АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання правочинів недійсними, скасування реєстрації, витребування майна та визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 753/12518/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3685/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Цимбал І.К.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в якому, з урахуванням уточнень, просила визнати недійсною довіреність від 06.03.2013 року, викладену на спеціальному бланку серії НОМЕР_6, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2; визнати договір купівлі продажу транспортного засобу марки «Хюндай Туксон», 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_1, двигун НОМЕР_7, легковий універсал, колір червоний, укладений шляхом довідки-рахунку від 10.08.2013 року серії ААВ №565634; скасувати державну реєстрацію права власності на транспортний засіб марки «Хюндай Туксон», 2007 року випуску, кузов НОМЕР_8, двигун НОМЕР_7, легковий універсал, колір червоний за ОСОБА_6; витребувати від ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 транспортний засіб марки «Хюндай Туксон» », 2007 року випуску, кузов НОМЕР_8, двигун НОМЕР_7, легковий універсал, колір червони; визнати право власності за ОСОБА_1 на транспортний засіб марки «Хюндай Туксон» », 2007 року випуску, кузов НОМЕР_8, двигун НОМЕР_7, легковий універсал, колір червоний.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вказану довіреність вона не видавала і не мала такого наміру. Між тим, на підставі цієї довіреності відповідач ОСОБА_4, з яким вона проживала без реєстрації шлюбу, відповідно до договору купівлі-продажу, оформленим у вигляді довідки-рахунка від 10.08.2013 року серії ААВ №565634 продав указаний автомобіль відповідачу ОСОБА_5, який, у свою чергу, 14.08.2013 року, продав цей автомобіль відповідачу ОСОБА_6, на ім'я якого органами ДАІ видане свідоцтво про реєстрацію спірного транспортного засобу серії НОМЕР_9 та видано державний реєстраційний номер НОМЕР_2, у якого спірний автомобіль на час розгляду справи перебуває у володінні.

Оскільки відповідачі заперечують право власності позивача на цей автомобіль, вона просила ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на автомобіль.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 січня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано недійсною довіреність від 06.03.2013 р. посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 на бланку НОМЕР_6.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове в цій частині, яким задовольнити позовні вимоги, а також просила виключити з мотивувальної частини рішення посилання суду на ч.4 ст.369 ЦК України та слова «…даний позов поданий з урахуванням нових обставин…».

В обґрунтування апеляційної скарги, вказала, що судом першої інстанції не враховано, що спірний автомобіль придбаний нею на своє ім'я в 2007 році в період спільного проживання без реєстрації шлюбу з відповідачем ОСОБА_4

При цьому, право власності на цей автомобіль за ОСОБА_4 ніколи не визнавалось.

Вважає, що суд безпідставно відмовив її у задоволенні частини позовних вимог, посилаючись на практику ВСУ та наголошує на тому, що суд першої інстанції не вірно посилався на роз'яснення пленуму ВССУ.

Апеляційна скарга на рішення першої інстанції була подана ОСОБА_2 - особою яка не була залучена до участі у справі, але рішення суду може повіяти на його права та обов'язки щодо однією із сторін, в особі представника за довіреністю ОСОБА_3, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, представник просила рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в частині визнання недійсною довіреності.

В обґрунтування апеляційної скарги було вказано, що суд першої інстанції неправильно взяв до уваги експертизу у кримінальному провадженні, на підставі якої визнав довіреність недійсною, оскільки документи не надавалися суду в оригіналі, кримінальне провадження знаходиться на стадії досудового розслідування, та в ньому не має обвинувального вироку, підозрюваний ОСОБА_2 має намір заявити клопотання про призначення повторної, комплексної експертизи у кримінальному провадженні, а тому, на думку апелянта, суд не мав права брати до уваги висновок експерта.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_9 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити в повному обсязі. Проти апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечували.

Представники ОСОБА_2 - ОСОБА_10 та ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримали свою апеляційну скаргу, просила її задовольнити в повному обсязі та заперечували проти апеляційної скарги позивача.

ОСОБА_4, ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_11 у судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу третьої особи та заперечували проти апеляційної скарги позивача.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб та їх представників, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Задовольняючи позовні вимоги позивача в частині визнання недійсною довіреності та відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовував свій висновок тим, що 06.03.2013 р. позивачем на ім'я ОСОБА_4 була видана довіреність якою його було дано право на розпорядження транспортним засобом марки«Хюндай Туксон», 2007 року випуску, кузов НОМЕР_8, двигун НОМЕР_7, легковий універсал, колір червоний.

На підставі вказаної довіреності спірний автомобіль було знято з реєстраційного обліку та відчужено ОСОБА_5, який в подальшому відчужив спірний автомобіль ОСОБА_6

Посилаючись на висновок судово-почеркознавчої експертизи, згідно з яким встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1 виконані не ОСОБА_1 а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1

В частині визнання недійсною довіреності колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції у повному обсязі.

Доводи апелянта ОСОБА_12 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу який посвічував оспрювану довіреність колегія суддів вважає необґрунтованими з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, згідно ст. 64 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Як вбачається з матеріалів справи клопотань про надання висновку експерта, яким було встановлено підробленість підпису ОСОБА_1 на довіреності, жодним з учасників процесу не заявлялося.

Витребувати ж для огляду оригінали справи досудового розслідування є неможливим, оскільки дана можливість не передбачена кримінально процесуальним законодавством.

Крім того, жоден із учасників процесу, в тому числі і апелянт, не заперечують проти дійсної наявності вказаного висновку експерта, а тому суд першої інстанції законно та обґрунтовано взяв його копію до уваги, як доказ по справі, оскільки вона мала безпосереднє значення для правильного вирішення справи.

Щодо доводів про те, що вказаний висновок експерта був виготовлений у кримінальному провадженні, яке тільки знаходиться на стадії досудового розслідування, в ньому не має обвинувального вироку, підозрюваний ОСОБА_2 має намір заявити клопотання про призначення повторної, комплексної експертизи у кримінальному провадженні, вони є також безпідставними та необґрунтованими, висновок експерта на час розгляду справи є чинним, ніким не спростованим, а тому суд вправі брати його до уваги, як доказ, який містить відомості про обставини, які мають значення для справи.

Наявність же в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення чи його відсутність ніяким чином не впливає на правильність вирішення спору по даній справі, виходячи із заявлений вимог.

ОСОБА_12 не був залучений судом першої інстанції до участі у судовому процесі в якості третій сторони яка не заявляє самостійних вимог, хоча на думку колегія питання про визнання довіреності приватним нотаріусом ОСОБА_12 впливає на його права та обов'язки щодо сторін. Таким чином він був позбавлений права надавати суду свої доводи і заперечення та подавати докази у суді першої інстанції. Але звернувшись з апеляційною скаргою ОСОБА_12 не навів жодного доказу в обґрунтування своїх доводів по скарзі, не навів обґрунтувань неналежності експертного висновку та не заявляв клопотання про призначення повторної почеркознавчої експертизи з належним обґрунтуванням необхідності її проведення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно був долучений до матеріалів справи висновок експертів за результатами проведення почеркознавчої експертизи від 31.07.2015 р. на підставі Постанови слідчого Костріци С.Ю. від 27.04.2015 р. у кримінальному провадженні № 0004979 від 31.05.2013 р.

За результатами якого встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1 у графі «ПІДПИС:___» у довіреності від 06.03.2013 року (ВТІ №736787) виданої від імені ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4, посвідчений ОСОБА_2, приватним нотаріусом КМНО та зареєстровано в реєстрі за №215, у стовпчику «Підписи осіб (їх представників) які звернулися за вчиненням нотаріальних дій» у графі «Номер нотаріальної дії» №215,216,№217,№218 у реєстрі реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_2 за 2013 рік - виконані не ОСОБА_1, а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 (т.1 а.с.100-118).

Оскільки інших доказів сторонами суду першої інстанції не було надано, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав правомірну оцінку даної експертизі, та застосував її висновок як належний доказ.

Колегія судів вважає, що в даній частині рішення суду першої інстанції належить залишити без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову позивача в частині визнання недійсним договору купівлі продажу транспортного засобу марки «Хюндай Туксон», 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_1, двигун НОМЕР_7, легковий універсал, колір червоний, укладений шляхом довідки-рахунку від 10.08.2013 року серії ААВ №565634, скасування державної реєстрації права власності на вказаний транспортний засіб за ОСОБА_6, витребування автомобіля від ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1, та визнання за позивачем права власності, суд першої інстанції вважав, що оскільки волевиявлення позивача на вчинення односторонього правочину не було, а довіреність судом першої інстанції була визнана недійсною, то подальші договори визнанню недійсними не підлягають.

А зважаючи на те, що спірний автомобіль належить ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності в рівних частинах з 19.07.2007 р., тому вимога про визнання права власності та витребовувати автомобіль в цілому не може бути задоволено, оскільки ОСОБА_4 розпорядився незаконно тільки Ѕ частиною автомобіля. А оскільки автомобіль є неподільною річчю, то вимога про його витребування не може бути задоволена і в частині.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції не відповідає в повній мірі вказаним нормам у вказаній частині.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 в період з січня 2004 року по квітень 2013 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, що не заперечується сторонами та встановлено рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25.09.2014 року (том 1 а.с.33-38).

19.07.2007 року на ім'я ОСОБА_1 придбаний автомобіль «Hyundai Tucson» 2/0 5МТ4, 2007 року виготовлення, кузов НОМЕР_10, який зареєстрований в автоматизовано- інформаційній системі УДАІ ГУ МВС України у м. Києві та Національній автоматизованій інформаційній системі Департаменту ДАІ МВС України від 19.07.2007 року та надано державний реєстраційний номер НОМЕР_3.

Вказаний факт підтверджується листом УДАІ ГУ МВС України у м. Києві №10/21459 від 24.11.2014 року, Актом від 31.07.2007 року приймання-передачі автомобіля покупцю ОСОБА_1 від продавця ТОВ «Паритет-Моторс», рахунком-фактурою про оплату покупцем ОСОБА_1 вартості придбаного автомобіля у сумі 143 600 грн., видатковою накладною ТОВ «Паритет-Моторс» від 31.07.2007 року (том 1 а.с.53, 62,63,64).

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25.09.2014р., зокрема, встановлено, що вказаний автомобіль належав сторонам на праві спільної власності в рівних частках (том 1, а.с.37).

Судом першої інстанції встановлено, що використовуючи зазначену довіреність, ОСОБА_4 продав автомобіль НОМЕР_4 відповідачу ОСОБА_5, що підтверджується Довідкою-рахунком серії ААВ №565634, а також листами ГУ МВС України у м. Києві від 3.04.20145 року за №10/185, та від 24.11.2014 року за №10/21459, згідно яких вбачається, що 10.08.2013 року на підставі довіреності, належний ОСОБА_1 автомобіль НОМЕР_4 знято з обліку для реалізації та в подальшому був зареєстрований за ОСОБА_5

На автомобіль було видане свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_11 та номерний знак НОМЕР_5 (том 1 а.с.60,50,53).

Встановлено також, що 14.08.2013 року Центром ДАІ з обслуговування м. Вінниця підпорядкованим УДАІ УМВС України у м. Вінниці вище зазначений автомобіль знято з обліку для реалізації 04.10.2013 року Центром ДАІ з обслуговування міст Буча та Ірпінь, підпорядкованим УДАІ ГУ МВС України в Київській області, та зареєстрованого за ОСОБА_6 На автомобіль було видане свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_12 і видано номерний знак НОМЕР_2 (том 1 а.с.53).

Автомобіль ОСОБА_6 було придбано у ОСОБА_5 за 96 000 грн. (том 1 а.с.227).

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно дог ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його недійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання договору купівлі-продажу спірного автомобіля, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, шляхом оформлення довідки-рахунку від 10.08.2013 р. серії ААВ №565634, суд першої інстанції неправильно послався на п.10 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та вважав, що першим правочином була довіреність, а подальші правочини, відповідно до роз'яснень ВСУ не підлягають визнанню недійсними.

Так, в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 р. судам роз'яснено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що договір купівлі-продажу від 10.08.2013р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є саме першим правочином по відчуженню спірного автомобіля, в розумінні вказаного роз'яснення ВСУ.

Відповідно до статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (стаття 245 ЦК України).

Аналізуючи вказані норми права, вбачається, що довіреність не є правочином щодо відчуження майна, а є документом, який наділяє певну особа на укладення вказаного правочину від імені свого довірителя.

Таким чином, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про те, що першим правочином в даному випадку є довіреність.

Разом тим, дана вимога позовної заяви підлягає частковому задоволенню, оскільки, як вже було зазначено раніше, спірний автомобіль належить ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності в рівних частинах, а тому останній розпорядився своєю частиною автомобіля.

Враховуючи, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в частині частки ОСОБА_1, був укладений на підставі недійсної довіреності, тобто, без її волевиявлення, колегія суддів дійшла до висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу Ѕ частини спірного автомобіля, укладеного 10.08.2013 року між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Щодо вимоги позивача про витребування спірного автомобіля від добросовісного набувача ОСОБА_6, колегія суддів прийшла до наступного.

Так, стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною п'ятою статті 203 ЦК України визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

З огляду на абсолютність права власності власнику надається багато прийомів, способів та засобів захисту свого права.

Одним із таких засобів є витребування майна із чужого незаконного володіння.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 р. у справі №6-619цс15, який відповідно до положень ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Також, положеннями п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009р., роз'яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Враховуючи викладене та те, що судами було достовірно встановлено, що автомобіль «Хюндай Туксон», який належить ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності в рівних частинах, в частині частки ОСОБА_1 вибув від неї на підставі довіреності від її імені, яку вона не видавала, тобто без її волі, то вказана позовна вимога підлягає частковому задоволенню і від добросовісного набувача ОСОБА_6 підлягає витребуванню у власність ОСОБА_1 Ѕ частини транспортного засобу марки «Хюндай Туксон».

Вимоги позивача про визнання за нею одноособового права власності на спірний автомобіль та скасування реєстрації права власності за ОСОБА_6 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно з положеннями п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009р., роз'яснено, що рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Тобто вимога про скасування реєстрації права власності за добросовісним набувачем є передчасною, оскільки рішення про витребування від нього майна саме по собі є підставою для скасування такої реєстрації.

Вимоги ж про визнання одноособового права власності не підлягає задоволенню, оскільки беручи до уваги все вище викладене, ОСОБА_1 спірний автомобіль належав на праві спільної сумісної власності в рівних частинах з ОСОБА_4, а тому вона має вправо тільки на Ѕ його частину, яке вона зможе реалізувати на підставі рішення про витребування Ѕ частини транспортного засобу марки «Хюндай Туксон» від добросовісного набувача ОСОБА_6

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що за нею слід визнати одноособове право власності на спірний автомобіль, оскільки право власності на вказаний автомобіль за ОСОБА_4 не визнавалося жодним судовим рішенням, виходячи з наступного.

Так, як вже зазначалося рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25.09.2014р. встановлено факт того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в період з січня 2004 року по квітень 2013 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Автомобіль «Хюндай Туксон» був придбаний 19.07.2007 року, тобто в період проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім'єю.

Положеннями ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 74 СК України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, доводи позивача про відсутність рішення суду, яким би визнавалося право ОСОБА_4 на спірний автомобіль є безпідставними, оскільки встановленим фактом є їх спільне проживання однією сім'ю без реєстрації шлюбу в той період коли придбавався автомобіль, а тому право спільної сумісної власності саме ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на автомобіль «Хюндай Туксон» встановлено законом та не потребує додаткового підтвердження рішенням суду.

Враховуючи викладене, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 січня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання правочинів недійсними, скасування реєстрації, витребування майна та визнання права власності підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті вказаних позовних вимог. В іншій частині рішення колегія суддів вважає таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційних скарг висновків суду в цій частині не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Судові витрати слід розподілити у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 січня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання правочинів недійсними, скасування реєстрації, витребування майна та визнання права власності - скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частини транспортного засобу марки «Хюндай Туксон», 2007 року випуску, кузов НОМЕР_8, двигун НОМЕР_7, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, шляхом оформлення довідки-рахунку від 10.08.2013р. серії ААВ №565634.

Витребувати від ОСОБА_6 у власність ОСОБА_1 Ѕ частини транспортного засобу марки «Хюндай Туксон»», 2007 року випуску, кузов НОМЕР_8, двигун НОМЕР_7.

В частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсною довіреність від 06.03.2013р., викладеної на спеціальному бланку серії НОМЕР_6, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 - рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір у розмірі 2 728,32 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 в дохід держави судовий збір у розмірі 2 728,32 грн.

Стягнути з ОСОБА_6 в дохід держави судовий збір у розмірі 2 728,32 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді