Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/1476/15-ц Головуючий у 1-й інст. Полонець С. М.
Категорія 5 Доповідач Зарицька Г. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої - судді Зарицької Г.В.

суддів: Жигановської О.С. Якухно О.М.

з участю секретаря Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, законного представника малолітньої ОСОБА_4 - ОСОБА_5, про встановлення факту укладення договору застави та визнання договору дійсним, визнання права власності на нерухоме майно; за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, законного представника малолітньої ОСОБА_4 - ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 01 червня 2016 року

встановила:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, законного представника малолітньої ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог просила встановити факт укладення між нею та ОСОБА_6 договору застави 69/100 частин житлового АДРЕСА_1, по вул. Домбровського в м. Житомирі; визнати договір застави дійсним; визнати за нею право власності на АДРЕСА_2, що складає 69/100 частин житлового будинку, а також визнати за нею право власності на земельну ділянку розміром 0,0592 га за вказаною адресою. В обґрунтування вимог зазначала, що між нею та її сином ОСОБА_6 було укладено договір позики, за умовами якого 01.07.1998 р. син отримав від неї 3 000 доларів США на придбання 69/100 частин житлового будинку №29-Г, кв. 2 по вул. Домбровського в м.Житомирі, які зобовязався повернути частинами. Дана обставина підтверджується розпискою від 01.07.1998 р. За змістом вказаної розписки придбане сином майно, а саме: 69/100 частин житлового будинку №29-Г, що становить кв. 2 по вул. Домбровського в м. Житомирі являється заставним майном і в разі неповернення ОСОБА_6 суми боргу до неї переходить право власності на це майно. У звязку зі смертю сина, який помер 28 березня 2014 року, вона не отримала позичені кошти. Відповідно до вказаної розписки від 01.07.1998 року боржник ОСОБА_6 передав їй, а вона отримала нерухоме майно по вул. Домбровського, 29-Г в м. Житомирі, яке складається з 69/100 частин житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0592 га, а тому вважає, що набула право власності на частину будинку та земельну ділянку для його обслуговування. Відповідачі в справі, які є спадкоємцями майна померлого ОСОБА_6, не визнають її право власності на вказане нерухоме майно. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст.220, 392 ЦК України просила позов задовольнити.

У червні 2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися з позовом до ОСОБА_1 та законного представника малолітньої ОСОБА_4, - ОСОБА_5 та просили визнати за кожною з них право власності на 1/4 частину спадкового майна після смерті їх батька ОСОБА_6, яке знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Домбровського, 29-Г та складається з: квартири №2, що становить 69/100 житлового будинку; земельної ділянки площею 0,0592 га; будівельних матеріалів та обладнання, що були використані у процесі самочинного будівництва літньої кухні «Г» та сараю «Г-1». В обґрунтування вимог зазначали, що 28.03.2014 р. помер їх батько ОСОБА_6. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входять: 69/100 ідеальних частин житлового будинку з надвірними будівлями, за адресою: м.Житомир, вул.Домбровського, 29-Г; земельна ділянка за цією ж адресою площею 0,0592 га; будівельні матеріали та обладнання, що були використані у процесі самочинного будівництва літньої кухні «Г» та сараю «Г-1». Крім них спадкоємцями за законом майна померлого являються його малолітня дочка ОСОБА_4 та мати - ОСОБА_1 Всі спадкоємці спадщину прийняли у встановленому законом порядку, однак нотаріус їм відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, мотивуючи тим, що заявниками не подано правовстановлюючих документів на спадкове майно. Крім того, спадкоємець ОСОБА_1 подала нотаріусу заяву про зупинення нотаріальних дій у звязку з наявністю судового спору щодо спадкового майна. Оскільки вони позбавлені можливості на отримання спадщини у позасудовому порядку, просили позов задовольнити.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 01 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6 право власності на 1/4 частину спадкового майна за кожною, яке знаходиться за адресою: м.Житомир, вул. Домбровського, 29-Г, та складається з: квартири №2 в житловому будинку; земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель, споруд та ведення садівництва площею 0,0592 га; будівельних матеріалів та обладнання, що буди використані у процесі самочинного будівництва літньої кухні «Г» та сараю «Г-1».

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Як видно з матеріалів справи, за договором купівлі-продажу від 18 серпня 1998 року ОСОБА_6 придбав у власність 69/100 частин жилого будинку №29-Г, що знаходиться по вул. Домбровського в м.Житомирі (т.1 а.с.7). Право власності на зазначене нерухоме майно зареєстровано у визначеному законом порядку (т.1 а.с.74-75, 80).

31.07.2002 р. ОСОБА_6 видано державний акт на право приватної власності на землю серії 11-ЖТ №045827, згідно з яким він являється власником земельної ділянки площею 0,0592 га, яка знаходиться за вищевказаною адресою, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель, споруд 0,0430 га; для ведення садівництва 0,0162 га (т.1 а.с.27-28).

За договором про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності від 28 вересня 2007 року, укладеним між співвласниками будинку №29-Г по вул. Домбровського в м. Житомирі, посвідченим приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу ОСОБА_7, ОСОБА_6 у користування та розпорядження перейшла квартира №2, що складається з: веранди 11, площею 11,40 кв.м; коридора 2-1, площею 2,60 кв.м; кімнати 2-2, площею 16,10 кв.м., кухні 2-3, площею 15,10 кв.м; кімнати 2-4, площею 17,40 кв.м; сараю літера «Д»; гараж літера «Ж», уборни «У1»; огорожі № 1, 2, що складає 69/100 ідеальних частин житлового будинку та земельна ділянка площею 503 кв.м (т.1 а.с.8, т.2 а.с.26). Право власності ОСОБА_6 на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_3 у визначеному законом порядку не зареєстровано.

28 березня 2014 року ОСОБА_6 помер, про що свідчить копія свідоцтва про смерть (т.1 а.с.18).

Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту укладення договору застави та визнання договору застави дійсним, визнання права власності на нерухоме майно, позивачка ОСОБА_1 на підтвердження обставин, якими обґрунтовувала свої вимоги, посилалася на розписку від 01.07.1998 р., складену від імені ОСОБА_6.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 181 ЦК України в редакції 1963 р., який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Застава виникає в силу договору чи закону.

Відносини застави регулюються Законом України «Про заставу»,

іншими актами законодавства.

За змістом ч.1 ст.11 ч.1 ст.12, ч.ч. 1, 2 ст.13 Закону України «Про заставу» від 02.10.92 р. №2654-Х11 в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, ст.ст. 182, 184, 185 ЦК України в ред. 1963 р. заставодавцем при заставі майна може бути його власник, який має право відчужувати заставлене майно на підставах, передбачених законом, а також особа, якій власник у встановленому порядку передав майно і право застави на це майно.

У договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, найменування і місце проживання (місцезнаходження) сторін, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода.

Договір застави повинен бути укладений у письмовій формі.

У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, транспортні засоби, космічні об'єкти, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правоустановчих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна здійснюється за місцезнаходженням нерухомого майна, договору застави транспортних засобів та космічних об'єктів - за місцем реєстрації цих засобів та об'єктів".

З матеріалів справи видно, що розписка б/н від 01.07.1998 р., на яку позивач посилалася в підтвердження укладення між нею та ОСОБА_6 договору застави нерухомого майна - 69/100 частин житлового будинку №29-Г, по вул. Домбровського в м. Житомирі, не містить відомостей щодо строку виконання зобовязання за договором позики, опису і оцінки предмета застави, не підписана іншою стороною в договорі заставодержателем, нотаріально не посвідчена (т.1 а.с.29, 31). До того ж, на момент складення цієї розписки ОСОБА_6 не був власником 69/100 частин спірного житлового будинку та земельної ділянки за вищевказаною адресою, а тому не міг передавати зазначене нерухоме майно в заставу.

Так, договір купівлі-продажу спірної частини житлового будинку укладений ОСОБА_6 18 серпня 1998 року, тобто більше ніж через півтора місяці після складення розписки. Державний акт на право власності на землю виданий ОСОБА_6 31 липня 2002 року, тобто більше ніж через чотири роки з дати складення розписки.

За таких обставин, коли розписка від 01.07.1998 р. за своїм змістом не відповідає вимогам закону щодо укладення договору застави, нотаріально не посвідчена, на момент її складення ОСОБА_6 не був власником нерухомого майна 69/100 частин житлового будинку №29-Г по вул.Домбровського в м. Житомирі, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову про встановлення факту укладення договору застави та визнання договору застави дійсним.

У відповідності до ч.2 ст. 12 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Надана позивачкою розписка не є угодою про перехід права власності на нерухоме майно від однієї особи до іншої, а може свідчити лише про укладення між нею та померлим ОСОБА_6 договору позики і дає їй право на стягнення коштів за цим договором.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою проводилися ремонтні роботи в спірній квартирі, колегія суддів до уваги не бере, оскільки належних та допустимих доказів про це суду не надано. Самі по собі накладні про отримання будівельних матеріалів в рахунок заробітної плати не свідчать про те, що вони були використані позивачкою на ремонт спірного житла.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції по суті правильно вирішив спір, підстав для скасування рішення в цій частині немає.

Відповідно до ч.1 ст. 1216, ч.1 ст. 217, ч.1 ст.218, ч.1 ст.1258 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Згідно з ч.1 ст.2161 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (ч.1 ст.1267 ЦК)

У відповідності до копії спадкової справи спадкоємцями майна померлого ОСОБА_6 за законом являються: мати померлого ОСОБА_1 та діти: ОСОБА_2, ОСОБА_3, неповнолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, які спадщину прийняли у визначеному законом порядку (а.с.184-208).

Постановою приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_8 від 19.02.2015 р. відмовлено ОСОБА_2, ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в 1/4 частці на 69/100 ід.ч. житлового будинку, що розташований за адресою: м. Житомир, вул. Домбровського, 29-Г та на земельну ділянку, що розташована там же, у звязку з тим, що не було подано документів про право власності на вищевказане нерухоме майно, а також витягів про реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно.(а.с.202).

З огляду на те, що позивачі за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 прийняли спадщину за законом у порядку встановленому цивільним законодавством, проте не можуть одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину через відсутність реєстрації права власності на нерухоме майно за спадкодавцем, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив їх вимоги та визнав право власності на 1/4 частину спадкового майна за кожною, що знаходиться за адресою: м.Житомир, вул. Домбровського, 29-Г, та складається з: квартири №2 в житловому будинку; земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель, споруд та ведення садівництва площею 0,0592 га.

Рішення в цій частині відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

У своїй постанові від 18 листопада 2013 року у справі №6-388цс15 Верховний Суд України зазначає, що визнаючи право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Задовольняючи зустрічні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування на будівельні матеріали та обладнання, що були використані у процесі самочинного будівництва літньої кухні та сараю, суд першої інстанції, у порушення зазначеної правової позиції Верховного Суду України, у своєму рішенні не зазначив (не назвав) ці матеріали та обладнання.

А тому, рішення про задоволення вказаних вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України колегія суддів змінює розподіл судових витрат. При цьому суд враховує розміри ставок судового збору, що були встановлені законом на момент подачі сторонами позовних заяв.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України,колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 01 червня 2016 року в частині зустрічних позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом на будівельні матеріали та в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на відшкодування витрат по сплаті судового збору в сумі 256 грн 40 коп судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього ж часу може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча Судді: