Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Максимчук З.М., Рожин Ю.М.

секретар судового засідання: Мельник Ю.М.

за участі: ОСОБА_1, її представника та ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Рівненського міського суду від 30 червня 2011 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальності комерційного банку "Арма" (правонаступник Товариство з обмеженою відповідальністю "РК "Фактор") до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб управління МВС України в Рівненській області, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради, Житлово-комунальне підприємство „Паркове, Житлово-комунальне підприємство „Західне, ОСОБА_5, ОСОБА_3 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7; про стягнення кредитної заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з квартири і житлового будинку,

в с т а н о в и л а:

Заочним (повторним) рішенням Рівненського міського суду від 30 червня 2011 року позов Товариства з обмеженою відповідальності комерційного банку „Арма (далі ТОВ КБ "Арма" або банк) задоволено частково:

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ТОВ КБ „Арма заборгованість у сумі 480 544, 31 гривень. Звернуто стягнення на нерухоме майно квартиру, розташовану в АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_1 шляхом надання ТОВ КБ „Арма як іпотекодержателю права на продаж будь-якій особі покупцеві з усіма повноваженнями та отримання будь-яких документів необхідних для здійснення продажу.

Звернуто стягнення на нерухоме майно домоволодіння, розташоване в м. Рівне вул. Достоєвського, 23-а, що належить на праві власності ОСОБА_2, шляхом надання ТОВ КБ „Арма, як іпотекодержателю, права на продаж будь-якій особі покупцеві з усіма повноваженнями та отримання будь-яких документів необхідних для здійснення продажу.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ТОВ КБ „Арма судові витрати в сумі 1820 гривень.

В задоволенні позову ТОВ КБ „Арма до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 про виселення з квартири та житлового будинку відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 6 квітня 2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково:

Рішення Рівненського міського суду від 30 червня 2011 року скасовано частково:

Позов банку задоволено частково, в частині звернення стягнення на іпотечне майно житловий будинок і квартиру в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 02.09.2008 року №31/07/840-N/5 в сумі 383 637, 91 гривень шляхом надання ТОВ КБ "Арма" (правонаступник Товариство з обмеженою відповідальністю "РК "Фактор; далі ТОВ "РК "Фактор") як іпотекодержателю права на продаж будб-якій особі покупцеві з усіма повноваженнями та отримання будь-яких документів, необхідних для здійснення продажу. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У поданій на рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликалась на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

На її обґрунтування зазначала про неврахування судом першої інстанції при ухваленні рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання банку права на продаж спірного будинку будь-якій особі покупцеві не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, чим порушив норми ст.ст. 38, 39, 43 Закону України "Про іпотеку". При цьому залишено без уваги правову позицію Верховного Суду України, що викладена в постанові № 1935цс15 від 7 жовтня 2015 року.

Покликалась на положення ст. 1077 ЦК України, ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", п. 13 Положення "Про національну комісії, що здійснює державне регулювання у сфері фінансових послуг", п.п.1.2. Розпорядження № 231 від 03.04.2009 року "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.04.2009 року за №0373/16389, та на ухвалу Вищого адміністративного суду України від 16.02.2016 року в справі №2-12909/12/2670. Вважає, що наведеними нормами підтверджено неправомірність продажу банками факторинговим компаніям кредитних портфелів з відступленням права грошової вимоги фізичних осіб, а тому суд прийшов до помилкового висновку про набуття ТОВ "РК "Фактор" прав кредитора та про наявність підстав і права на продаж спірних обєктів нерухомості.

З цих підстав просила рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове про відмову в позові.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Матеріалами справи встановлено, що 2 вересня 2008 року ОСОБА_2 уклав із ТОВ КБ „Арма, кредитний договір №31/07/840-N/5, отримавши на споживчі потреби 40 000 доларів США із строком погашення до 1 вересня 2018 року, з умовою про можливість його продовження, зі сплатою за користування кредитом 18% річних, щомісячним погашенням у строк до 20 числа у сумі не менше ніж 334 долари США. Відповідно до п.1.1 договору позичальник зобовязався перед ТОВ КБ „Арма повернути кредит у повному обсязі, сплатити проценти за користування кредитом, комісійне винагороду та неустойку в розмірі, в строки та у випадках, передбачених кредитним договором.

З метою повернення кредитних коштів 2 вересня 2008 року банком укладено із ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_4 іпотечний договір №31/07/840-N/5-1 щодо квартири, розташованої в АДРЕСА_2, що належить на праві власності іпотекодавцям відповідно до свідоцтва на право власності за законом від 14.05.1993 року, що посвідчене Першою Рівненською державною нотаріальною конторою 5 вересня 2003 року за реєстровим №4-839. За домовленістю сторін та у відповідності до п.1.2.2 договору іпотеки вартість предмета іпотеки обумовлено у 280 870 гривень (а.с.20-22).

З метою повернення кредитних коштів 2 вересня 2008 року банком укладено з ОСОБА_2 іпотечний договір №31/07/840-N/5-2 щодо житлового будинку, розташованого в м. Рівне по вул. Достоєвського, 23-а, що належить на праві власності іпотекодавцю відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу 2 вересня 2008 року за реєстровим №2280. Ринкова вартість предмета іпотеки складає 264 600 гривень, а за домовленістю сторін та у відповідності до п.1.2.2 договору іпотеки його вартість обумовлено у 82 764 гривень (а.с.23-25).

З метою повернення кредитних коштів 2 вересня 2008 року банком укладено із ОСОБА_3 договір поруки №31/07/840-П/5, за умовами якого поручитель зобовязався відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його кредитних зобовязань перед кредитором у повному обсязі (а.с. 26-27).

У листопаді 2010 року ТОВ КБ "Арма", вважаючи, що відповідачами порушуються його права, що полягає у простроченні виконання кредитних зобовязань перед банком, звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 з позовом про солідарне стягнення кредитної заборгованості, звернення стягнення на квартиру і житловий будинок як предмети іпотеки та виселення з жилого приміщення.

Згідно із ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як убачається, доводи ОСОБА_1 спрямовані на обґрунтування порушень при ухваленні рішення в частині недодержання судом першої інстанції положень ч. 6 ст. 38, ст.ст. 39, 43 Закону України "Про іпотеку" щодо обовязкового зазначення початкової ціни предмета іпотеки, про хибність підстав для набуття ТОВ "РК "Фактор" прав і обовязків кредитора, а тому і скасування рішення суду в цілому.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Тобто особа має право звернутися до суду за захистом саме своїх особистих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Право на позов має особа, права, свободи або інтереси якої порушені. Отже, особа не має права звернутися до суду у разі, якщо права, за захистом яких вона звернулась, їй не належать. Так само і відповідач не вправі наполягати на відсутності порушень зі сторони іншого відповідача і безпідставності позову до останнього, якщо він не наділений повноваженнями процесуального представництва. Таким чином, кожен учасник процесу повинен захищати виключно свої субєктивні цивільні права.

За викладених обставин ОСОБА_1 не може вимагати скасування рішення суду і відмову в позові до всіх відповідачів, оскільки процесуальний закон таким правом наділив її лише щодо себе. Тому в цій частині апеляційної скарги її твердження є необґрунтованими.

Не заслуговують на увагу й доводи про безпідставність переходу прав і обовязків від ТОВ КБ "Арма" до ТОВ "РК "Факторинг".

Так, покликання відповідача на існуючу практику Вищого адміністративного суду суперечать цивільному процесуальному законодавству. На відміну від прецедентного права, в Україні існує нормативна система права, яка не передбачає принципу обовязковості висновків та вказівок одних судів для інших, окрім постанов Верховного Суду України, з якими за належного обґрунтування суд нижчої ланки може й не погодитися.

Щодо тверджень з цього приводу про неврахування положень ст. 1077 ЦК України, ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", п. 13 Положення "Про національну комісії, що здійснює державне регулювання у сфері фінансових послуг", п.п.1.2. Розпорядження № 231 від 03.04.2009 року "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.04.2009 року за №0373/16389, то вони не вказують про недійсність (нікчемність) чи неукладеність договору факторингу 01.12/06 від 1 грудня 2011 року (а.с. 210-211, зв.).

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З таких само міркувань правомірними є й обидва договори про відступлення прав за договором іпотеки від 5 грудня 2011 року (а.с. 212-212, зв; 213-213, зв.).

Між тим, колегія суддів погоджується з доводами ОСОБА_1 про недодержання судом норм матеріального права.

Так, відповідно до ст.ст. 33, 39 Закону України "Про іпотеку", в чинній на час спірних відносин редакції, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються:

загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки;

опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;

заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні;

спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону;

пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки;

початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації;

Частина 6 ст. 38 Закону України "Про іпотеку", в чинній на час спірних відносин редакції, передбачає, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Оскільки резолютивна частина рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру, одним із іпотекодавців якої є ОСОБА_1, не містить всіх обовязкових законних умов, тому її слід викласти в іншій редакції.

При цьому колегією суддів береться до уваги, що початкова ціна майна повинна визначатися згідно з його оцінкою субєктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, а кредитна заборгованість повинна бути зазначена з урахуванням усіх її складових.

Перегляд рішення в іншій частині унеможливлюється відсутністю порушеного права ОСОБА_1, а тому необхідність його судового захисту не ґрунтується на законі.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України спонуканнями для часткової зміни рішення суду є незастосування судом норм матеріального права, які підлягали застосуванню.

На підставі ст. 33, ч. 6 ст. 38, ст. 39 Закону України "Про іпотеку", керуючись ст.ст. 3, 303, 307, 309, 313-314, 316, 318, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 30 червня 2011 року змінити в частині звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_3.

Резолютивну частину рішення в цій частині викласти в такій редакції:

Звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_3, що належить на праві власності ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право власності за законом, виданого 14 травня 1993 року та посвідченого Першою Рівненською державною нотаріальною конторою 5 вересня 2003 року за реєстровим №4-839, загальною площею 45, 6 кв.м, житловою площею 25, 1 кв.м, у рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит №31/07/840-N/5-1 від 2 вересня 2008 року року, яка становить 383 637, 91 гривень, з яких 255 687, 09 гривень складає строкова заборгованість за кредитом, 42 279, 59 гривень прострочена заборгованість за кредитом, 4 022, 57 гривень заборгованість за нарахованими відсотками, 81 648, 66 гривень заборгованість за простроченими відсотками, шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України "Про виконавче провадження" за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: