21.07.2016 Єдиний унікальний № 371/286/16-ц
Миронівський районний суд Київської області
Провадження № 2 /371/ 223 /16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2016 року м. Миронівка

Миронівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Поліщука А.С.,

при секретарі Харченко І.С.,

за участі

представника позивача

за первісним позовом

(відповідача за зустрічним

позовом) ОСОБА_1,

відповідача за первісним

позовом та його представника

(позивача та його представника

за зустрічним позовом) ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ житлового будинку, що є обєктом права спільної сумісної власності,

В С Т А Н О В И В:

До Миронівського районного суду Київської області із позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим по вулиці Кільцева, 50 міста Миронівка Київської області, звернулася ОСОБА_4

Свою вимогу обґрунтовувала тим, що її колишній чоловік ОСОБА_2, відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, втратив право на користування зазначеним житловим будинком у звязку із відсутністю його у ньому без поважних причин понад один рік.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила його задовольнити з підстав наведених у позовній заяві.

Відповідач та його представник позов не визнали, проти його задоволення заперечували. Свої заперечення обґрунтовували тим, що будинок є спільною сумісною власність позивача та відповідача.

До початку розгляду справи по суті відповідач звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про поділ житлового будинку по вулиці Кільцева, 50 міста Миронівка Київської області, що є обєктом права спільної сумісної власності.

ОСОБА_4 та її представник зустрічний позов не визнали, просили суд відмовити в задоволенні у звязку із його безпідставністю та закінченням строку позовної давності, передбаченого ст. 72 Сімейного кодексу України.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, покази свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим по вулиці Кільцева, 50 міста Миронівка Київської області, задоволенню не підлягає, а зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спірного будинку, який є обєктом права спілої сумісної власності сторін, підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.

Позивач обґрунтовувала свою вимогу нормами ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналізуючи зазначену норму законодавства, суд приходить до висновку, що вона підлягає застосуванню до правовідносин, при яких відповідач не є власником житла, про яке йдеться у позові.

Під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження.

Тобто, позивач повинна довести суду належними та допустимими доказами обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, в тому числі існування умов, передбачених ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, а суд повинен перевірити чи мали місце обставини, якими обґрунтовують вимоги, існування умов, передбачених зазначеною нормою матеріального права, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження.

В судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачем 20 січня 1987 року зареєстровано шлюб, про що свідчить штамп у паспорті позивача (а.с. 5).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-БК № 278258, виданого 18 липня 2002 року відділом реєстрації актів громадського стану Миронівського РУЮ Київської області, 18 липня 2002 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, про що зроблено відповідний актовий запис № 90 (а.с. 7).

Тобто, позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 січня 1987 року по 18 липня 2002 року.

Згідно з договором купівлі-продажу від 11 березня 1989 року, посвідченого державним нотаріусом Миронівської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстрованим у реєстрі за № 547, позивач купила у ОСОБА_6 житловий будинок по вулиці Кільцева, 50 міста Миронівка Київської області (а.с. 91).

Таким чином житловий будинок, надвірні будівлі та споруди по вулиці Кільцева, 50 міста Миронівка Київської області набуті позивачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі із відповідачем.

Відповідно до показів свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, спірний будинок збудований на початку 90-х років позивачем спільно з відповідачем на місці придбаного ОСОБА_4 у 1989 році старого будинку. При цьому свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 дали покази, що вони особисто будували цей будинок з ОСОБА_2, а тому бачили та знають, що будинок будувався, у тому числі за рахунок його особистого трудового внеску та його особистих коштів.

Покази свідків узгоджуються із письмовими матеріалами справи, зокрема копією технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду, виготовленого 25 лютого 1992 року, відповідно до якого житловий будинок збудований в 1991 року (а.с. 8, 10).

Згідно з графою «фамилия, имя, отчество собственника дома» технічного паспорту позивач та відповідач зазначені як власники спірного будинку (а.с. 8).

Таким чином судом встановлено, що спірний будинок був збудований сторонами у 1991 році під час перебування у спільному зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти та особисті трудові внески відповідача.

Частиною 1 ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує питання: які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскільки спірний будинок збудований у 1991 році, то до спірних правовідносин слід застосовувати норми Закону УРСР «Про власність» і Кодексу про шлюб та сімю Української РСР.

Майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється Законом УРСР «Про власність» і Кодексом про шлюб та сімю Української РСР (ст. 16 Закону УРСР «Про власність»).

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України, який введений в дію з 01 січня 1970 року Законом Української РСР від 20 червня 1969 року № 2006-VII, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Зазначені норми законодавства УРСР призюмують, що майно набуте подружжям під час шлюбу є їх спільною сумісною власністю, кожен з подружжя має рівні права користування цим майном.

Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» та п. 4 постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» звертав увагу судів, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України «Про власність», коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у звязку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сімї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Зважаючи на викладене, оскільки спірний будинок збудований у 1991 році позивачем та відповідачем під час перебування у спільному зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти та трудові внески відповідача, суд приходить до висновку, що він є спільною сумісною власністю позивача та відповідача.

Статтею 69 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 Сімейного кодексу України).

Враховуючи викладене, суд вважає, що оскільки спірний будинок є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, то відповідно до ст. ст. 69-70 Сімейного кодексу України він може бути поділений судом між сторонами в рівних частинах, а тому зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спірного будинку, який є обєктом права спільної сумісної власності сторін підлягає задоволенню.

У звязку із тим, що житловий будинок по вулиці Кільцева, 50 міста Миронівка Київської області є обєктом спільної сумісної (після рішення суду часткової) власності позивача та відповідача, то норма ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки згідно з ст. 41 Конституції України кожен із сторін має право користуватися своєю власністю, це право є непорушним, а тому позов ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим по вулиці Кільцева, 50 міста Миронівка Київської області задоволенню не підлягає.

Суд не бере до уваги посилання ОСОБА_4 на закінчення строку позовної давності у ОСОБА_2 щодо звернення до суду із позовом про поділ майна, зважаючи на наступне.

Частиною 2 ст. 72 Сімейного кодексу України передбачено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до зазначеної норми матеріального права, позовна давність починає обчислюватися з дня, коли відповідач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Як зазначено у позовній заяві ОСОБА_4, відповідач із часу розірвання шлюбу між ними (2002 рік) переїхав проживати до будинку своєї сестри.

Позивач отримала право власності на спірний будинок 24 вересня 2003 року (а.с. 18), тобто після розірвання шлюбу з відповідачем та переїзду його на проживання до своєї сестри.

Позивачем, в супереч вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надано доказів, які свідчать про те, що відповідач знав чи міг знати про отримання позивачем одноосібного права власності на спірний будинок.

ОСОБА_2 в судовому засіданні повідомив суд про те, що позивач після розірвання шлюбу оформила право власності на будинок на себе, він дізнався у 2015 році під час перебування у нотаріуса (46 хвилина аудіозапису судового засідання 20.07.16).

Його покази узгоджуються із записом у технічному паспорті на будинок, виготовленому в 1992 році (а.с. 8), відповідно до якого відповідач записаний як співвласник спірного будинку, а тому у нього не було підстав вживати дії, спрямовані на підтвердження цього факту.

Таким чином, зважаючи на те, що позивач оформила особисте право приватної власності на спірний будинок після розірвання шлюбу з відповідачем, проживання відповідача в цей період окремо від позивача (з часу розірвання шлюбу), відсутність доказів, які свідчать, що відповідач знав про порушення його права на власність до 2015 року, суд приходить до висновку про безпідставність доводів позивача про закінчення строку позовної давності звернення відповідача до суду з позовом про поділ майна.

Враховуючи викладене, на підставі ст. 41 Конституції України, ст. ст. 319, 383, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст. 16 Закону УРСР «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України, який введений в дію з 1 січня 1970 року Законом Української РСР від 20 червня 1969 року № 2006-VII, ст. ст. 69-70, 72 Сімейного кодексу України, керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 57- 60, 64, 179, 208, 209, 212 215, 218, 222-223, 292, 294, 296 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1.У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком розташованим по вулиці Кільцева, 50 міста Миронівка Київської області відмовити.

2.Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ житлового будинку, що є обєктом права спільної сумісної власності задовольнити.

3.Визнати за ОСОБА_2 право (спільної часткової) власності на 1/2 частину житлового будинку по вулиці Кільцева, 50 міста Миронівка Київської області.

4.Стягнути з ОСОБА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 судові витрати в розмірі 551 гривні 20 копійок.

5.Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Миронівський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

6.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя підпис ОСОБА_14

ЗГІДНО З ОРИГІНАЛОМ

Суддя А.С. Поліщук