РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/9145/16-ц

пр. № 2/759/4269/16

17 листопада 2016 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул'яновської О.В.,

секретаря Чернишук К.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, просив суд визнати недійсним правочин - позовну заяву ОСОБА_3 до Святошинського райнного суду м. Києва від 23.08.2013 «Про визнання права власності на спадкове майно» по справі №759/12914/13ц від 12.02.2014, він як колишній цивільний чоловік є спадкоємцем майна померлої. Відповідачем, тобто рідною сестрою померлої у 2013 р. подано до суду позовну заяву про визнання за нею права власності на спадкове майно. Позивач вважає що відповідно до п. 1 ст. 202 ЦК України позовна заява є правочином, а тому на підставі ст.ст. 203, 213 ЦК України просить його визнати недійсним.

У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав, пояснивши, що незаконні дії відповідача порушують його права як спадкоємця.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, позовні вимоги вважає безпідставними. Зазначивши, що позовні вимоги за позовною заявою відповідача до позивача про визнання за нею права власності на спадкове майно подані у 2013 р. Святошинським районним судом задоволено у повному обсязі, залишено в силі всіма найвищими інстанціями, тобто рішення вступило у закону силу та виконано.

Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12.02.2014 позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на спадкове майно задоволено у повному обсязі, а у зустрічній позовній заяві ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві про визнання недійсною заяву, яку спадкоємець подала до нотаріальної контори відмовлено (а.с. 10-12).

Згідно цивільного законодавства, спір між позивачем та відповідачем, може виникнути лише між особами, які дійсно перебувають у матеріальних правовідносинах або маються відповідний обов'язок один перед одним відповідно до предмету позову, в даній справі, на думку позивача, це «вчинений правочин» у вигляді подання відповідачем у 2013 р. позовної заяви до суду.

Правочин - є основною підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Тобто укладення правочинів призводить до встановлення, зміни або припинення прав та обов'язків заінтересованих осіб. Невідповідність правочину вимогам законодавства може спричинити його недійсність.

Відповідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних вправ про визнання правочинів недійсними, а саме «п.5 відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину».

«п. 26 Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину».

Проаналізувавши ст. 202 ЦК України, виходячи з того, що позовна заява не є видом правочину, суд вважає, що у позивача відсутнє право на пред'явлення позову про визнання недійсним правочину як позовної заяви.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, судова практика повинна відповідати наведеному рішенню Верховного Суду України.

Суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що вимоги позивача є такими, що не обґрунтовані на законі, не доведені матеріалами справі та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 202, 215, 216 ЦК України; ст.ст. 10, 11, 30, 57-61, 88, 179, 209, 212-215, 218, 223, 360-7 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні протягом десяти днів з дня отримання рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: