УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,

суддів: Завгородньої І.М., Попович О.В.,

СавченкоВ.О., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Етанол» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та повернення сплачених коштів,

за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Етанол» на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 09 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Етанол» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Еталон») про визнання недійсним договору фінансового лізингу та повернення сплачених коштів.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 18 травня 2015 року між ним та ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» укладено договір фінансового лізингу № 002378.

При укладенні договору позивач мав намір придбати трактор моделі ДТЗ FT 244.4, постачальником якого мав би бути Дніпропетровський завод.

Вартість предмета договору обумовлювалась у розмірі 72 900 грн і саме така сума була підтверджена представником відповідача при підписанні договору.

У цей же день, як передбачено умовами договору, позивачем проведено на рахунки ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» авансовий платіж в розмірі 20 000 грн.

В подальшому при зверненні до відповідача за отриманням трактора позивача повідомили, що вартість трактора зросла до 200 000 грн.

Крім того, ні у договорі, ні в специфікації не було вказано точну модель трактора.

ОСОБА_3 вважає, що при укладенні договору відповідач увів його в оману, (ст. 230 ЦК України), а сам договір не відповідає вимогам ст. ст. 806-809 ЦК України. Фактично предмет договору - трактор- позивачу не передано, що спричинило порушення його прав та законних інтересів як споживача, що захищені Законом України «Про захист прав споживачів».

За таких обставни ОСОБА_3 просив визнати договір недійсним та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на його користь 20 000 грн сплачених ним коштів, а також подвійний розмір завданих збитків згідно із ч. 2 ст. 230 ЦК України, тобто40 000 грн. Крім того, позивач вважає, що діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яку оцінює у 10 000 грн та просить стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» і судові витрати.

Рішенням Надвірнянського районного судуІвано-Франківської області від 09 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу від18 травня

2015 року № 002378 з додатками, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_3

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_3 сплачені кошти в розмірі 20 000 грн та 2 000 грн моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2015 року рішення Надвірнянського районного судуІвано-Франківської області від 09 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_3 сплачені кошти в розмірі 20 000 грн.

Укасаційній скарзі ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» просить скасувати рішення судівпершої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове, яким в позові відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 в частині визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь позивача 20 000 грн, суд першої інстанції на підставі положень ст. 230 ЦК України дійшов висновку про те, що під час попередніх переговорів представником компанії позивача введено в оману щодо умов виконання договірних зобовʼязань. Оскільки після підписання та вивчення змісту договору ОСОБА_3 стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, оскільки на його вимогу про розірвання договору та відмову від договору відповідач не відреагував, що є порушенням прав позивача як споживача. Даних доводів позивача відповідач не спростував.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із наявності правових підстав для скасування договору фінансового лізингу від 18 травня 2015 року № 002378 з додатками 1, 2, 3 на підставі положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Такі висновки апеляційного суду є правильними, відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які судом вірно застосовані.

Судом встановлено, що 18 травня 2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_3 укладено договір фінансового лізингу № 002378 (далі - договір), за умовами якого лізингодавець (ТОВ «Лізингова компанія «Еталон») зобовʼязується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач (ОСОБА_3.) зобовʼязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору (а. с. 6-11).

Пунктом 3.1 договору предметом лізингу визначено- «Трактор» .

Додатком 3 до договору визначено, що предметом лізингу є трактор марки ДТЗ 244.1 (а. с.14).

Відповідно до додатка 1 до договору вартість предмета лізингу становить 200 000 грн, відсоток платежів 50 %, авансовий платіж 100 000 грн, місячний платіж 8 333 грн 33 коп., комісія за організацію (10 %) 20 000 грн, комісія за передачу (3 %) 6 000 грн (а.с. 12).

Згідно з додатком 2 до договору вартість предмета лізингу становить 200 000 грн, фінансовий платіж 50 %, сума лізингу 100 000 грн, викупна вартість 3 000 грн, відсоткова ставка 12,50 %, комісія 5 %, період лізингу 60 місяців, щомісячний платіж 2 512 грн 22 коп., авансовий платіж 100 000 грн, комісія за передачу предмета лізингу 6 000 грн.

На виконання умов договору лізингу 18 травня 2015 року ОСОБА_3 оплатив на рахунок ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» платіж у розмірі

20 000 грн, про що свідчить квитанція № 62-501к (а.с. 18, 19).

15 червня 2015 року ОСОБА_3 звернувся з листом-претензією про повернення оплачених коштів у звʼязку з невиконанням умов договору.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору»закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з результатів аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, яка відповідно до положень частини першої статті 3607 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що договір фінансового лізингу № 002378 від 18 травня 2015 року з Додатками № 1, 2, 3 підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 18 ЗУ « Про захист прав споживачів» із стягненням із відповідача на користь позивача коштів у сумі 20 000 грн одночасно дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 2 000 грн. моральної шкоди, оскільки позивачем не надано належних доказів про наявність підстав для відшкодування судом моральної шкоди відповідно до закону. Таким чином, вимоги позивача про стягнення моральної шкоди не ґрунтуються на вищевикладених вимогах закону, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для їх задоволення.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає положенням ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

На підставі ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Етанол» відхилити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.І. Євтушенко

Судді: І.М. Завгородня

О.В.Попович

В.О.Савченко

О.М. Ситнік