Справа № 395/724/16-ц
Провадження № 2/395/263/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2016 рокум. Новомиргород

Новомиргородський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого - судді ЩЕНЮЧЕНКА С.В.,

при секретареві ЛИСЕНКУ В.С.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, представника третьої особи ГРИГОРЄВА К.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовною заявою ОСОБА_1 (далі - заявник, позивач, ОСОБА_1) до ОСОБА_3 (далі - відповідач, ОСОБА_3), треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: Відділ Держгеокадастру у Новомиргородському районі Кіровоградської області, Новомиргородська районна державна адміністрація Кіровоградської області (далі - третя особа, Відділ Держгеокадастру, Новомиргородська районна державна адміністрація), про визнання договору оренди землі нікчемним та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,

в с т а н о в и в :

У липні 2016 р. до Новомиргородського районного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: Відділ Держгеокадастру, Новомиргородська райдержадміністрація про визнання договору оренди землі нікчемним та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Позивач вказала, що на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 22.04.2011 р., зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 00154, вона, заявник ОСОБА_1, є власником земельної ділянки загальною площею 2,9569 га, яка розташована на території Кам'янської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області.

Цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Згідно договору оренди землі № 524 від 18.04.2011 р., зареєстрованого у відділі Держкомзему у Новомиргородському районі Кіровоградської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 30.05.2011 р. за № 00072, земельна ділянка була передана в оренду відповідачу ОСОБА_3

18.11.2015 р. позивач звернулась до Новомиргородського районного суду Кіровоградської області з позовом до ОСОБА_3 про визнання даного договору оренди землі недійсним.

За рішенням вищевказаного суду від 10.03.2016 р. у справі № 395/1431/15-ц, що було залишено без змін за ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 18.05.2016 р., відмовлено в позові повністю, бо у даному випадку судом застосовано строк позовної давності як окрему підставу для відмови у позові.

Зі змісту рішення Новомиргородського районного суду від 10.03.2016 р., що набрало законної сили після розгляду цивільної справи апеляційним судом Кіровоградської області 18.05.2016 р., вбачається, що суд першої інстанції прийшов до висновку, що на момент укладання (підписання) оспорюваного договору оренди землі позивач фактично ще не була власником земельної ділянки та орендодавцем в розумінні Закону України «Про оренду землі», а отже не мала права розпоряджатись даною земельною ділянкою (укладати договір оренди).

Тому заявник вважає, що фактично суд прийшов до висновку, що договір оренди землі № 524 від 18.04.2011 р. є нікчемним (недійсним).

Враховуючи наведене та посилаючись на ст. 15 Закону України «Про оренду землі», ст. ст. 15, 16, 203, 215-216, 234 ЦК України, заявник просить суд визнати нікчемним договір оренди землі № 524 від 18.04.2011 р., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, а також застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, а саме: скасувати державну реєстрацію вказаного договору оренди землі, що був зареєстрований у відділі Держкомзему у Новомиргородському районі Кіровоградської області, запис у Державному реєстрі земель від 30.05.2011 р. за № 00072.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав позов повністю, посилаючись на обставини, викладені в заяві.

Відповідач ОСОБА_3 та представник відповідача ОСОБА_4 у суді не визнали позов повністю та пояснили, що насправді оспорюваний договір оренди земельної ділянки відповідає вимогам чинного законодавства.

До того ж позивач пропустила передбачений законом строк звернення до суду без поважних причин, що тягне застосування позовної давності і є самостійною підставою для відмови в позові.

Представник третьої особи (Відділу Держгеокадастру) ГРИГОРЄВ К.Г. вважає, що державна реєстрація вказаного договору оренди землі між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у відділі Держкомзему у Новомиргородському районі Кіровоградської області була здійснена 30.05.2011 р. відповідно до вимог чинного законодавства.

Оповіщений у встановленому порядку про час і місце розгляду справи представник третьої особи (Новомиргородської райдержадміністрації) у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність вищезгаданого учасника судового розгляду на підставі наявних доказів, оскільки у справі мається достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін.

Заслухавши згадані пояснення та безпосередньо дослідивши докази в справі: показання свідків, оглянувши письмові докази та інші матеріали справи, суд вважає за необхідне відмовити в позові повністю із таких міркувань.

Як витікає з положень ст. 13 Закону України "Про оренду землі" від 6 жовтня 1998 року (далі - Закон)(з подальшими змінами та доповненнями), договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно правовій позиції, висловленій Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України під час розгляду справи № 6-162ц13, за змістом статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди, скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору.

Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору.

У судовому засіданні безспірно з'ясовано, що за рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 10.03.2016 р. у цивільній справі № 395/1431/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: Відділ Держгеокадастру у Новомиргородському районі Кіровоградській області, Реєстраційна служба Новомиргородського районного управління юстиції у Кіровоградській області про визнання договору оренди землі недійсним та скасування його державної реєстрації у задоволенні позову відмовлено.

За ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 18.05.2016 р. апеляційну скаргу заявника відхилено, а рішення суду першої інстанції від 18.05.2016 р. залишено без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У даному випадку судовим рішенням у цивільній справі № 395/1431/15-ц були встановлені такі обставини:

Позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2 загальною площею 2,9569 га, яка розташована на території Кам'янської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області; цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією Державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 22.04.2011 р., зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 00154.

У вказаному державному акті зазначається, що його видано на підставі розпорядження голови Новомиргородської районної державної адміністрації Кіровоградської області від 15 жовтня 2010 року № 572-р, чим спростовуються твердження позивача, викладені у позовній заяві, щодо оформлення нею прав на земельну ділянку у результаті отримання нею спадщини, інших доказів на підтвердження оформлення позивачем прав на земельну ділянку у результаті успадкування прав на неї стороною позивача суду надано не було, а тому суд, будучи згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України обмеженим обсягом доказів, наданих сторонами, приходить до висновку про недоведеність позивачем обставини оформлення позивачем спадщини, при цьому будь-яких відомостей та доказів щодо того на підставі положень яких нормативно-правових актів та в якому порядку (з метою реалізації положень Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних часток паїв» чи безоплатної передачі земельних ділянок у випадках, визначених ч. 3 ст. 116 Земельного кодексу України, було видано вищевказане розпорядження голови Новомиргородської районної державної адміністрації сторонами суду для дослідження надано не було.

Відповідно до копії Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-015 державна реєстрація земельної ділянки згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок» від 5 березня 2009 року № 1066-VI відбулася 22.04.2011 р. А тому суд, враховуючи вищенаведені положення пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок» від 5 березня 2009 року № 1066-VI приходить до висновку, що право власності на земельну у позивача виникло 22.04.2011 р., саме з цього моменту вона набула усіх правомочностей власника, в тому числі розпоряджатися об'єктом права власності.

Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України 19 лютого 2014 року (справа № 6-162ц13) висловлена правова позиція, згідно з якою відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». За змістом статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми. Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору.

За ч. 1 ст. 4 Закону України «Про оренду землі» орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи.

Тоді як ОСОБА_1 18.04.2011 р., ще не маючи будь-якого з наведених у ч. 1 або ч. 2 ст. 126 Земельного кодексу України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок» від 5 березня 2009 року № 1066-VI) правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку, тобто не будучи особою, уповноваженою розпоряджатися цією земельною ділянкою, підписала договір оренди землі № 524 щодо земельної ділянки № 524 загальною площею 2,95 га, у тому числі рілля 2,95 га, для ведення сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Кам'янської сільської ради, про передачу її в оренду ОСОБА_3, який був в подальшому зареєстрований у відділі Держкомзему у Новомиргородському районі Кіровоградської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 30.05.2011 р. за №00072.

Як судом було встановлено вище, підписуючи договір оренди землі, позивач вийшла за межі своїх правомочностей, оскільки на момент підписання договору вона не могла бути стороною вказаного договору оренди землі, оскільки не була орендодавцем у розумінні Закону України «Про оренду землі» через те, що на момент підписання нею оспорюваного договору оренди земельної ділянки вона не була її власником, а тому суд приходить до висновку, що зміст правочину у частині визначення орендодавцем ОСОБА_1 суперечить актам цивільного законодавства - ст. 4 Закону України «Про оренду землі», ч. 1, ч. 2 ст. 78 Земельного кодексу України, а тому за правилами ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою його недійсності через недодержання в момент вчинення стороною позивача вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Як убачається з показань свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які викликані в судове засідання за клопотанням сторони відповідача, в їх присутності в приміщенні Новомиргородської Філії ЦРА № 35 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 18 квітня 2011 року було підписано договір оренди землі, основні положення якого перед підписанням (сторони, предмет та об'єкт договору, строк його дії, розмір орендної плати, та інші) було прочитано вголос ОСОБА_3 та підписано власноручно позивачем і відповідачем. Їх показання спростовують твердження позивача про відсутність на момент підписання договору оренди землі у ньому положень щодо строку його дії, та необізнаність і відсутність волевиявлення позивача на укладення договору на визначених у ньому умовах.

Саме від цього дня - 18 квітня 2011 року почався перебіг трирічного строку позовної давності.

Сторона позивача, розпорядившись на власний розсуд своїми процесуальними правами, своїм правом заявити суду клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності не скористалася, а тому суд приходить до висновку про можливість застосувати позовну давність, сплив якої є самостійною підставою для відмови у позові.

Таким чином, судом першої інстанції було встановлено, що зміст оспорюваного правочину у частині визначення орендодавцем ОСОБА_1 суперечить актам цивільного законодавства - ст. 4 Закону України «Про оренду землі», ч. 1, ч. 2 ст. 78 Земельного кодексу України, а тому за правилами ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою його недійсності через недодержання в момент вчинення стороною позивача вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Проте у позові ОСОБА_1 було відмовлено повністю, бо у даному випадку судом застосовано строк позовної давності як окрему підставу для відмови у позові.

У липні 2016 р. ОСОБА_1 пред'явила до Новомиргородського районного суду позовну заяву до ОСОБА_3, треті особи: Відділ Держгеокадастру, Новомиргородська райдержадміністрація про визнання договору оренди землі нікчемним та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Згідно приписам ЦПК України:

ч. 1 ст. 3 - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

ст. 4 - Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Як витікає з вимог ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Оскільки у даному випадку ОСОБА_1 подано позов про визнання договору оренди землі нікчемним, то суд прийшов до висновку, що позивач обрала спосіб захисту своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, що суттєво суперечить визначеному вищенаведеними законами України.

Так, згідно роз'яснень п. 7 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

У даному випадку заявник у позові стверджує, що недійсність договору оренди землі № 524, укладеного 18.04.2011 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, встановлена законом, тобто він є нікчемним правочином, і одночасно звертається до суду з вимогою визнати цей правочин нікчемним.

Суд першої інстанції в рішенні від 10.03.2016 р. у цивільній справі № 395/1431/15-ц вже фактично зазначав про нікчемність правочину, оскільки на момент підписання договору заявник не могла бути стороною вказаного договору оренди землі, бо не була орендодавцем у розумінні Закону України «Про оренду землі» через те, що на момент підписання нею оспорюваного договору оренди земельної ділянки ОСОБА_1 не була її власником.

Проте вищезгаданий суд не зміг захистити порушені права заявника, застосувавши наслідки недійсності правочину: скасування його державної реєстрації у зв'язку із застосуванням позовної давності, сплив якої є самостійною підставою для відмови у позові.

З аналогічних підстав суд, розглядаючи позов про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину: скасування його державної реєстрації, також позбавлений можливості задовольнити позов.

У даному випадку суд, розглядаючи новий позов ОСОБА_1 та встановивши відповідно до роз'яснень Верховного Суду України наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, повинен, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину

Проте у судовому засіданні представник відповідача подав письмову заяву про застосування позовної давності, бо з моменту, коли позивачу стало відомо про порушення її прав, до пред'явлення позову минуло більше 5 років.

За правилами ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, окрім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Представник відповідача, посилаючись на припуск позивачем позовної давності без поважних причин, надав суду відповідні докази.

Свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8 підтвердили у суді, що ОСОБА_1 дізналася про наявність договору оренди землі та його зміст ще навесні 2011 р., бо тоді ж їй було вручено один екземпляр цього договору.

До того ж представник позивача подав для огляду у судовому засіданні оригінал договору оренди землі № 524 від 18.04.2011 р., тобто показання вищезгаданих свідків підтверджуються письмовим доказом у справі.

Відповідно до вимог ЦК України:

ст. 257 - загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

ч. 1 ст. 261 - перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила;

ч. 3 ст. 261 - перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання;

ч. 4 ст. 267 - сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

ч. 5 ст. 267 - якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як вбачається з матеріалів реєстраційної справи щодо реєстрації договору оренди на земельну ділянку, наданої Відділом Держгеокадастру у Новомиргородському районі Кіровоградської області для огляду у судовому засіданні, акт приймання-передачі земельної ділянки № 524, що належить позивачу, в оренду відповідачеві був складений 18.05.2011 р., тобто виконання нікчемного правочину у даному випадку почалося 18.05.2011 р.

Оскільки з дня виконання нікчемного правочину минуло більше 5 років, у позові слід відмовити повністю внаслідок спливу строку позовної давності.

До того ж позивач не заявляла клопотання про поновлення вищезгаданого строку і не подавала доказів про його пропуск з поважних причин.

Суд вважає, що відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. ст. 79-80, 88 ЦПК України судові витрати у справі потрібно покласти на заявника.

Ураховуючи наведене, керуючись ст. ст. 3, 8, 10, 208-215, 223, 292, 294, 296 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Відмовити у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: Відділ Держгеокадастру у Новомиргородському районі Кіровоградської області, Новомиргородська районна державна адміністрація Кіровоградської області, про визнання нікчемним договору оренди землі від 18.04.2011 р. № 524, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, що зареєстрований у відділі Держкомзему у Новомиргородському районі Кіровоградської області, запис у Державному реєстрі земель від 30.05.2011 р. за № 00072, та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду Кіровоградської області через Новомиргородський районний суд.

Головуючий:

Головуючий:

суддя С. В. Щенюченко

Згідно з оригіналом:

суддя С.ЩЕНЮЧЕНКО