Справа №489/238/16-ц 18.07.2016 18.07.2016 18.07.2016
Провадження №22-ц/784/1688/16
Справа № 489/238/16-ц
Провадження №22ц/784/1688/16 Головуючий у 1-ї інстанції Тихонова Н.С.
Категорія 5 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
У Х В А Л А

Іменем України

18 липня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

із секретарем: Гавор В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 8 червня 2016 року

за його позовом

до ОСОБА_3, ОСОБА_4

про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця

та визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним у частині покупця договір купівлі-продажу 23/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, укладеного між відповідачами ОСОБА_3 як покупцем та ОСОБА_4 як продавцем. Просив визнати його покупцем із визнанням за ним права власності на цю частину житлового будинку, так як фактичним покупцем є він, і на придбання нерухомості витрачені її особисті кошти.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 8 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх з'ясування, а також порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду і ухвалите нове про задоволення його позову.

Апелянт посилається на ігнорування судом наданих доказів про передачу ним коштів на придбання спірних частин житлового будинку у власність відповідачки.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції керувався тим, що позивачем не доведено, що саме він придбав нерухоме майно для власних потреб, а надані ним кошти відповідачці ОСОБА_3 не є підставою для виникнення у нього права власності на спірне майно, і тому відсутні підстави для визнання договору частково недійсним як угоди, що є удаваною в частині покупця.

З такими висновками суду слід погодитися, оскільки вони відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Так, згідно зі статтями 217, 235, 655, 657 ЦК України за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти майно та сплатити за нього визначену грошову суму.

Договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) підлягає нотаріальному посвідченню. У випадку недійсності його окремої частини, вона не може бути наслідком недійсності правочину в цілому, якщо правочин був би вчинений і без включення до нього цієї недійсної частини.

В той же час, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

З матеріалів справи вбачається, що 5 травня 2012 року між відповідачами ОСОБА_4 (дарувальником) та ОСОБА_3 (обдарованої) укладено договір дарування 23/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, вартістю дару в 57 475 грн. 00коп.. Договір посвідчено державним нотаріусом та зареєстровано в органах МБТІ.

Право власності у відповідності до положень статей 328, 334 ЦК України перейшло до обдарованої - відповідачки ОСОБА_3.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 9 листопада 2015 року договір дарування, укладений 5 травня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, визнано удаваним правочином, що приховує договір купівлі-продажу між тими ж особами.

Судом також встановлено, що удаваний договір дарування, а насправді договір купівлі-продажу, не спростовує переходу прав власності на 23/100 частин спірного житлового будинку від ОСОБА_4 до ОСОБА_3, а майнове право ОСОБА_2 щодо вкладених особистих коштів в придбання ОСОБА_3 спірної нерухомості, підлягають захисту в іншій спосіб (а.с.46-50).

Тому, обґрунтовуючи своє звернення до суду з позовом про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу, позивач ОСОБА_2 посилався на рішення суду першої інстанції від 9 листопада 2015 року, яким встановлено факт придбання спірної нерухомості за належні йому кошти.

Разом з тим, пред'явив вимоги про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в частині покупця, із визнанням позивача ОСОБА_2 покупцем спірної нерухомості, осатнній не звернув уваги на те, що рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 9 листопада 2015 року у відповідності до вимог статті 235 ЦК України разом із встановленням удаваності договору дарування, встановлено, що він приховав договір купівлі-продажу між тими ж самими сторонами - ОСОБА_4 як продавцем та ОСОБА_3 як покупцем, а також правомірність набуття та реєстрації за відповідачкою права власності на частину придбаного нею житлового будинку.

Посилання апелянта на раніш ухвалені судові рішення як підтвердження факту передачі ним грошей на придбання частин житлового будинку (а.с.16-18, 46-50), що, на його думку, є підставою для визнання частково недійсною угоди купівлі-продажу, є помилковими, так як такі обставини свідчать про те, що позивач надав своєї знайомої відповідачці кошти для придбання нею у власність спірних частин житлового будинку, а не видав доручення на їх придбання за його рахунок та на його ім'я.

Так, за змістом статей 237-239, 245 ЦК України угода, яка укладена однією особою від імені іншої в силу повноважень, які базуються на довіреності, безпосередньо утворює, змінює та припиняє цивільні права та обов'язки особи, інтереси якої представляє.

За такого, договір доручення на укладення договору купівлі-продажу (дарування) житлового будинку, який підлягає нотаріальному посвідченню, має бути вчинено в письмовому вигляді та нотаріально посвідчено, чого між сторонами не було. А тому розписка та показання свідків, на їх підтвердження, не мають правового значення для укладення договору у відповідності до вимог закону, а тому не взяті до уваги судами при ухваленні попередніх рішень, та при встановлені фактів за обставинами даної справи.

При з'ясуванні та встановлені зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального закону та правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апелянта ОСОБА_2 щодо неврахування судом його пояснень з приводу відсутності у відповідачки своїх коштів на придбання житла є безпідставними, так як цим обставинам судом першої інстанції дана оцінка у висновках, викладених у рішенні. А придбання спірних частини будинку за ціною в 28 500 доларів США, що належали позивачу, спростовується оцінкою дару, погодженою сторонами в договорі, та відсутністю встановлення такої суттєвої умови договору купівлі-продажу як ціна предмета купівлі.

Посилання позивача ОСОБА_2 на його волевиявлення щодо придбання у свою власність спірної нерухомості спростовується фактами, встановленими рішенням суду першої інстанції від 9 листопада 2015 року по спору між тими ж самими сторонами щодо предмету спору.

За таких обставин рішення суду першій інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не спростовують висновків місцевого суду, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення, ухваленого з додержанням вимог матеріального і процесуального права. В зв'язку з чим, апеляційна скарга в силу ч. 1 ст. 308 ЦПК підлягає відхиленню.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 8 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуюча Судді