Справа № 344/7986/16-ц
Провадження № 4-с/344/95/16
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2016 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Домбровської Г.В.,

при секретарі судового засідання Устинській Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій державного виконавця та скасування постанови про арешт коштів боржника, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі також «Скаржник») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області зі скаргою, в якій просила визнати неправомірними дій головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Тлумацького районного управління юстиції та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Тлумацького районного управління юстиції ОСОБА_2 від 26.04.2016 року у виконавчому провадженні № 23939990 про арешт коштів боржника.

ОСОБА_1 подано заяву про розгляд справи без її участі, в якій вона просила скаргу задовольнити.

Як вбачається зі змісту скарги ОСОБА_1, скаржник покликається на те, що в результаті винесення державним виконавцем оскаржуваної постанови ОСОБА_1 позбавлена засобів до існування.

Відділ державної виконавчої служби Тлумацького районного управління юстиції явку уповноваженого представника до суду не забезпечив, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, вимоги ухвали суду про надання матеріалів виконавчого провадження повторно не виконав.

Зважаючи на вищевказану явку учасників процесу, враховуючи встановлені цивільним процесуальним законом строки розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця, Суд ухвалив розглядати дану скаргу без участі сторін на підставі наявних в матеріалах скарги документів.

Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Проаналізувавши викладені в скарзі доводи скаржника, Судом встановлено наступне.

Як випливає зі змісту скарги ОСОБА_1 та доданих до неї документів, на виконанні у Відділі державної виконавчої служби Тлумацького районного управління юстиції перебувало виконавче провадження № 23939990 з примусового виконання судового наказу №2н-3701, виданого 03 квітня 2009 року Івано-Франківським міським судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь КС «Івано-Франківська» 22122,05 грн.

В процесі примусового виконання ищевказаного судового рішення в рамках даного виконавчого провадження державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Тлумацького районного управління юстиції було винесено Постанову від 26 квітня 2016 року про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на кошти, що містяться на рахунках в:

АТ «ОСОБА_3 Аваль», МФО 380805;

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», МФО 305299;

АТ «Ощадбанк», МФО 300465;

ПАТ «Кредіагріколь Банк», МФО 300001;

АТ «УкрСиббанк», МФО 351005;

ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК», МФО 380838;

ПАТ «Альфа-Банк», МФО 300346;

ПАТ «Ідея Банк», МФО 336310,

та належать боржнику ОСОБА_1.

Вважаючи вищевказану постанову державного виконавця незаконною, ОСОБА_1 звернулася до суду з даною скаргою.

Відповідно до частини 1 статті 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до частини 5 статті 124 і частини 3 статті 129 Конституції України судові рішення є обовязковими до виконання на всій території України, а обовязковість рішень суду визнається однією з основних засад судочинства.

Обовязковість судових рішень гарантується згідно з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: право на судовий захист було б примарним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обовязкове судове рішення залишалося недіючим на шкоду одній зі сторін.

Відповідно до цього принципу постанова або ухвала суду, що набрали законної сили, є обовязковими для всіх субєктів правовідносин, яких у той чи інший спосіб стосується судове рішення.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частин 1-3 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна. Проведення опису майна боржника здійснюється не пізніше ніж протягом місяця з моменту отримання інформації про місцезнаходження майна. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Порядок зняття арешту з майна врегульовано статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження».

Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Державний виконавець зобовязаний зняти арешт з рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У разі наявності письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов'язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Зазначені у цій статті постанови можуть бути оскаржені сторонами в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Відтак, чинним законодавством про виконавче провадження передбачено імперативний порядок зняття арешту з майна боржника у виконавчому провадженні.

Крім того, частиною 1 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Таким чином, у відповідності до вимог частини 1 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» арешт, накладений на майно боржника, знімається у наступних випадках:

- закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);

- повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Підстави закінчення виконавчого провадження визначено статтею 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 3-1) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) визнання боржника банкрутом; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши зміст норм частини 1 статті 50 та статті 60 Закону України «Про виконавче провадження», Суд дійшов висновку про те, що у спірних правовідносинах станом на час розгляду даної цивільної справи відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника, оскільки доказів на підтвердження існування передбачених вищевказаними нормами права підстав для зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 суду не надано.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, ОСОБА_1, звернувшись до суду з даною скаргою, зокрема, про скасування постанови державного виконавця про арешт майна боржника, не навела норми права, яку, на її думку, було порушено державним виконавцем при винесенні постанови про арешт майна боржника, як і не навела в поданій скарзі жодних доказів протиправності оскаржуваної постанови.

При цьому, згідно з наданою скаржником довідкою Тлумацького обєднаного управління Пенсійного Фонду України в Івано-Франківській області від 02 червня 2016 року № 279/03 (а.с. 4) по виконавчому документу №2н-3701/2009р. залишок заборгованості становить 12377,78 грн.

Доказів на підтвердження того, що станом на час розгляду даної скарги виконавче провадження з примусового виконання судового наказу №2н-3701, виданого 03 квітня 2009 року Івано-Франківським міським судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь КС «Івано-Франківська» 22122,05 грн., закінчене у встановленому чинним законодавством порядку, що давало би підстави для вирішення питання про зняття арешту з майна боржника, суду не надано, а судом таких обставин не встановлено.

Зважаючи на вищевикладене суд прийшов до висновку, що в задоволенні скарги слід відмовити, оскільки скаржником не доведено належними засобами доказування обставини, на які вона посилається в поданій до суду скарзі.

Відповідно до статті 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст. ст. 209-210, 383, 384, 385, 386, 387 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій державного виконавця та скасування постанови про арешт коштів боржника, відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається через Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Домбровська Г.В.