У Х В А Л А

іменем україни

20 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гвоздика П.О.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, комунального підприємства «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», треті особи: реєстраційна служба Запорізького районного управління юстиції в Запорізькій області, виконавчий комітет Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області, про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 08 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що з 14 жовтня 1989 року по 24 грудня 2012 року перебувала із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу та за спільні кошти вони придбали житловий будинок АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що добровільно поділити зазначений будинок вони не можуть, позивачка просила визнати зазначений вище житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя та виділити їй у власність Ѕ його частину.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 27 серпня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано житловий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Виділено частки у спільному сумісному майні подружжя, визнавши за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину зазначеного житлового будинку. Розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 08 грудня 2015 року рішення районного суду скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оформлення та набуття права власності на спірний житловий будинок відбулось за час шлюбу сторін, тому він є їхньою спільною сумісною власністю.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що житловий будинок відповідач отримав у спадщину від своєї баби і джерелом набуття цього будинку не були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що з 14 жовтня 1989 року по 24 грудня 2012 року ОСОБА_3 із ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням виконавчого комітету Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 13 січня 2005 року за ОСОБА_4 було оформлено право власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

За правилами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

У абз. 1 п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам роз'яснено, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої Ради.

Апеляційний суд наведеного не врахував, у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не перевірив тверджень позивачки про те, що вони з відповідачем за спільні кошти та спільними зусиллями зробили перебудову в будинку, звели сарай та підключили газопостачання, а також не обгрунтував та не підтвердив належними і допустимими доказами свій висновок про те, що спірний житловий будинок відповідач отримав у спадщину після смерті його баби, ОСОБА_6, оскільки до складу спадщини після її смерті цей будинок не входив (т. 1 а.с. 221), а право власності на будинок за відповідачем, який перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, оформлено за життя ОСОБА_6

Отже, суд не перевірив, чи не відбулося ц зв'язку з цим первинної реєстрації перебудованого будинку.

Висновок суду апеляційної інстанції про те, що позивачка, в разі незгоди з оформленням права власності за ОСОБА_4, мала оскаржувати його у встановленому законом порядку є передчасним, оскільки не перевірив її тверджень, що про порушення свого права вона дізналася при розгляді даної справи у суді. Крім того, зазначені обставини входять до предмету доказування у справі про поділ майна подружжя (ст. 179 ЦПК України).

Посилання апеляційного суду на висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року № 6-2333цс15, є помилковим, оскільки у тій справі Верховний Суд України перевіряв однакове застосування судами закону, пов'язаного із поділом майна та істотним збільшенням вартості особистого майна відповідача за рахунок спільних коштів та зусиль подружжя.

Отже, скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України доводів сторін по суті позовних вимог не перевірив; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановив; не визначився які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 08 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

П.О. Гвоздик

О.В. Умнова

І.М. Фаловська