АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/3751/15-ц Номер провадження 22-ц/786/1016/16Головуючий у 1-й інстанції Яценко В.В. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого-судді Чумак О.В.,

суддів: Кривчун Т.О., Дряниці Ю.В.,

секретаря Лимар О.М.,

за участі представника позивача ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія»

на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 04 лютого 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до Страхової компанії «UTIKO» про стягнення коштів.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача Чумак О.В., -

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до страхової компанії «UTIKO» з позовом про стягнення коштів, в якому просив стягнути з відповідача на його користь відшкодування спричиненої йому моральної шкоди у розмірі 30 000 грн., 4 328, 95 грн. інфляційних витрат за несвоєчасне відшкодування матеріальних збитків, 2 997, 07 грн. пені, 215, 80 грн. 3 % річних. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що в результаті ДТП, яка сталась 18 червня 2013 року з вини ОСОБА_4, йому були спричинені тілесні ушкодження які, згідно висновку МСЕК від 12 листопада 2013 року, призвели до отримання позивачем третьої групи інвалідності. Вказував, що звернувся до страхової компанії з повідомленням про ДТП, однак, в добровільному порядку страховик відшкодувати завдану шкоду - відмовився, в зв'язку з чим позивач звернувся до суду. Під час розгляду справи у суді, 16 липня 2015 року відповідачем на рахунок ОСОБА_3 було перераховано 7 960 грн. Позивач вважає, що страховик невчасно провів виплату страхового відшкодування, а тому відповідач зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми. Крім того, зазначає, що тривале невиконання страховиком обов'язку по виплаті страхового відшкодування завдало йому моральних страждань, які він оцінює у 30 000 грн.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 04 лютого 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з СК «UTIKO» на користь ОСОБА_3 30 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з СК «UTIKO» на користь ОСОБА_3 4 328, 95 грн. інфляційних втрат за несвоєчасну виплату матеріальних збитків, 2 997, 07 грн. пені, 215, 80 грн. 3 % річних за несвоєчасну оплату коштів, а всього - 7 541, 82 грн.

Стягнуто з СК «UTIKO» на користь держави судовий збір в розмірі 1 102 грн. 40 коп.

З зазначеним рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач, оскарживши його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі ПАТ «Українська транспортна страхова компанія», посилаючись на неповноту з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Вирішити питання судових витрат. Апелянт не погоджується з висновком суду про існування підстав для задоволення позову, оскільки позивач повідомив страховика про ДТП в телефонному режимі, лише через рік після її настання, а тому стягнення з відповідача відшкодування за прострочення виконання зобов'язання є недоречним. Крім того, апелянт звертає увагу суду на існування положення ст. 26.1 Закону України «Про обов'язкове страхування», згідно якої відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, обмежується 5 відсотками страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю, а отже сума, що може бути стягнута з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної не повинна перевищувати 400 грн.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи

не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з підстав, передбачених п.п. 3, 4 ст. 309 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що 18 червня 2013 року, на 220 км. + 200 м. автодороги М-03 Київ-Харків-Довжанський, що на території Хорольського району, з вини ОСОБА_4, який керував несправним автомобілем НОМЕР_1, сталося ДТП, за участі автомобіля НОМЕР_2, НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_5, в результаті якогопостраждав, зокрема, пасажир ОСОБА_3 /а.с. 5/.

Відповідно до Полісу № АС/4307322 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зі строком дії від 31 травня 2013 року по 30 травня 2014 року, автомобіль НОМЕР_4, застрахований у ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» /а. 93/.

14 травня 2014 року, ОСОБА_3 звернувся до ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» з заявою про відшкодування збитків по здоров'ю, отриманих внаслідок ДТП, що сталося 18 червня 2013 року /а.с. 92/.

Згідно до страхового акту № 581-1-13 і розрахунку № 581-1-13 розміру страхового відшкодування по пошкодженому ТЗ, потерпілому ОСОБА_3 визначено суму страхового відшкодування у розмірі 8 000 гривень /а.с. 89-91/.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач повинен був провести виплату страхового відшкодування до 19 серпня 2014 року, однак, здійснивши виплату лише 16 липня 2015 року, страховик допустив прострочення виконання зобов'язання, а тому має сплатити позивачу суми, передбачені ст. 625 ЦК України.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, керуючись наступним.

Згідно зі статті 16 Закону України «Про страхування», договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, відповідно до якої страховик бере на себе зобов'язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 990 ЦК України, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Пунктом 35.1. статті 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно до абз. 1 п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Як вбачається з матеріалів справи, з заявою до страхової компанії «UTICO» про відшкодування шкоди здоров'ю, завданої внаслідок ДТП, яке сталося 18 червня 2013 року, ОСОБА_3 звернувся 14 травня 2014 року, тобто через 331 день після страхового випадку, внаслідок якого позивачу було завдано шкоду. Відповідно до копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідачем вищевказана заява була отримання 19 травня 2014 року /а.с. 10/.

Судом апеляційної інстанції, з метою повного, всебічного і об'єктивного розгляду справи, було витребувано у відповідача копію страхової справи на підставі якої ОСОБА_3 було здійснено страхову виплату, з якої вбачається, що рішення про виплату страхового відшкодування було прийнято ПАТ «Українська транспортна страхова компанія», на підставі страхового акту № 581-1-13. Згідно до розрахунку № 581-1-13, сума страхового відшкодування склала 8 000 гривень. Листом вих. № 1948-ц від 23 вересня 2014 року, позивача було повідомлено про прийняте рішення і про порядок перерахунку страхового відшкодування /а.с. 89-91, 97/.

Відповідно до абз 5 ст. 36.2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі якщо заява про здійснення страхового відшкодування чи інші документи, необхідні для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), подані з порушенням строку, встановленого цим Законом, строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплату збільшується на кількість днів такого прострочення.

Таким чином, враховуючи, що позивачем було подано заяву про виплату страхового відшкодування з порушенням строку, передбаченого законом, то строк виплати страхового відшкодування збільшився відповідно до кількості днів такого прострочення. Отже, з урахуванням встановленого законом 90-денного строку для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування, а також простроченого позивачем терміну звернення до страховика з заявою про здійснення страхового відшкодування, кінцевою датою для виплати страховиком страхового відшкодування було 15 липня 2015 року.

Як вбачається з матеріалів справи, виплата страхового відшкодування була проведена відповідачем 16 липня 2015 року на рахунок ОСОБА_3, а тому судова колегія приходить до висновку, що страховик не прострочив строк виплати позивачу суми страхового відшкодування і в даному випадку відсутні юридичні підстави для нарахування страховику пені в порядку, встановленому Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а також, 3% річних та індексу інфляції в порядку ст. 625 ЦК України.

Крім того, судова колегія суддів вважає, що вирішуючи спір у частині відшкодування моральної шкоди, місцевий суд дійшов помилкового висновку про існування підстав для задоволення вимог позивача у цій частині в повному обсязі.

За змістом частин 1 та 2 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, заподіяна фізичній або юридичній особі неправомірними рішенням, дією чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеки. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберіганням або утриманням якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Разом з тим, відповідно до ст. 23 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Статтею 26-1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», встановлено, що страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров'я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю.

З Полісу № АС/4307322 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів вбачається, що сторони узгодили максимальну страхову суму за шкоду заподіяну життю та здоров'ю застрахованої особи на рівні ста тисяч гривень.

Таким чином, враховуючи наведені положення закону, моральна шкода, яка може бути відшкодована страховиком позивачу, становить 5% від загальної суми та складає 5 000 грн.

Також, на думку колії суддів, безпідставними є вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди завданої йому протиправною поведінкою відповідача, внаслідок несвоєчасної виплати суми страхового відшкодування, оскільки, судовою колегією встановлено, що здійснення страхового відшкодування шкоди, завданої ОСОБА_3, внаслідок ДТП, що сталась 18 червня 2013 року, було здійснено страховиком відповідно до вимог закону, а тому зазначені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Отже, враховуючи наведе, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача є обґрунтованими і такими, що свідчать про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, п. 3, 4 ч. 1 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» - задовольнити частково.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 04 лютого 2016 року - скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до Страхової компанії «UTIKO» про стягнення коштів - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_3 5 000 грн. (п'ять тисяч гривень) в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров'я під час дорожньо-транспортної пригоди.

В іншій частині позов ОСОБА_3 до Страхової компанії «UTIKO» про стягнення коштів залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) О. В. Чумак

Судді: (підпис) Т. О. Кривчун

(підпис) Ю. В. Дряниця

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області О. В. Чумак