АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/5261/16 Головуючий 1 інст. - Боговський Д.Є.
Справа № 641/3940/16-ц Доповідач - Кісь П.В.
Категорія: спори,що виникають із сімейних правовідносин
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2016 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого, судді - Кіся П.В.,

суддів: - Кружиліної О.А.,

- Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Сементовської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 червня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про надання дозволу дитині на виїзд за межі України без згоди батька, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просила надати їй дозвіл на виїзд та оформлення необхідних для цього документів для її сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Турецької республіки з метою навчання, без дозволу батька дитини ОСОБА_5 на строк до 01.07.2017.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_3 посилалася на те, що після розірвання і шлюбу із ОСОБА_5 в листопаді 2011 року їх спільний син ОСОБА_6 мешкає разом із нею, вона його матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. На теперішній час у позивача є можливість матеріально забезпечити навчання дитини у Приватній середній школі Дога в місті Анталія Туреччини, програма в якій відповідає міжнародним стандартам. ОСОБА_6 зарахований до цієї школи, навчальний рік закінчується 16.06.2017. ОСОБА_3 отримала попередню згоду на працевлаштування в місті, де буде навчатися дитина, уклала договір оренди житла, вона прагне найкращим чином забезпечити інтереси своєї дитини. В свою чергу батько дитини ОСОБА_5 безпідставно чинить перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення розвитку дитини, необгрунтовано відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини у супроводі матері за кордон для навчання, зловживає своїми правами батька та перешкоджає забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів дитини. Позивач вважає, що батьки зобов'язані брати участь у вихованні своєї дитини, яке має зводитися не лише до особистих побачень із дитиною, а і до забезпечення всебічного розвитку дитини, закладення основ здоров'я, нормального відношення дитини до основних життєвих засад, розвитку інтелектуальних і творчих здібностей. Виїзди дитини за кордон із усним погодженням з батьком основних позицій кожної поїздки жодним чином не порушать право батька на участь у вихованні власної дитини, оскільки мають на меті захист прав дитини. Позивач та її дитина є громадянами України, мають постійне місце проживання в Україні, батьки позивача проживають в Україні, позивач не має на меті чинити будь-які перешкоди в подальшому спілкуванні дитини із його батьком, бере на себе всю відповідальність за дитину під час її поїздок за кордон.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 червня 2016 року зазначений позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_4 просить скасувати вказане рішення, як незаконне та необґрунтоване, і ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги представник позивача посилався на його незаконність та необґрунтованість, у зв'язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, зазначивши, що навчання дитини у Приватній середній школі Дога у місті Анталія Туреччини якнайкраще забезпечить інтереси дитини. При цьому апелянт також вказував на доведеність факту працевлаштування позивача у Туреччині та наявності житла.

Відповідач подав до суду письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість та безпідставність вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявилися, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи таке.

За змістом ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. (ч. 1 ст. 303 ЦПК України)

Розглядаючи дану справу, суд першої інстанції забезпечив сторонам та їх представникам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судом встановлено та підтверджується належними доказами, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з 07 лютого 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Мають спільну дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Великописарівського районного суду Сумської області від 04.11.2011 у справі № 2-247/11 шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 розірвано; присуджено до стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_6, 2004 р.н., в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Після розірвання шлюбу дитина ОСОБА_6, 2004 р.н., проживає разом із матір'ю ОСОБА_3, спір між батьками щодо місця проживання дитини відсутній.

На теперішній час мати дитини ОСОБА_3 вказує, що в неї є можливість матеріально забезпечити навчання сина у Приватній середній школі Дога, програма в якій відповідає міжнародним стандартам. Школа розташована в м. Анталія, Турецька республіка. ОСОБА_6 зарахований до цієї школи, навчальний рік закінчується 16.06.2017. ОСОБА_3 отримала попередню згоду на працевлаштування в місті, де буде навчатися дитини, уклала договір оренди житла, тобто вона прагне найкращим чином забезпечити інтереси своєї дитини.

Також позивач вказує, що батько дитини ОСОБА_5 безпідставно та без будь яких поважних причин не дає згоди на виїзд сина. При цьому вважає, що умови подальшого проживання за кордоном сприятливі для виховання сина, його матеріального утримання, навчання, виховання, тощо.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей.

Зокрема, стаття 155 СК України зазначає, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетне та принципове значення мають саме інтереси дитини - вони повинні бути непорушеними в незалежності від стосунків батьків між собою.

Рівність прав і обов'язків батьків стосовно дітей має дотримуватися незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи ні. Одне з питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини - реалізація права дитини на свободу пересування. В Сімейному Кодексі України це питання не регламентується. Відповідно до ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Конституцією України, а саме статтею 33, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Особа, яка не досягла шістнадцяти років, у відповідності до ч. 3 ст. 313 ЦК України, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до частини другої статті 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", оформлення проїзного документа дитини може провадиться і за відсутності згоди одного з батьків на підставі рішення суду. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягай 16- річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягай 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягай 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, діючим законодавством не встановлені обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлюється певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, зокрема, того факту, що навчання за в середній школі один рік в Республіці Туреччина якнайкраще сприятиме інтересам дитини.

Колегія суддів погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, позивач посилається на Конвенцію про права дитини та Принцип 2 Декларації прав дитини, в яких закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручі до уваги права й обов'язки батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи і гідності.

Однак з пояснень позивача, її представників та наданих суду письмових доказів не вбачає, в чому саме буде полягати якнайкраще забезпечення інтересів дитини в разі її тимчасового виїзду для навчання в середній школі лише на один рік в Турецькій республіці, чим саме запропонована школа забезпечить кращі умови для фізичного, розумового, морального, духовного та соціального розвитку громадянина України ОСОБА_6, 2004 року народження, на території держави Туреччина.

При цьому, ОСОБА_6 є учнем 6-Б класі Харківської гімназії №55 Харківської міської ради Харківської області, де навчається з 1-го класу.

Тобто, дитина відвідує школу, де у неї склались певні суспільні відносини та де вона має відповідне коло спілкування, виховується при звичних для неї умовах. Посилання апелянта на відповідність Приватної середньої школи Дога міжнародним стандартам не свідчить про необґрунтованість рішення суду першої інстанції, оскільки позивачем не доведено, що виїзд за кордон на навчання у вказаному навчальному закладі не завдасть шкоди інтересам дитини, не вплине негативно на її подальше життя, розвиток, виховання і психологічний стан з урахуванням зміни її звичного соціального, культурного середовища, навчального закладу та виникнення мовного бар'єру в іншій країні з відмінним культурним середовищем.

Крім того, необхідно зазначити, що у зв'язку із виїздом дитини за кордон вона тривалий час буде позбавлена спілкування з батьком, який бере участь у її вихованні, та не надає згоди на виїзд сина за кордон на навчання.

У Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р. (принцип 6), проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральності та матеріальної забезпеченості.

З цього приводу слушними є і висновки суду першої інстанції про недоведеність позивачем гарантованої забезпеченості достатніх матеріального-побутових умов для повноцінного розвитку дитини у іншій країні на строк навчання, зазначений в позовних вимогах.

З огляду на викладене, колегія суддів відповідно до вимог ст.308 ЦПК України відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального прав, а доводи апелянта висновки суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - (підпис) П.В. Кісь

Судді: (підпис) О.А. Кружиліна

(підпис) О.М. Хорошевський

Копія вірна: Головуючий П.В. Кісь