У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 26 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 13 серпня 2011 року між ним та ОСОБА_4 укладений договір позики, відповідно до умов якого він передав відповідачу 152 500 грн і 15 500 доларів США. Оскільки грошові кошти відповідач не повернув, просив стягнути з відповідача 152 500 грн та 15 500 доларів США основного боргу, проценти за користування грошима в сумі 13 725 грн і 1 395 доларів США, а також просив стягнути індекс інфляції за весь час прострочення, три проценти річних від простроченої суми.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 січня 2015 року, виправлення у яке внесені ухвалою цього ж суду від 10 лютого 2015 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в сумі 320 401,31 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 26 травня 2015 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 січня 2015 року та ухвалу цього ж суду від 10 лютого 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення апеляційного суду Тернопільської області від 26 травня 2015 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суд першої інстанції встановив, що 13 серпня 2011 року між сторонами укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав в борг ОСОБА_4 152 500 грн та 15 500 доларів США.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши цей же договір позики, дійшов висновку про те, що за договором відповідач повинен отримати, а позивач передати грошові кошти, але таких дій сторони не вчинили.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_4 не виконав своїх зобов'язань за договором позики, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу за цим договором.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідно до умов договору факт передачі грошей підтверджується розпискою, однак позивач відповідну розписку не надав, тому апеляційний суд дійшов висновку про недоведення факту передачі грошей та, відповідно, виникнення у відповідача боргового зобов'язання.

Проте повністю з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Крім того, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до п. 1 договору позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальника гроші в сумі 152 000 грн та суму у розмірі 15 500 доларів США.

Вирішуючи справу, апеляційний суд зробив висновок про недоведеність позову з того, що відсутня розписка позичальника, на наявність якої вказує п. 1 договору.

Проте умову договору про видачу розписки слід оцінювати у контексті змісту всіх умов, погоджених сторонами.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, усупереч вимогам ст. ст. 212-214 ЦПК України, не надав належної оцінки договору позики, укладеному сторонами, зокрема, змісту п. 1, відповідно до якого позичальник отримав кошти до підписання договору, у системному зв'язку з іншими його умовами.

Оскільки допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 26травня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Т.Л.Ізмайлова С.О.Карпенко Г.І.Мостова М.І.Наумчук