Справа № 129/610/15-ц Провадження № 22-ц/772/2466/2016Головуючий в суді першої інстанції Бондар О. В.
Категорія 48 Доповідач Вавшко В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

ГоловуючогоВавшка В.С.,
суддів:Міхасішина І.В., Ковальчука О.В.,
при секретарі:Ліннік Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 17 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання житлової квартири об'єктом спільної сумісної власності та розподіл майна подружжя,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду із вказаним позовом, під час розгляду якого збільшила позовні вимоги, зазначала, що з червня місяця 1992 року по день реєстрації шлюбу 1.04.1997 року позивачка та відповідач проживали однією сім`єю як чоловік і жінка, вели спільне господарство, побут, бюджет. За спільно зароблені кошти в період з червня 1992 року по серпень 1994 року побудували трикімнатну житлову квартиру АДРЕСА_1, яка зареєстрована за ОСОБА_6 відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

З 1995 року по лютий 2013 року разом проживали та були зареєстровані у зазначеній житловій квартирі. Рішенням Гайсинського районного суду від 23.03.2015 року шлюб між сторонами розірвано. Згоди у поділі цього майна між ними не досягнуто, іншого житла у позивача немає, відповідач не визнає права позивача на спірну квартиру, вважає її власним його майном.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_7 просила встановити факт проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з червня місяця 1992 року по день реєстрації шлюбу 01.04.1997 року однією сім`єю як чоловіка і жінки; розділити між нею та відповідачем трикімнатну квартиру АДРЕСА_2, визнавши за нею право власності на половину цієї квартири; визнати об'єктом спільної сумісної власності трикімнатну житлову квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 67,80 кв.м, житловою площею 42,00 кв.м та визнати за нею право власності на ? частину в ідеальних долях вказаної квартири; стягнути з відповідача на її користь судові витрати понесені нею.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 17 червня 2016 року позов ОСОБА_7 задоволено. Встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в період з червня 1992 року по 1 квітня 1997 року. Визнано житлову квартиру АДРЕСА_2 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину житлової квартири та господарських споруд АДРЕСА_1

Додатковим рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 05 серпня 2016 року визнано за ОСОБА_6 право власності на ідеальну ? частину житлової квартири та господарських споруд АДРЕСА_1. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про розподіл житлової квартири та господарських споруд АДРЕСА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 судовий збір в сумі 699,25 грн. і витрати на юридичну допомогу адвоката в сумі 4600,00 грн.

На таке рішення ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім'єю, про розподіл майна подружжя та визнання права власності на половину житла, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7., в період з червня 1992 року по 1 квітня 1997 року (день укладення ними шлюбу) проживали разом, як чоловік і жінка, перебували у фактичних шлюбних відносинах між собою, вели спільне господарство, побут, бюджет.

Спірна квартира АДРЕСА_1 будувалась на підставі договору про будівництво, укладеного 21.08.1989 року між адміністрацією заводу «Бета» та членами будівельного кооперативу, яким був також і ОСОБА_6

Під час спільного проживання зі своєю колишньою дружиною ОСОБА_8 відповідач вніс перший внесок на будівництво кооперативного будинку АДРЕСА_1 в сумі 4363 руб.00 коп.

У 1992 році фінансування будівництва кооперативного житлового будинку заводом «Бета» було припинено, станом на 18.05.1992 року було побудовано стіни, міжповерхові покриття, встановлені площадки для переходу між поверхами, далі добудовували кожен свою квартиру, ОСОБА_9 та ОСОБА_6 разом за спільні кошти приймали участь у перекритті даху, встановленні вікон та дверей, проведенні внутрішніх робіт та внутрішніх комунікацій.

Рішенням Гайсинського районного суду від 5 червня 1996 року в справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про визнання свідоцтва про право власності на квартиру № 2014 від 22.10.1995 року частково на 1/2 недійсним, визнання права власності на 1/2 частину квартири та встановлення порядку користування квартирою, позов задоволено частково. Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 про визнання свідоцтва про право власності на квартиру № 2014 від 22.10.1995 року частково недійсним, визнання права власності на 1/2 частину квартири та встановлення порядку користування квартирою, стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_8 грошову компенсації відшкодування її частки у паєнагромадженні в сумі 309479000 крб.

Під час спільного з відповідачем будівництва спірної квартири з червня 1992 року по серпень 1994 року, ОСОБА_7 працювала на заводі «Бета» та в ДП «Гайсинський лісгосп», отримувала заробітну плату, свою працю і кошти вкладала в будівництво спірної квартири, яка була закінчена будівництвом в серпні 1994 року.

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 1792/1793/15-21 від 01.12.2015 року визначити можливі варіанти розподілу трикімнатної житлової квартири з господарськими спорудами загальною площею 67,80 кв.м., в тому числі, житловою площею 42,00 кв.м., розташованої в АДРЕСА_1 в співвідношенні 1/2 частки та 1/2 частки, не вбачається можливим.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з того, що з 1992 року по 1 квітня 1997 року сторони проживали однією сім'єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу та всі роботи по будівництву спірної квартири виконували разом та за спільні кошти, а тому суд встановив факт проживання однією сім'єю без укладення шлюбу та визнав спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя на підставі ч.2 ст. 112 ЦК УРСР та ст. 17 Закону України «Про власність».

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_7 просила суд встановити факт спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу з червня 1992 року до часу укладення між ними шлюбу, визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю її та відповідача та в порядку поділу визнати за нею право власності на ? спірної квартири.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи справу, вірно виходив з того, що спірні правовідносини мають регулюватися Цивільним кодексом Української РСР (у редакції від 18.07.1963 року № 1540-VI) та ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», однак неправильно застосував вказані норми до встановлених у справі обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Тобто, КпШС України не містив положень щодо проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу з визнанням майна, набутого ними за час спільного проживання їх спільною сумісною власністю.

Лише з 01 січня 2004 року, з набранням чинності нового СК України, нормою ст. 74 СК України було передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 Сімейного Кодексу України

Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»).

Таким чином, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 1 січня 2004 року, вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.

Суд першої інстанції не звернув належної уваги на зміст вказаних норм матеріального права та помилково, посилаючись на п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», яка визначає режим спільної сумісної власності, встановив факт спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з червня 1992 року по 01 квітня 1997 року.

Окрім того, перебування відповідача у зареєстрованому шлюбі з першою дружиною ОСОБА_8 до 27 грудня 1993 року, унеможливлює визнання факту перебування ОСОБА_7 і ОСОБА_6 у фактичних шлюбних відносинах в період з червня 1992 року по 27 грудня 1993 року, адже зареєстрований в передбаченому законом порядку попередній шлюб не було розірвано.

Також встановлення факту перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах не породжує тих юридичних наслідків, на які сподівалась позивачка, зокрема, виникнення права спільної сумісної власності на майно, що було придбано під час таких відносин, про що зазначено вище.

Згідно зі ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Колегією суддів встановлено та не оспорюється сторонами, що 01.04.1997 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб, який 23.03.2015 року між сторонами розірвано(а.с. 6, 72).

Колегією суддів встановлено, що будинок у АДРЕСА_1 де знаходиться спірна квартира, у 1992 році в експлуатацію не був зданий. Фінансування будівництва цього будинку було припинено заводом «Бета-Оріон» та спірну квартиру було передано у власність ОСОБА_6 (а.с. 10-13, цивільна справа № 2-630/1995 за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про визначення порядку користування житловою квартирою).

Згідно свідоцтва про право особистої власності № 2014 від 26.10.1995 року квартира АДРЕСА_1 зареєстрована у Тульчинському бюро технічної інвентаризації на право власності за ОСОБА_6 та записана у реєстрову книгу № 39 за реєстровим № 4396 22.10.1995 року (а.с. 58-59).

Колегія суддів вважає, що позивачка не надала суду переконливих доказів, які б свідчили, що вона у результаті своєї трудової участі у будівництві квартири й внесених коштів за період з 1992 року по 22.10.1995 року набула права на ? частку цієї квартири.

Так, судом першої інстанції безпідставно не прийнято до уваги ту обставину, що станом на травень 1992 року незакінчений будівництвом будинок, у якому знаходиться спірна квартира, був побудований за рахунок коштів заводу «Бета-Оріон» та внесків членів будівельного кооперативу, в тому числі відповідача ОСОБА_6

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 05.06.1996 року було встановлено, що станом на 18.05.1992 року у будинку були проведено ряд робіт : побудовано стіни, міжповерхові перекриття, перекриття даху, встановлені вікна, балконні та вхідні двері, встановлені площадки переходу між поверхами.

Зазначена обставина в силу вимог ч.3 ст.61 ЦПК України встановлена судовим рішенням, а тому доказуванню не підлягає.

Зважаючи на ту обставину, що будівництво усього будинку та спірної квартири було закінчено у серпні 1994 року (акт про введення будинку в експлуатацію, що міститься у справі № 2-630/1995 ), позивачка не надала доказів про те, які саме будівельні роботи були здійснені за вказаний період та яка ступінь трудової участі позивачки у завершенні будівництва спірної квартири.

Висновок суду про те, що ОСОБА_7 внесла у будівництво та ремонт спірної квартир кошти у сумі 1000 доларів США також не свідчить про набуття позивачкою права на половину квартири, оскільки судом не з'ясована вартість цієї квартири станом на травень-червень 1992 року. Окрім цього суду не надано обґрунтованих та допустимих доказів того, що зазначені кошти були витрачені саме на будівництво квартири.

Таким чином колегією суддів з'ясовано, що суд першої інстанції не встановив ступінь трудової участі кожної зі сторін при будівництві спірної квартири, що не давало законних підстав визнавати за позивачкою право власності на ? частку квартири.

За таких обставин, колегія погоджується з доводами апеляційної скарги у тій частині, що на спірну квартиру не розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя, а тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 слід відмовити.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення суду першої інстанції є порушення або неправильне застосування норм матеріального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.

На підставі викладеного, керуючись ст. 17 Закону України «Про власність» ст.ст. 22, 24 КпШС України, ст.ст.1, 3, 57, 60, ч.3 ст.61, 303, 307-309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 17 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання житлової квартири об'єктом спільної сумісної власності та розподіл майна подружжя - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий суддя : (підпис) В.С. Вавшко

Судді: (підпис) І.В. Міхасішин

(підпис) О.В. Ковальчук

З оригіналом вірно :