Справа № 167/1243/15-ц Провадження № 22-ц/773/278/16 Головуючий у 1 інстанції: Сіліч І.І.
Категорія: 44 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Осіпука В.В., Матвійчук Л.В.,

з участю: секретаря - Губарик К.А.,

позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідачів - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про виселення з житлового будинку без надання іншого жилого приміщення, за апеляційною скаргою відповідачів на рішення Рожищенського районного суду від 28 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернулась в суд з даним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3, який обґрунтований тим, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 В даному житловому будинку на даний час проживають її син відповідач по справі ОСОБА_4 із своєю співмешканкою відповідачем ОСОБА_3 та діти: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Зазначає, що проживання з відповідачами в одному будинку стало нестерпним з моменту реєстрації відповідачів в даному будинку, останні вигнали її з дому. Протягом двох останніх років проживає, де прийдеться: в інших дітей, знайомих, перебувала в лікарні. На даний час Сокілська сільська рада Рожищенського району за згодою власників надала їй будинок для тимчасового проживання, однак даний будинок потребує капітального ремонту, опалення відсутнє.

Покликається на те, що відповідачі систематично порушують правила співжиття, шляхом вчинення фізичного та психологічного насильства, що робить неможливим для неї проживання з ними в одному будинку, у зв'язку з чим вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів, Рожищенську райдержадміністрацію, прокуратуру. На її вимогу відповідачі відмовляються в добровільному порядку звільнити житловий будинок, не реагують на заходи, що вживаються працівниками міліції.

Просила суд виселити ОСОБА_4, ОСОБА_7 та дітей ОСОБА_5, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення та зняття їх з реєстрації в цьому будинку.

Рішенням Рожищенського районного суду від 28.12.2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Виселено ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 з житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_3 просили скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в позові з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення, а оскаржуване рішення суду - скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в позові, виходячи з такого.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що проживання відповідачів у даному житловому будинку, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2, перешкоджає останній у здійсненні права користування, володіння і розпорядження своєю власністю, а тому прийшов до висновку, що заявлений позивачем позов в частині виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення є підставним.

Однак до таких висновків місцевий суд прийшов з порушенням норм матеріального права та без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 Волинської області, що підтверджується рішенням Рожищенського районного суду від 16.09.2014 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 49780650 від 14.12.2015 року (а.с.3, 32).

В даному житловому будинку згідно із довідкою про склад сім'ї та проживання № 539 від 30.09.2015 року разом з ОСОБА_2 зареєстровані та проживають її син ОСОБА_4, його співмешканка ОСОБА_3 та малолітні діти: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с.6).

Судом першої інстанції також встановлено, що сторони по справі перебувають у неприязних стосунках, що робить неможливим їх спільне проживання, у зв'язку з чим позивач неодноразово зверталася до Рожищенського РВ УМВС України у Волинській області із відповідними заявами (а.с.4).

Факт неприязних стосунків між сторонами по справі підтвердили допитані в суді першої інстанції в якості свідків сільський голова Сокілської сільської ради Рожищенського району ОСОБА_8 Даний свідок пояснив, що позивач по справі ОСОБА_2 проживає в окремому аварійному житловому будинку, оскільки в своєму будинку по АДРЕСА_1 проживати не має можливості, так як відносини у даній сім'ї дуже складні, постійно виникають конфлікти та сварки, в зв'язку з чим ОСОБА_2 проживає не в своєму, а іншому будинку. Даний свідок вказував також на те, що по місцю свого проживання ОСОБА_4 характеризується негативно, хоча у виданій секретарем Сокілської сільської ради Рожищенського району характеристиці він характеризується з позитивної сторони.

Допитаний судом в якості свідка ОСОБА_9 у своїх показаннях зазначав, що позивач ОСОБА_2 протягом останніх двох років зверталася з заявами в міліцію по факту вчинення фізичного та психологічного насильства відносно неї сином ОСОБА_4 На її звернення провести з останнім профілактичну бесіду та взяти пояснення з цього приводу, не виявилось можливим, оскільки ОСОБА_4 відмовляється дати пояснення, виражається в адресу працівників міліції нецензурними словами та не пускає в будинок.

У відповідності до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 116, ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадку, якщо вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виселяючи відповідачів з житлового будинку АДРЕСА_1, який належить на праві приватної власності позивачу, без надання іншого жилого приміщення, місцевий суд вважав, що достатніми для цього підставами є звернення позивача до правоохоронних органів щодо неправомірної поведінки відповідача ОСОБА_4, його негативна характеристика по місцю проживання та те що позивач не має змоги проживати у своєму будинку, оскільки її з нього вигнали і вона тимчасово проживає у наданому сільською радою чужому житловому будинку, який перебуває в аварійному стані.

Проте, місцевий суд дійшовши до такого висновку, не врахував положень наведених норм матеріального права, а саме те, що в розглядуваному випадку до відповідача ОСОБА_4 не застосовувались будь-які заходи запобігання або громадського впливу, а наявність лише одних фактів звернення позивача до правоохоронних органів зі скаргами не може бути підставою для виселення згаданого відповідача.

Крім того, місцевим судом не обґрунтовано підстави для виселення ОСОБА_3 та малолітніх дітей, оскільки в матеріалах справи взагалі відсутні будь-які докази, які б підтверджували неправомірність їх дій по перешкоджанню позивачу у користуванні, володінні чи розпорядженні належним їй майном або вчинення будь-яких інших дій, визначених у ст. 116 ЖК України.

Виходячи з наведених обставин та вказаних норм матеріального права, у місцевого суду не було передбачених законом підстав для виселення відповідачів із згаданого житлового будинку без надання іншого жилого приміщення.

На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку, що у зв'язку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, оскаржуване в даній справі рішення підлягає відповідно до положень ст. 309 ЦПК України скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Рожищенського районного суду від 28 грудня 2015 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про виселення з житлового будинку без надання іншого жилого приміщення відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: