Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/914/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Бершадська О. В.
Доповідач Авраменко Т. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

11.05.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді Авраменко Т.М.,

суддів: Суржика М.М., Суровицької Л.В.,

секретар Гусак А.О.

за участю сторін, представника відповідача

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4 про стягнення матеріальних збитків.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4 про стягнення матеріальних збитків.

Зазначав, що 17 травня 2006 року він придбав у ОСОБА_2, який діяв за довіреністю від ОСОБА_4, як власника, автомобіль ЗАЗ-DAEWOO LANOS, державний номер НОМЕР_1 та передав йому 4850 доларів США, про що ОСОБА_2 написав розписку. Того ж дня ОСОБА_2 надав йому довіреність на право керування, розпорядження автомобілем в строк до 13 листопада 2008 року, без права передоручення, в подальшому продовживши її строк до 15 вересня 2013 року.

В серпні 2013 року автомобіль під його керуванням був затриманий працівниками ДАІ Миколаївської області з підстав перебування його в розшуку, як майно, на яке Відділом Державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві накладено арешт за боргові зобов'язання ОСОБА_4, який на момент передачі коштів був власником спірного автомобіля.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 листопада 2013 року в задоволенні його позову до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві про визнання права власності на автомобіль, припинення його розшуку та виключення з акту опису й звільнення з-під арешту відмовлено. Суд встановив, що вказаний договір не є укладеним, оскільки правовідносини, які виникли між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не набули характеру укладеного договору з правовим наслідком переходу права власності від продавця до покупця. За таких обставин можна вважати правочин щодо купівлі-продажу автомобіля недійсним.

Через боргові зобов'язання ОСОБА_4, від імені якого відповідач ОСОБА_2 продав йому автомобіль, він зазнав матеріальних збитків, тому відповідно до ст.ст. 215,216 ЦК України відповідач повинен їх повернути.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 38766 грн. 05 коп. на відшкодування матеріальних збитків та судові витрати.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 лютого 2016 року позов про стягнення грошових коштів задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача 38766 грн.05 коп. та судовий збір в сумі 387 грн.67 коп. Суд встановив, що позивач передав відповідачу кошти в сумі 4850 дол. США за автомобіль, власником якого є ОСОБА_4 Договір купівлі-продажу автомобіля в належній формі не було укладено,укладений правочин щодо купівлі-продажу автомобіля є недійсним. Відповідач не довів, що гроші за автомобіль він передав ОСОБА_4, тому утримує їх без достатньої правової підстави та повинен повернути відповідачу на підставі ст.1212 ЦК України.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що власником автомобіля він не був і не є, а діяв від імені ОСОБА_4 за довіреністю, визнав факт отримання коштів за автомобіль, але передав їх при свідках власнику автомобіля ОСОБА_4, який, видавши 15 вересня 2008 року позивачу генеральну довіреність на право розпорядження цим автомобілем, засвідчив отримання коштів за належний йому автомобіль. Власник автомобіля ОСОБА_4 не є відповідачем у справі, а суд безпідставно стягнув кошти з повіреного, який належним чином виконав свій обов'язок перед довірителем.

В засіданні апеляційного суду відповідач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, а позивач просив відхилити апеляційну скаргу, оскільки рішення суду є законним та справедливим, оскільки він залишився без автомобіля та без грошей.

Третя особа ОСОБА_4 про час та місце розгляду справи повідомлявся судом за зареєстрованим місцем проживання (т.1 а.с.239,241,248, т.2 а.с.9,11,17), в засідання апеляційного суду не прибув повторно.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні, однак зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявних обставин (фактів), яким обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Проте зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Матеріалами справи підтверджується, що 30 листопада 2005 року нотаріально посвідчено довіреність, якою власник автомобіля ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_2 та ОСОБА_5 управляти та розпоряджатися (продати, обміняти) належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2, виданого МРЕВ-7 м.Києва ДАІ ГУМВС 20 вересня 2002 року, автомобілем ЗАЗ-DAEWOO LANOS, державний номер НОМЕР_1, довіреність видана з правом передоручення,одержання належних йому в результаті укладених угод грошей та дійсна до 30 листопада 2008 року (т.1 а.с.21).

17 травня 2006 року ОСОБА_2 в порядку передоручення уповноважив ОСОБА_3 та ОСОБА_7 управляти та укладати правочини щодо розпорядження (продати, передавати в оренду, позичку) за ціну та на умовах на свій розсуд автомобілем ЗАЗ-DAEWOO LANOS, державний номер НОМЕР_1. Довіреність нотаріально посвідчена та дійсна до 30 листопада 2008 року (т.1 а.с.23).

В цей же день 17 травня 2006 року ОСОБА_2 написав розписку про отримання за автомобіль ЗАЗ-DAEWOO LANOS, 2002 року випуску, державний номер НОМЕР_1, грошей в сумі 4850 доларів США, що підтверджується оригіналом розписки, який до матеріалів справи додав позивач (а.с.19). В розписці не вказано, від кого ОСОБА_2 отримав гроші, проте він визнає, що зазначені в розписці гроші він отримав від позивача, та передав їх власнику автомобіля ОСОБА_4

15 вересня 2008 року власник автомобіля ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_3 та ОСОБА_8 розпоряджатися (з правом наступного продажу, міни, застави здачі в оренду) та керувати належним йому автомобілем ЗАЗ-DAEWOO LANOS, державний номер НОМЕР_1. Довіреність нотаріально посвідчена в м.Києві та дійсна до 15 вересня 2013 року (т.1 а.с.22).

Таким чином, позивач з 15 вересня 2008 року набув права розпорядження та керування автомобілем на підставі довіреності власника автомобіля ОСОБА_4

02 серпня 2013 року на підставі постанови ВДВС Дарницького районного управління юстиції від 22 червня 2012 про арешт автомобіля, належного ОСОБА_4, в порядку виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_4 на користь держави заборгованості в сумі 9378 грн.46 коп., автомобільЗАЗ-DAEWOO LANOS було вилучено працівниками ДАІ у позивача (т.1 а.с.25-29,87).

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції (ч.1 ст.303 ЦПК України).

Суд не звернув увагу на те, що позивач посилався як на підставу позову на норми ст.ст.215,216 ЦК України, як наслідки недійсності правочину та який не був укладений, та на відшкодування матеріальних збитків у зв'язку із вчиненням недійсного правочину винною стороною цього правочину.

Позовні вимоги позивача суд задовольнив на підставі ст. 1212 ЦК України, яка регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

За змістом ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним.

Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі № 6-100цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Мотиви відступлення від правової позиції в рішенні суду не зазначені.

Позивач обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що відповідач ОСОБА_2 набув права власності на автомобіль ЗАЗ-DAEWOO LANOS, державний номер НОМЕР_1 та 17 травня 2006 року, як власник автомобіля продав його йому, а оскільки автомобіль у нього вилучено, то відповідач, як сторона договору купівлі-продажу, зобов'язаний повернути отримані від нього кошти, оскільки на цю суму він зазнав матеріальних збитків.

Заперечуючи проти позову, відповідач пояснив, що він не був власником автомобіля, а за довіреністю власника від його імені після ремонту продав автомобіль позивачу, отримав від нього кошти, які передав власнику автомобіля, позивач повинен був переоформити право власності на автомобіль з ОСОБА_4 на себе, проте цього не зробив.

Задовольняючи позов, суд виходив також з того, що відповідач не довів в суді, що він гроші за автомобіль передав власнику ОСОБА_4, разом з тим такий висновок суду ґрунтується на припущеннях, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що власник автомобіля має претензії до повіреного в зв'язку невиконанням ним свого обов'язку передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з вимогами ст. 57, ч. 4 ст. 60, ст. 212 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має мотивувати це.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 1 статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з п.3 ч.1 ст.208 ЦК правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовій формі.

Відповідно до ч.1 ст. 655 ЦК за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Право продажу, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові (ч.1 ст.658 ЦК України).

Підстава набуття права власності у одних осіб є одночасно підставою для припинення права власності у інших осіб.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та власником спірного автомобіля, а також між власником автомобіля та відповідачем, письмовий договір купівлі-продажу автомобіля не укладався.

Посилання позивача, як на доказ укладення 17 травня 2006 року договору купівлі-продажу автомобіля саме з відповідачем, на довіреність та на розписку про передачу коштів, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі.

За змістом ст.237,239 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Відповідно до ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Згідно з правилами ст. 1006 ЦК України повірений зобов'язаний: повідомити довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Зазначені норми права свідчать про те, що довіреність на право управління, володіння та розпорядження автомобілем не є правовстановлювальним документом, який посвідчує право власності на автомобіль.

Транспортний засіб має особливості цивільного обороту, без укладання договору купівлі-продажу у відповідності з вимогами закону, перехід права власності неможливий.

Позивач не надав договір купівлі-продажу автомобіля, вчинений у письмовій формі, підписаний обома сторонами продавцем (або його довіреною особою) і покупцем, засвідчений підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, який би містив всі істотні умови, необхідні для чинності такого договору купівлі-продажу, як того вимагають норми статей 202,203,207, п. 3 ст.208, ст.ст. 328, 626, 638, глави 54 ЦК України, п.8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року N 1388 (далі-Порядок).

Спірний автомобіль згідно п.п.7,8,41,43 вищезазначеного Порядку не був знятий з обліку в органах ДАІ, залишається зареєстрованим за ОСОБА_4, заява від останнього або його повіреного про зняття з обліку автомобіля не подавалась.

Таким чином, відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_2 станом на 17 травня 2006 року в установленному законом порядку набув права власності на спірний автомобіль, чим спростовуються доводи позивача, що ОСОБА_2, отримуючи 17 травня 2006 року за розпискою гроші, діяв як власник автомобіля, а не повірений, та був винною стороною договору купівлі-продажу.

Виходячи із сукупності наданих сторонами доказів, в межах заявлених позовних вимог колегія суддів приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав про стягнення грошових коштів з повіреного ОСОБА_2 на користь позивача за купівлю автомобіля.

Неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення спору, що відповідно до ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.307, ст.309, ч.2 ст.314,ст.316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити .

Скасувати рішення Кіровського районного суду м.Кіровограда від 19 лютого 2016 року.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4 про стягнення матеріальних збитків відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча суддя Т.М.Авраменко

Судді: М.М.Суржик

Л.В.Суровицька