливих умов договору, тому до заперечень з цього приводу в апеляційній скарзі колегія суддів відноситься критично.

Крім того, посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач діяв на підставі довідки про взяття на облік юридичної особи як такої, що має право надавати послуги з фінансового лізингу, колегія суддів не бере до уваги, оскільки довідка не є ліцензією для здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу та суперечить вимогам законодавства.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Тому доводи апеляційної скарги про правомірність діяльності відповідача без отримання спеціального дозволу (ліцензії) через відсутність розроблених ліцензійних умов, а також про необов'язковість дотримання нотаріальної форми посвідчення оспорюваного правочину , не відповідає вимогам закону та не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції про недійсність спірного договору фінансового лізингу, враховуючи також і правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для зміни чи скасування рішення суду, оскільки ці доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення відповідачем норм права.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є обґрунтованими, оскільки ґрунтуються вони на обставинах, які встановлені в судовому засіданні, наданих сторонами доказах, у відповідності з нормами матеріального і процесуального законодавства, рішення суду відповідає вимогам ст.ст.213, 214 ЦПК України, підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги немає, тому відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України. апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 325 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» - відхилити.

Заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 18 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -