Справа № 161/4251/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк В.Ф.
Провадження № 22-ц/773/1597/16 Категорія: 30 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,

з участю: секретаря - Губарик К.А.,

представника позивача - Гвоздецького І.Ю.,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Луцького національного технічного університету до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, за апеляційною скаргою позивача на рішення Луцького міськрайонного суду від 05 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 05.10.2016 року в задоволенні позову Луцького національного технічного університету (далі - ЛНТУ) відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ЛНТУ просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також через порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з такого.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено неправомірності дій відповідачів та не надано доказів завдання ними матеріальної шкоди, а тому прийшов до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні.

Висновки суду відповідають встановленим в справі обставинам та вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 30.06.2010 року проректором ОСОБА_4 ректору ЛНТУ була подана службова записка якою внесена пропозиція щодо проведення реорганізації, об'єднавши існуючі посади у відділ капітального ремонту із встановленням відрядної форми оплати праці(а.с.29).

На підставі вказаної службової записки ректором університету був виданий наказ від 09.07.2010 року про створення відділу капітального ремонту та встановлення відрядної форми оплати праці його робітникам (а.с.30.) Проект даного наказу вносила начальник планово-економічного відділу, який погоджений проректором, головним бухгалтером, начальником відділу кадрів та в.о. начальника юридичного відділу.

З акту ревізії фінансово-господарської діяльності у Луцькому національному технічному університеті від 07.04.2015 року за №030-22/01 вбачається, що за період з 01.01.2012 року по 01.01.2015 року виявлено ряд недоліків і порушень законодавства (а.с.5-8).

В даному акті вказано, що матеріальна шкода в розмірі 52505,44 грн. була заподіяна з вини проректора з АГР ОСОБА_4, яким подано службову записку від 30.06.2010 року щодо встановлення відрядної форми оплати праці для працівників відділу капітального ремонту. Порушення трудового законодавства також допущено головним бухгалтером ОСОБА_2, якою не відмовлено у прийнятті наказу про встановлення відрядної форми оплати плати для працівників відділу капітального ремонту, підготовленого з порушенням вимог Наказу №557, як це передбачено п. 2.9 її посадової інструкції, не проінформовано ректора про можливість порушення при виконанні даного наказу (а.с.7).

У відповідності до ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

Стаття 132 КЗпП України передбачає, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Статтею ст. 133 КЗпП України встановлено випадки обмеженої матеріальної відповідальності працівників.

Згідно із ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків;

7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків;

8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст. ст. 130, 135-3,137 КзпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина, в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Відповідно до ст. 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством.

Згідно із ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ЛНТУ у своїх вимогах просив стягнути у солідарному порядку з відповідачів зазначену суму матеріальної шкоди, обґрунтовуючи це тим, що згаданим актом встановлена вина проректора з АГР ОСОБА_4 та головного бухгалтера ОСОБА_2 у заподіянні шкоди університету.

Однак як правильно встановлено судом першої інстанції і це вбачається з матеріалів справи, позивач не довів наявності умов, передбачених ст. 130 КЗпП України, для покладення на працівників, в даному випадку відповідачів, матеріальної відповідальності за шкоду, оскільки між настанням шкоди, як вважає позивач, та неправомірними діями відповідачів відсутній причинно-наслідковий зв'язок. Службова записка, подана відповідачем ОСОБА_4 не може бути підставою для відшкодування ним шкоди, оскільки вона була лише підставою для видачі ректором відповідного наказу про встановлення відрядної форми оплати праці робітників, який у встановленому законом порядку не визнавався судом недійсним та не був скасований. Виходячи з цього, у головного бухгалтера не було передбачених її посадовою інструкцією підстав для неприйняття даного наказу та непроведення відповідних виплат працівникам відділу капітального ремонту.

Крім того, не підтверджено самого факту заподіяння шкоди, яка в даному випадку, як випливає із згаданого акту ревізії, полягає у зайво виплаченій заробітній платі внаслідок незаконного запровадження для робітників відділу капітального будівництва відрядної форми оплати праці замість погодинної, оскільки позивачем не доведено, що у випадку нарахування вказаним працівникам заробітної плати за погодинною формою оплати праці, її розмір був би меншим на вищезазначену суму, ніж фактично нарахована заробітна плата за відрядною формою оплати праці.

Отже, в суді першої інстанції позивач, на його покладено обов'язок доказування вини, не надав будь-яких доказів неправомірності дій відповідачів, внаслідок яких йому була завдана матеріальна шкода, як і не надав доказів, які б підтверджували наявність самої шкоди та причинно-наслідкового зв'язку між виникненням такої шкоди та вчиненням неправомірних, на його думку, дій відповідачів.

Наведені позивачем в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду в апеляційному порядку оскаржуваного рішення суду, були предметом розгляду в суді першої інстанції і висновків суду, викладених в рішенні, вони не спростовують.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача Луцького національного технічного університету відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 05 жовтня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: