УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Завгородньої І.М., ІваненкоЮ.Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя; за позовом третіх осіб, які заявили самостійні вимоги - ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 19 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя.

Посилалася на те, що з 29 червня 2002 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2014 року. Під час шлюбу у січні 2004 року ними згідно з договором купівлі-продажу було придбано квартиру АДРЕСА_1, яка зареєстрована за ОСОБА_5 Зазначає, що спірна квартира є їх спільною сумісною власністю, однак відповідач не визнає за нею право на частку в спільному майні подружжя, тому просила її позов задовольнити на підставі ст. 60 СК України та ст. 368 ЦК України.

У грудні 2014 року треті особи: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору недійсним та визнання права власності, посилаючись на те, що у кінці 2003 року вони звернулися до їх сина ОСОБА_5 з проханням придбати їм квартиру АДРЕСА_1 за їх особисті кошти, які вони зібрали за період роботи у м. Одесі. У зв'язку з цим, 18 лютого 2004 року ОСОБА_7 видала довіреність на ім`я ОСОБА_5, згідно з якою уповноважила його придбати на її ім`я квартиру за ціною і на умовах за його розсудом. Також позивачі зазначили, що для придбання вказаної квартири вони надали синові грошові кошти із їх спільного сімейного бюджету.

Вказують, що після звернення ОСОБА_4 до суду з даним позовом, їм стало відомо, що їх син ОСОБА_5, при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири, діяв з перевищенням наданих йому повноважень, визначених у вказаній вище довіреності, оскільки оформив квартиру на себе. Крім того, вказану квартиру син придбав за спільні кошти позивачів, а тому вважають, що квартира є їх спільною сумісною власністю, а не спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5

З урахуванням наведеного, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просили визнати недійсним договір купівлі-продажу від 06 квітня 2004 року в частині визначення покупцем квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 - та визнати їх покупцями даної квартири.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 19 жовтня 2015 року рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_7 скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено з інших підстав. В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що спірна квартира придбана ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та ухвалюючи в цій частині нове рішення, апеляційний суд виходив з того, що позивачами не надано доказів, що ОСОБА_5, укладаючи договір купівлі-продажу спірної квартири, діяв в інтересах ОСОБА_7, а тому права позивачів не порушені.

Судами встановлено, що 29 червня 2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений шлюб, який розірвано рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2014 року (а.с.6, 7).

06 квітня 2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 укладений договір купівлі-продажу квартири, за яким ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_1. Вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Переяслав-Хмельницької міської державної нотаріальної контори Ткаченко О.А. та зареєстрований в реєстрі за № 986 (а.с.83).

Згідно з пунктом 2.1 договору купівлі-продажу, продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 14 640 грн.

07 квітня 2004 року ОСОБА_5 зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_1 у Переяслав - Хмельницькому бюро технічної інвентаризації, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.44).

З 08 листопада 2007 року ОСОБА_4 зареєстрована у спірній квартирі (а. с. 15).

Також судами встановлено, що рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 03 вересня 2014 року, яке набрало законної сили 15 вересня 2014 року, задоволено частково позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Зобов'язано ОСОБА_5 надати ОСОБА_4 ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1. У решті позовних вимог відмовлено.

Як вбачається з рішення, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за правилами ст. 368 ЦК України є співвласниками квартири АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності (а.с.8-11). Тому ці обставини відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Відповідно до положень ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

18 лютого 2004 року ОСОБА_7 видала ОСОБА_5 довіреність, якою уповноважила останнього придбати на її ім'я за ціну та на умовах за його розсудом квартиру. Вказана довіреність була видана на три роки та посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калашник О.В. та зареєстрована в реєстрі за № 134 (а.с.82).

Частиною 3 ст.237 ЦК України встановлено, що представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 238 ЦК України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, дійшов правильного висновку, що при укладанні оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 06 квітня 2004 року ОСОБА_5 діяв особисто, а не на підставі довіреності від 18 лютого 2004 року.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2015 року, в його незміненій частині та рішення апеляційного суду Київської області від 19 жовтня 2015 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2015 року, в його незміненій частині та рішення апеляційного суду Київської області від 19 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М. Завгородня І.М. ІваненкоЮ.Г.