Справа № 466/8648/15 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/5889/16 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2, його представника -

ОСОБА_3, ОСОБА_4, її представника - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 липня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення в сумі 69643,54 грн. та 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення в сумі 2777,77 грн., а всього в розмірі 72421,31 грн. та 724,21 грн. сплаченого судового збору.

ОСОБА_4 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики, що підтверджується розпискою від 04.09.2012 року, недійсним.

Оскаржуваним рішенням узадоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу -відмовлено. Зустрічний позов задоволено, визнано недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 04.09.2012 року.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що 04.09.2012 року відповідач ОСОБА_4 уклала з ним договір позики на суму 39 297,88 грн., які зобов'язувалась повернути до 01.05.2013 року, про що надала власноручно написану розписку. Проте, за закінченням строку повернення боргу, зазначеного в розписці, кошти не повернула, що було підтверджено під час розгляду справи показами ОСОБА_2 та свідка ОСОБА_6 Також апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за даною розпискою кошти не отримувались, то відповідно двостороння реституція, передбачена ст. 233 ЦК України, у даному випадку не може бутьи застосована, оскільки обставини фактичного укладення договору позики та передачі коштів відповідачу не були ним спростовані. На основі наведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким пред»явлений ним позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 - відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У відповідності до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за розпискою, суд першої інстанції виходив з того, що складена 04.09.2012 року розписка, не підтверджує передачу ОСОБА_2 грошової суми ОСОБА_4 в розмірі 39297.88 грн., докази передачі ОСОБА_2 грошових коштів відсутні, що свідчить про безгрошовість розписки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Стаття 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору після отримання коштів, підтверджуючи як факт його укладення, так і зміст умов договору, а також факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред»явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документу, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов»язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967 цс 15.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. (ч.1 ст. 1051 ЦК України).

Із розписки, датованої 04.09.2013 р. /як ствердили сторони - допущена описка, оскільки фактична дата видачі розписки 04.09.2012 р./ вбачається, що ОСОБА_4 позичила у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 39297,88 грн., які зобов»язалась сплатити до 01.05.2013 р.

Тобто, зі змісту згаданої розписки, зазначених у ній умов, вбачається, що розписка не містить істотної умови про передачу ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 39297. 88 грн. ОСОБА_4 , у ній не зазначено, коли грошові кошти у такій сумі були передані ОСОБА_2 ОСОБА_4 За умовами розписки ОСОБА_4 зобов»язалась лише сплатити ОСОБА_2 позичені грошові кошти.

Розписка, датована 04.09.2012 року та підписана ОСОБА_4, також не містить інформації про передачу ОСОБА_2 грошових коштів ОСОБА_4, про те, коли грошові кошти в розмірі 39297.88 грн. передавалися ОСОБА_4, чи такі передавалися в момент написання розписки, до чи після її написання. Пояснення сторін з приводу цих обставин є суперечливими, пояснення ОСОБА_2 про те, що грошові кошти у розмірі 39297.88 грн. позичав на прохання ОСОБА_4 для відшкодування майнової шкоди, завданої потерпілій по кримінальній справі ОСОБА_7 з метою пом»якшення покарання, призначеного ОСОБА_8, спростовуються вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06.09.2012 року, яким частково задоволено цивільний позов ОСОБА_7 і стягнуто з сина ОСОБА_4 - ОСОБА_8, на її користь 39297.88 грн. на відшкодування майнової шкоди, тобто, стягнуто таку ж суму з точністю до копійки, яку за твердженням ОСОБА_2 позичала ОСОБА_4, щоб відшкодувати потерпілій по справі ОСОБА_7 майнову шкоду. Задоволення цивільного позову у кримінальній справі на таку ж суму грошових коштів, а саме, 39297.88 грн., спростовує доводи апелянта про те, що зазначену у розписці суму коштів у такому ж розмірі він позичав матері засудженого ОСОБА_8 для відшкодування потерпілій ОСОБА_7 майнової шкоди, завданої злочином.

У розписці, датованій 04.09.2012 року, не зазначено, коли ОСОБА_2 передав ОСОБА_4 гроші в сумі 39297. 88 грн., оскільки договір є укладеним з моменту передання грошей, який може не співпадати з часом написання розписки, а дата, зазначена у розписці є підтвердженням дати укладення договору, а не передачі грошей.

Суд першої інстанції, враховуючи пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з приводу обставин написання розписки та фактичної передачі грошових коштів, надавши їм належну оцінку, перевіривши в достатньому обсязі пояснення ОСОБА_2 щодо обставин, за яких, як стверджував ОСОБА_2, ним передавались грошові кошти ОСОБА_4, і які, як ствердив апелянт, передавались ним для відшкодування майнової шкоди, завданої потерпілій від злочину з метою пом»якшення покарання сина ОСОБА_4 - ОСОБА_8, взявши до уваги заперечення ОСОБА_4 щодо отримання від ОСОБА_2 в борг для своїх потреб грошових коштів, та з огляду на наявність кримінальної справи відносно сина позивачки та вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06.09.2012 року, за яким ОСОБА_8 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 191 КК України та частково задоволено цивільний позов ОСОБА_7, стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 39297.88 грн. майнової шкоди, прийшов до вірного висновку про недоведеність передачі ОСОБА_2 39297.88 грн. у позику ОСОБА_4

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем за первісним позовом, всупереч вимогам ст. ст.10, 60 ЦПК України, не доведено факту передачі ОСОБА_2 відповідачці ОСОБА_4 грошових коштів в розмірі 39297.88 грн., що свідчить про безгрошовість розписки.

Позивачем за первісним позовом не доведено факту передачі ОСОБА_4 грошових коштів відповідно до умов розписки від 04.09.2012 року, а її зміст не встановлює факту передання грошових коштів позичальнику ОСОБА_4, а лише встановлює обов»язок ОСОБА_4 повернути грошові кошти.

З»ясувавши справжню природу розписки від 04.09.2012 року, встановивши фактичні обставини справи, обставини написання розписки, з врахуванням обставин, які склалися у ОСОБА_4, що пов»язані з притягненням до кримінальної відповідальності її сина, ОСОБА_8, за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 191 КК України, пред»явленням у зв»язку з вчиненням злочину цивільного позову про стягнення з ОСОБА_8 на відшкодування потерпілій майнової шкоди в розмірі 39297.88 грн., що з метою пом»якшення покарання сина, призвело до такої ситуації, коли ОСОБА_4 написала таку розписку без отримання грошових коштів, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність доказів передачі ОСОБА_2 та отримання ОСОБА_4 у позику грошової суми у розмірі 39297.88 грн. згідно з розпискою, датованою 04.09.2012 року, підписаною ОСОБА_4, що свідчить про безгрошовість цієї розписки.

А відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_4 на його користь 39297.88 грн. заборгованості за розпискою від 04.09.2012 року з врахуванням індексу інфляції та 3% річних, рішення суду в цій частині є законним та обгрунтованим.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсною розписки з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України з таких підстав.

Відповідно до ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Під вчиненням правочину на вкрай невигідних умовах слід розуміти те, що без настання певної обставини правочин на таких умовах не був би вчинений особою.

Задовольняючи позов про визнання недійсною розписки, суд першої інстанції виходив з того, що кошти, які зазначались у складеній ОСОБА_4 розписці, як встановлено судом, не були боргом відповідачки перед позивачем, а фактично підрозумівали суму боргу, яку син відповідачки ОСОБА_8 повинен був сплатити ОСОБА_7 , і дублювали цивільний позов, заявлений останньою у кримінальній справі. І за таких обставин суд вважав позовні вимоги про визнання договору недійсним доведеними та такими, що підлягають до задоволення.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 про стягнення коштів за розпискою, суд першої інстанції виходив з безгрошовості розписки, оскільки встановив, що ОСОБА_2 кошти за розпискою в сумі 39297.88 грн. ОСОБА_4 не передавав.

Разом з тим, задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, суд першої інстанції залишив поза увагою ст. 1046 ЦК України, згідно з якою договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

І оскільки суд першої інстанції встановив, що кошти в сумі 39297.88 грн. не передавалися, то з врахуванням положень ст. 1046 ЦК України, такий договір не був укладений.

А відтак, враховуючи безгрошовість спірного договору позики, беручи до уваги те, що договір про визнання якого недійсним просить ОСОБА_4, не був укладеним, оспорюваний договір не може бути визнаний недійсним.

З огляду на вищенаведене, позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики у вигляді розписки, не підлягають до задоволення.

Слід зазначити, що суд першої інстанції, задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4 та визнаючи недійсним оспорюваний договір позики з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України, вважав такий договір укладений на вкрай невигідних для ОСОБА_4 умовах.

Разом з тим, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_2, виходив з безгрошовості спірного договору, оскільки встановив, що кошти за цим договором не передавалися, що свідчить про те, що договір не був укладений.

Вищенаведене свідчить про суперечливість висновків суду першої інстанції, оскільки відмовивши в задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення коштів з ОСОБА_4 у зв»язку з безгрошовістю оспорюваного договору, що свідчить про його неукладеність, не підлягали до задоволення позовні вимоги про визнання неідйсним цього договору, оскільки неукладений договір не підлягає визнанню недійсним.

А відтак, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики, слід відмовити, а тому оскаржуване рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики (розписки від 04.09.2012 року), слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення:1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З врахуванням вищенаведеного, оскаржуване рішення суду в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_4, визнання недійсним договору позики, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 04.09.2012 року, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги, в решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 липня 2016 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, 04.09.2012 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 в задоволенні цієї вимоги.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.