Провадження № 2/201/735/2016
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 року Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Ходаківського М.П.,

за участі: секретаря судового засідання Максимової О.В.,

позивача ОСОБА_1, її представника - ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради, за участі третьої особи: Комунальний заклад «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 11» про визнання рішення незаконним та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Комунального закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради, в якому позивач з урахуванням уточнень позовної заяви у березні 2016 року просила визнати незаконним рішення Міжрайонної онкологічної МСЕК № 1 від 24 вересня 2015 року про відмову у визнанні її інвалідом та скасувати його, зобовязати Міжрайонну онкологічну МСЕК № 1 провести заочний огляд в порядку, встановленому Постановою Кабінету Міністрів України № 1317 від 03 грудня 2009 року, на підставі направлення Комунального закладу «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 11» від 22 вересня 2015 року.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2016 року відкрито провадження у цивільній справі № 201/16809/15-ц та призначено її до розгляду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями указану справу для розгляду автоматизованою системою розподілено судді Черновському Г.В. 02 червня 2016 року, але у звязку із звільненням указаного судді з посади судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська розпорядженням керівника апарату призначено повторний автоматизований розподіл справи, яка згідно із протоколом від 04 жовтня 2016 року передана для розгляду судді Ходаківському М.П.

У судовому засіданні, призначеному на 23 листопада 2016 року, судом поставлено на обговорення питання щодо компетенції суду щодо розгляду даної цивільної справи у порядку ст. 15 ЦПК України.

Представником позивача залишено вирішення цього питання на розсуд суду, але звернуто увагу на строки розгляду справи та зміни у складі суду. Позивач підтримала думку висловлену її представником

Представник відповідача залишила вирішення цього питання також на розсуд суду.

Судом встановлено та матеріалами справи це підтверджується, що позивач у своїх позовних вимогах, які предявлено у порядку цивільного судочинства просить визнати незаконним рішення Міжрайонної онкологічної МСЕК № 1 від 24 вересня 2015 року про відмову у визнанні її інвалідом та скасувати його, зобовязати Міжрайонну онкологічну МСЕК № 1 провести заочний огляд в порядку, встановленому Постановою Кабінету Міністрів України № 1317 від 03 грудня 2009 року, на підставі направлення Комунального закладу «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 11» від 22 вересня 2015 року, посилаючись нормативно на приписи наказу Міністерства охорони здоровя України № 554 від 17 вересня 2007 року «Про затвердження протоколів надання медичної допомоги» та Закону України «Про реабілітацію інвалідів в України», та оспорює рішення про відмову у визнанні її інвалідом.

Статтею 15 ЦПК України унормовано, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Справою адміністративної юрисдикції відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 3 КАС України України суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі при виконанні делегованих повноважень.

Пунктом 5 частини 2 статті 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України.

Отже, публічно-правовим спором є той спір, який випливає із здійснення суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

Згідно з частиною 2 статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Частиною 2 статті 21 КАС України передбачено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Вищий адміністративний суд України у п. 15 постанови Пленуму від 20 травня 2013 року № 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» вказав, що у розумінні статті 1 Закону України від 6 жовтня 2005 року № 2961-IV "Про реабілітацію інвалідів в Україні" медико-соціальна експертиза - це визначення на основі комплексного обстеження усіх систем організму конкретної особи міри втрати здоров'я, ступеня обмеження її життєдіяльності, викликаного стійким розладом функцій організму, групи інвалідності, причини і часу її настання, а також рекомендацій щодо можливих для особи за станом здоров'я видів трудової діяльності та умов праці, потреби у сторонньому догляді, відповідних видів санаторно-курортного лікування і соціального захисту для найповнішого відновлення усіх функцій життєдіяльності особи.

Статтею 3 Закону України від 21 березня 1991 року № 875-XII «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» інвалідність як міра втрати здоров'я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Відповідно до підпункту 6.13 пункту 6 та абзацу двадцять третього підпункту 8.8 пункту 8 Положення про Міністерство охорони здоров'я України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 467, Міністерство охорони здоров'я відповідно до покладених на нього завдань проводить медико-соціальну експертизу з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності особи та затверджує порядок її проведення.

Медико-соціальну експертизу відповідно до абзацу першого пункту 4 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, проводять медико-соціальні експертні комісії (далі - комісії), з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров'я при Міністерстві охорони здоров'я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров'я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.

Комісії перебувають у віданні Міністерства охорони здоров'я України і утворюються за таким територіальним принципом: Кримська республіканська; обласні; центральні міські у мм. Києві та Севастополі; міські, міжрайонні, районні комісії (абзац третій пункту 4 згаданого Положення).

Абзац четвертий пункту 10 цього Положення визначає, що комісія складається з представників Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства соціальної політики України, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а також військово-медичної служби Служби безпеки України та військово-медичного підрозділу Служби зовнішньої розвідки у разі розгляду медичних справ стосовно потерпілих на виробництві чи пенсіонерів з числа військовослужбовців Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки. У проведенні медико-соціальної експертизи беруть участь також представники Пенсійного фонду України, органів державної служби зайнятості та, у разі потреби, працівники науково-педагогічної та соціальної сфери.

Відповідно до частини третьої статті 8 Закону України від 6 жовтня 2005 року № 2961-IV «Про реабілітацію інвалідів в Україні» рішення медико-соціальних експертних комісій є обов'язковими для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями, реабілітаційними установами незалежно від типу і форми власності.

Таким чином, рішення медико-соціальних експертних комісій спрямовані на забезпечення реалізації державної політики у сфері реабілітації інвалідів, створення правових, економічних, політичних, соціально-побутових і соціально-психологічних умов для задоволення їхніх потреб у відновленні здоров'я, матеріальному забезпеченні, посильній трудовій та громадській діяльності, а тому вони мають публічний характер та підлягають оскарженню в порядку адміністративного судочинства.

Ураховуючи вищевикладене, а також те, що позивач у справі звернувся до суду з приводу оскарження рішення щодо установлення інвалідності, суд дійшов висновку, що наведений спір належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до розяснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Згідно із приписами п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини вказував на необхідність дотримання судом своєї компетенції на підставі норм права, відповідно до встановленої процедури (справи «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) Страсбург, рішення від 20 липня 2006 року) та «Верітас проти України» (заява № 39157/02, рішення від 13 листопада 2008 року), інакше суд не може вважатися «судом, встановленим законом» у значенні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «судом, встановленим законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з «…» питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів «…». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції.

Ураховуючи наведені приписи законодавства та встановлені їм відповідні правовідносини, суд дійшов висновку, що спір підлягає вирішенню у порядку адміністративного судочинства, а тому провадження у справі підлягає закриттю.

Що стосується доводів представника позивача про те, що позивачем буде пропущено строк на звернення до адміністративного суду, то суд вважає за необхідне зазначити, що постановлення ухвали про закриття провадження у справі та розяснення позивачу її права на звернення із відповідним позовом у порядку адміністративного судочинства є підставою для клопотання про поважність пропуску такого строку і його обґрунтування

На підставі викладеного, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 205 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради, за участі третьої особи: Комунальний заклад «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 11» про визнання рішення незаконним та зобовязання вчинити певні дії закрити.

Роз'яснити позивачеві право звернення до суду із відповідним позовом у порядку адміністративного судочинства.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 5 днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали складено та проголошено сторонам у судовому засіданні 23 листопада 2016 року.

Суддя М.П.Ходаківський