АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22-ц/796/6946/2016року Головуючий в 1-й інстанції -Рибак М.А.
Доповідач: Чобіток А.О.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 липня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - судді Чобіток А.О..

суддів - Немировської О.В., Крижанівської Г.В.

при секретарі - Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 березня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України,третя особа: Державний вищий навчальний заклад «Ужгородський національний університет» про скасування наказу,визнання контракту діючим,поновлення на роботі та зобов»язання вчинити дії щодо нарахування та виплати сум при звільненні та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року позивач пред»явив вказаний позов до відповідачів та зазначав, що на підставі рекомендації конференції трудового колективу Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» від 22.11.2012 року, 24 листопада 2012 року наказом № 412- к Міністерства освіти науки, молоді та спорту України, йогобуло призначено ректором Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» з 24 листопада 2012 року, строком на сім років, по 24 листопада 2019 року, як обраного за конкурсом, згідно з частиною 1 ст. 39 Закону України «Про вищу освіту», на умовах, викладених у контракті. Того ж дня, 24 листопада 2012 року було підписано контракт № 1-27.

11 лютого 2014 року він написав заяву на ім'я першого заступника Міністра освіти і науки України з проханням про надання щорічної відпустки з 26 лютого по 01 квітня 2014 року тривалістю 34 календарні дні за період роботи з 24.11.2012 року по 23.11.2013 року тривалістю 56 календарних днів з 02 квітня по 31 травня 2014 року за період роботи з 24.11.2013 року по 23.11.2014 року. Заява була погодженавідповідачем і наказом ДВНЗ «Ужгородський національний університет» за № 22/09-27 від 25.02.2014 року йомубуло надано щорічну відпустку з 26 лютого 2014 року по 31 травня 2014 року.

У той час коли він перебував у відпустці, на нього почав чинитися психологічний тиск з боку невідомих йому людей, щоб він звільнявся з займаної посади. В зв'язку з вказаною подією, 28 лютого 2014 року вінбув вимушений написати заяву на ім'я Міністра освіти і науки України Квіта С.М., з проханням невідкладно розірвати контракт між ним та Міністерством, звільнивши його з посади ректора ДВНЗ «УжНУ» з одночасним відкликанням з відпустки.

Також вказував, що вищевказана заява про звільнення була написана ним не з власної ініціативи, а під психологічним та фізичним тиском, шантажем та погрозами фізичної розправи над ним та членами його сім'ї, погрозами знищення його майна. Бажання звільнятися він не мав і писати заяву про звільнення ніколи не думав.

Про те, що з ним достроковорозірвали контракт , він дізнався випадково в усній формі під час перебування у м.Київ, оскільки з наказом про своє звільнення він ознайомлений не був та трудову книжку після звільнення з посади ректора не отримував.

Посилаючись на викладене, позивач вважавсвоє звільнення незаконним, оскільки заяву про звільнення він написав перебуваючи у щорічній відпустці та під тиском, в зв'язку із чим, просив суд наказ МОН України № 74-к від 28.02.2014 року «Про звільнення з посади ректора» скасувати; визнати діючим контракт № 1-27 від 24.11.2012 року, укладений між ним та Міністерством освіти і науки, молоді та спорту України ; поновити йогона посаді ректора Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет»; рішення в частині його поновлення на посаді ректора Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» допустити до негайного виконання.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позов . Вважає рішення суду необґрунтованим та незаконним, ухваленим передчасно без встановлення всіх обставин, які мають значення для справи, з неправильним дослідженням доказів та їх оцінкою, висновки якого не відповідають фактичним обставинам справи , ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд помилково послався у рішенні суду на представлену і підроблену, на його переконання (надруковану на принтері зі схожим підписом на підпис позивача) відповідачем, заяву з проханням ОСОБА_1 про призначення його на посаду професора кафедри туристичної інфраструктурита сервісу від 28.02.2014 року. При цьому у тексті рішення першої інстанції суд помилково посилається та згадує вказану заяву як написану ним власноруч.

Отже, судом першої інстанції у даній справі не взято до уваги, подані ним докази про порушення кримінального провадження по факту підробки документів посадовими особами Ужгородського національного університету.

При цьому, наказ про його зарахування на посаду професора кафедри туристичної інфраструктури та сервісувід 03.03.2014р., на хибну думку суду першої інстанції, послужив доказом його працевлаштування після звільнення з посади ректора та доказом правомірності не вчинення будь-яких дій зі сторони відповідача, передбаченої законодавством процедури вручення трудової книжки працівнику при звільненні з посади ректора університету.

Також вказує, що заяви про його звільнення з посади ректора університету та призначення його па посаду професора кафедри туристичної інфраструктури датовані одним днем, а саме, останнім днем тижня і місяця - п'ятницею, 28 лютого 2014 року. При цьому, суд першої ястанції не звернув уваги, що заява про звільнення з посади ректора написана власноручно, а заява на призначення професором кафедри туристичної інфраструктури надрукована на принтері. Причому, на обидвох вказаних заявах, датованих 28.02.2014 року навіть при візуальному погляді підписи суттєво відрізняються.

Крім того, суд не звернув уваги, що наказ про його звільнення, виданий у м. Києві та датований понеділком 03.03.2014 р., що фактично унеможливило відкликання поданої ним у п'ятницю, 28.02.2014 р. заяви про розірвання контракту.

Вважає, що суд у тексті рішення безпідставно посилається на відсутність у нього матеріалів про проведення почеркознавчої експертизи, хоча при розгляді справи суд відхилив його клопотання про зупинення провадження у справі до отримання відповідного висновку почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженню №0000105 .

Також, судом було відхилено його клопотання про оголошення перерви (відкладення) розгляду справи до орієнтовного закінчення терміну досудового розслідування кримінального провадження № 0000211 за ч. 1 ст. 358 КК України, який зазначений у листі слідчого від 23.03.2016 року з приводу проведення досудового розслідування у наведеному кримінальному провадженні. Вказане клопотання подавалось саме з метою спростування доказу про нібито йогоознайомлення з наказом про звільнення, а саме з метою доведення факту підробки Акту «Про відмову від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення з посади ректора», датований 17.03.2014 року.

Відтак, суд першої інстанції безпідставно не врахувавши довідку слідчого та відмовивши у відповідному клопотанні про відкладення розгляду справи, унеможливив винесення законного та обґрунтованого рішення.

Отже судом першої інстанції при винесенні рішення безпідставно прийнято до уваги Акт зід 17.03.2014 р. «Про відмову від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення з посади ректора» , в якому зазначено, що віннібито був ознайомлений з наказом про звільнення.

Також зазначає, що контракт укладений між сторонами містить пункт 27, яким визначено випадки його припинення. У своїй заяві на звільнення з посади ректора він не вказав дату з якої просивйого звільнити, а лише була проставлена дата написання - 28.02.2014 року. При цьому, строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Тобто , відповідачем безпідставно, всупереч вимогам чинного законодавства, на свій розсуд, видано наказ «Про звільнення з посади ректора», яким достроково розірвано контракт № 1-27 від 24.11.2012 року з позивачем та про звільнення його з посади ректора на власний розсуд встановивши дату - 03.03.2014 року з формулюванням «за власним бажанням», при цьому наказ датований28.02.2014 року, тобто того ж дня що і заява про звільнення з посади ректора.

Вислухавши доповідь судді,пояснення осіб, що з»явилися в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, колегія суддів приходить до наступного.

Встановлено, що наказом Міністерства та освіти України від22.11.2012 року №412-к позивача було призначено на посаду ректора ДВНЗ «Ужгородський національний університет» з 24.11.2012 року строком на сім років, по 24 листопада 2019 року, як обраного за конкурсом, на умовах, викладених в контракті .

Відповідно до пп. З п. 27 Контракту І-27 від 24.11.2012 року, укладеного між позивачем (за контрактом - керівник) та відповідачем (за контрактом - Міністерство), цей контракт може бути припинено достроково зокрема і за вимогою Керівника чи за вимогою Міністерства .

Наказом № 22/09-27 від 25.02.2014 року ДВНЗ «Ужгородський національний університет» ОСОБА_1 було надано щорічну відпустку з 26.02.по 01.04.2014 року тривалістю 34 календарні дні за період роботи з 24.11.2012 року по 23.11.2013 року та тривалістю 56 календарних днів з 02.04. по 31.05.2014 року за період роботи з 24.11.2013 року по 23.11.2014 року.

Згідно з бухгалтерською довідкою за вказаним наказом ОСОБА_1 нараховано та виплачено відпускні у сумі 17699,38 грн. та 27988,24 грн..

28.02.2015 року ОСОБА_3 звернувся до відповідача із заявою на ім'я Міністра освіти і науки Квіта С.М., в якій просив невідкладно розірвати між ним та відповідачем контрак, звільнивши його з посади ректора ДВН «Ужгородський національний університет» з одночасним відкликанням з відпустки.

Наказом Міністерства та освіти України від 28.02.2014 року за № 74-к було достроково розірвано контракт 1-27 від 24.11.2012 року з позивачем та звільнено його з посади ректора ДВНЗ «Ужгородський національний університет» 3 березня 2014 року за власним бажанням на підставі ст. 39 Кодексу законів про працю України.

03.03.2014 року наказом № 93/09-25 ДВНЗ «Ужгородський національний університет», ОСОБА_3 призначено на посаду профессора кафедри туристичної інфраструктури та сервісу на 0,25 ставки з 01 березня 2014 року до проведення конкурсу на підставі його заяви датованої 28.02.2014 року.

Наказом № 375/09-25 від 30.06.2015 року ДВНЗ «Ужгородський національний університет» ОСОБА_1 звільнено з посади профессора 0,25 ставки кафедри туристичної інфраструктури та сервісу 01 липня 2015 року за власним бажанням, згідно із статтею 38 КЗпП України на підставі його заяви, датованої 22.06.2015 року.

17.03.2014 року в.о. ректора Смоланкою В.І., в.о. проректора з науково-педагогічної роботи Король І.І. та в.о. проректора з науково-педагогічної роботи Рогачем О.Я. ДВНЗ «Ужгородський національний університет» складено Акт «Про відмову від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення з посади ректора», відповідно до якого ОСОБА_1 17.03.2014 року був ознайомлений з наказом Міністерства та освіти України від 28.02.2014 року за № 74-к про дострокове розірвання з ним контракту № І-27 від 24.11.2012 року та його звільнення з посади ректора з 3 березня 2014 року за власним бажанням, проте останній відмовився від підпису, не повідомиши мотивів таких дій.

21.09.2015 року ДВНЗ «Ужгородський національний університет» направлено ОСОБА_1 лист з проханням з»явитись у відділ кадрів університету для отримання трудової книжки або надати заяву про її направлення поштою.

16.10.2015 року ОСОБА_1 направив третій особі заяву про направлення його трудової книжки поштою.

Вважаючи своє звільнення з посади ректора ДВНЗ «Ужгородський національний університет», яке відбулось на підставі наказу Міністерства та освіти України від 28.02.2014 року за № 74-к, незаконним, ОСОБА_1 27.08.2015 року звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції встановив та виходив з того, що позивачем не надано доказів, на підставі яких можна встановити наявність обставин, якими він обґрунтовує позов. При цьому судом враховано, що заяву про дострокове розірвання контракту та звільнення з посади ректора ДВНЗ «Ужгородський національний університет» ОСОБА_1 написав особисто, довод щодо написання заяви під психологічним тиском власника або уповноваженого ним органу не довів, до правоохоронних органів щодо здійснення тиску до написання вказаної заяви не звертався.

Колегія суддів вважає такий висновок суду законним та обґрунтованим, відповідним обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права , що регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, доводи апеляційної скарги якого не спростовують.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частина 1 ст. 58 ЦПК України визначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Пунктом 28 Постанови Пленуму ВС України за № 2 від 12.06.2009 р. "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз»яснено, якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті 185 ЦПК просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 60 ЦПК) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. .

Так, посилаючись як на підставу дотримання трудових прав ОСОБА_1 щодо належного ознайомлення останнього з наказом про дострокове розірвання контракту та про його звільнення з посади ректора ДВНЗ «Ужгородський національний університет», відповідачем надано Акт «Про відмову від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення з посади ректора», відповідно до якого ОСОБА_1 був ознайомлений з вказаним наказом, проте від підпису відмовився. Також надано і заяву позивача, датовану 28.02.2014 року про призначення його на посаду профессора кафедри туристичної інфраструктури та сервісу на 0,25 ставки з 01 березня 2014 року, що підтверджує відсутність обов»язку останнього видати позивачу трудову книжку в день його звільнення з посади ректора, оскільки трудові відносини між сторонами тривали .

ОСОБА_1, зазначаючи про те, що вказані докази сфальшовані відповідачем, будь-яких належних та допустимих доказів, у розумінні ст. 60 ЦПК України, на спростування значення відомостей оспорюваних документів , не надав.

При цьому надані позивачем відомості щодо проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню за № 0000105 від 18.11.2015 року за фактом підробки підпису невідомими особами на заяві з проханням призначити ОСОБА_1 на посаду зав.кафедрою туристичної інфраструктури та сервісу ДВНЗ «Ужгородський національний університет» та кримінальному провадженню за № 0000211 від 01.12.2015 року щодо підробки акту «Про відмову від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення з посади ректора» від 17.03.2014 року, не можуть бути достовірними доказами на підтвердження вимог ОСОБА_1, оскільки частина 4 статті 60 ЦПК України забороняє здійснювати доказування через припущення, тобто твердження, які самі по собі потребують доведення.

Так, зазначені відомості вказують лише на факт прийняття відповідних заяв ОСОБА_1 правоохоронним органами та внесення їх до Єдиного реєстру досудових розслідувань, але не стверджують беззаперечно, що вищевказані документи сфальшовані, оскільки досудове розслідування триває.

Будь-яких інших доказів фальшивості наданих відповідачем доказів, ОСОБА_1 не надано.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що відповідно до бухгалтерських довідок ДВНЗ «Ужгородський національний університет»,за час роботи ОСОБА_1 на посаді професора кафедри туристичної інфраструктури та сервісу за ставкою 0,25 з 01 березня 2014 року, йому було нараховано та виплачено заробітну плату в розмірі 14.317,42 грн. за період березень - жовтень 2014 року та у липні 2015 року 1 417,26 грн. компенсації за невикористану відпустку при його звільненні з вказаної посади з 01 липня 2015 року. За період з листопада 2014 року по червень 2015 року нарахування не проводилось у зв»язку з відсутністю інформації про відпрацьований час у табелях обліку робочого часу.

Вказані докази позивачем не спростовано.

Не надано позивачем і належних та допустимих доказів вчинення з боку роботодавця тиску щодо написання заяви про розірвання контракту та звільнення як про це зазначає ОСОБА_1, чому судом першої інстанції дана належна оцінка з якою погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

Крім того, відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» вирішуючи позови про поновлення на роботі, осіб, звільнених за п. 8 ст. 36 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. Оскільки на працівників, з якими укладено контракт, поширюється законодавство про працю, що регулює відносини по трудовому договору, за винятком, встановленим для цієї форми трудового договору, їх трудовий договір може бути припинено й з інших підстав, передбачених законодавством (статті 36, 39 - 41 КЗпП).

Таким чином доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем безпідставно, всупереч вимогам чинного законодавства, на свій розсуд, зазначено причину звільнення його з посади ректора «за власним бажанням»,проте як він причину звільнення не вказував, на увагу не заслуговує, оскільки звільнення ОСОБА_1 на підставі ст. 39 КЗпП України не суперечить вимогам чинного законодавства та обставинам звільнення останнього, яке відбулось за його ініціативою.

Не встановлено колегією суддів і порушення судом при розгляді даної справи порушень норм процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність ОСОБА_1 заявлених позовних вимог з мотивів зазначених судом першої інстанції .

Разом з цим колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення у даній справі, не звернув увагу на ту обставину, що достроково розірвавши контракт та звільнивши ОСОБА_1 у період його перебування у щорічній оплачуваній відпустці , роботодавцем не з»ясовано питання щодо дати звільнення позивача, що обов»язково повинно бути враховано при розірванні трудового договору, оскільки вказане впливає на перерахунок відпусткових, отриманих позивачем , так як нарахування у певний час виявилося надмірним, бо працівник не відпрацював належний строк і втратив право на відповідну частину виплат.

Враховуючи , що дана обставина виникла з вини роботодавця, колегія суддів вважає, що в даному випадку необхідно змінити дату звільнення позивача з мотивів приведення припинення трудових відносин у відповідність із чинним законодавством про працю з метою недопущення порушення прав працівника, застосувавши статтю 3 Закону України «Про відпустки» , визначивши дату звільнення ОСОБА_1- 02.06.2014 року, що є останнім днем відпустки, зважаючи на те, що він припадав на вихідний день ( 31.05.2014 року - субота).

Керуючись ст.ст. 304, 307, 309, 314, 316 ЦПК України,колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове наступного змісту:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити дату розірвання контракту та звільнення ОСОБА_1 з посади ректора Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» та визначити такою датою 02.06.2014 року відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 28.02.2014 року № 74-к.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - Судді -