АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Немировської О.В., Шебуєвої В.А.

при секретарі: Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національного музею історії України на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26.01.2016 у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного музею історії України про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ від 07.08.2015 № 287, виданий Національним музеєм історії України; поновити його на посаді завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки Національного музею історії України, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07.08.2015 по день ухвалення рішення; відшкодувати моральну шкоду у розмірі 5000, 00 грн., та витрати на правову допомогу у розмірі 5000, 00 грн..

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21.01.2016 позовну заяву ОСОБА_1 до Національного музею історії України про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного і прогулу та стягнення моральної шкоди - задоволено частково.

Визнано звільнення ОСОБА_1 незаконним та поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача науково - технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки Національного музею історії.

Стягнуто з Національного музею історії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 50677, 38 грн..

Стягнуто з Національного музею історії України в рахунок держави судовий збір у розмірі 506, 77 грн..

Справа № 761/24275/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/13908/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Юзькова О.Л.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Не погоджуючись з рішенням суду, представником відповідача подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність і необґрунтованість рішення суду першої інстанції, як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Представник відповідача у своїй апеляційній скарзі зазначає, що в рішенні суду безпідставно зазначено, що ОСОБА_1 звертався до керівництва Національного музею історії України з доповідними про неможливість виконання службових обов'язків через опечатування приміщення, відсутність доступу до нього. Таке твердження не відповідає матеріалам справи, оскільки позивач жодного разу не звертався до керівництва Національного музею історії України і у матеріалах справи немає жодного документу із зверненням ОСОБА_1 щодо надання йому доступу до опломбованого приміщення для виконання наказу № 249 та розпоряджень від 09.07.2015. Суд взагалі не надав оцінки обґрунтованості рішення профспілки Національного музею історії України, а лише зазначив, що вона не надала згоди на звільнення позивача. Суд також не врахував той факт, що дружина Позивача ОСОБА_4 була членом профспілкового комітету первинної профспілкової організації Національного музею історії України, що не могло не мати впливу на прийняте рішення. В своїй скарзі апелянт означає, що оцінюючи рішення, прийняте Об'єднаною первиною профспілковою організацією і зміст протоколу президії Об'єднаної первинної профспілкової організації, суд не надав йому оцінки з точки зору законності, відповідності фактичним обставинам і нормам трудового законодавства.

Вважаючи рішення суду таким, що ухвалене без повного з'ясування обставин справи, які мають значення для її вирішення, просив його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23.03.2016 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21.01.2016 - залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.09.2016 ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23.03.2016 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Так, скасовуючи ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23.03.2016 та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції вказав на те, що в порушення вимог ст. ст. 212-214, 303ЦПК України, суди не встановили фактичні обставини справи, а саме не перевірили доводів відповідача про небажання ОСОБА_1 виконувати посадові обов'язки, визначені трудовим договором, у тому числі й 09.07.2015; не дослідили письмові докази з приводу конфлікту ОСОБА_1 з іншими працівниками музею 09.07.2015, а також відповідного досудового розслідування; не з'ясовано обставини за яких було опечатано кабінет позивача. Апеляційний суд не надав належної оцінки цим обставинам та дійшов передчасного висновку про відсутність систематичного невиконання позивачем трудових обов'язків.

В судовому засіданні представники відповідача підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

Позивач та його представник заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просили залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України про розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

За приписами п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом для звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. п. 3, 4, 7, 8 ст.40, п.1 ст.41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 147(1), 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 зазначено, що за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Перевіряючи обставини справи апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки музею в Національному музеї історії України (т.1 а.с.10).

14.04.2015 до ОСОБА_1 було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани, що вбачається з Акту перевірки від 05.08.2015 (т.1 а.с.122-125). Вказане застосування дисциплінарного стягнення не оспорюється в ході розгляду даної справи та визнано сторонами спору.

Наказом № 287 від 07.08.2015 ОСОБА_1 звільнено з займаної посади відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення», що підтверджується наказом № 287 від 07.08.2015 (т.1 а.с.98).

Згідно наказу ОСОБА_1 систематично не виконувалися без поважних причин посадові обов'язки, такі як наказ № 249 «Про переміщення техніки» від 09.07.2015, розпорядження «Про виведення речей, які не перебувають на балансі музею» від 09.07.2015, розпорядження «Про передачу на склад зношеної техніки» від 09.07.2015, чим порушено Посадову інструкцію завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки ОСОБА_1 від 07.03.2014 (пункти 1.3, 1.5, 2.2, 2.10, 4.1, 4.2, 4.3,), Статут Національного музею історії України (п. 5.2), колективний договір Національного музею історії України (п.п. 8.1, 8.3, 8.7), Правила внутрішнього трудового розпорядку (Додаток № 6 до Колективного договору Національного музею історії України на 2013-2015роки розділ 7), при цьому враховано притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності шляхом винесення догани від 14.04.2015, письмові доповідні, усні пояснення та інші письмові документи, згідно ст. 147 КЗпП України

Наказом генерального директора Національного музею історії України № 249 від 09.07.2015 зобов'язано ОСОБА_1 перенести два комп'ютери, що перебувають на тимчасовому зберіганні в Національному музеї історії України, які знаходяться в робочій кімнаті орендованого приміщення у Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Десятинка» за адресою: АДРЕСА_1, до 18:00 год. 09.07.2015.

Розпорядженнями «Про вивезення речей, які не перебувають на балансі музею» та «Про передачу на склад зношеної техніки» від 09.07.2015 зобов'язано ОСОБА_1 звільнити робочу кімнату орендованого приміщення у Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Десятинка» від холодильника NORD, який не перебуває на балансі музею, до 18:00 год. 09.07.2015 та від телевізора (інв. №104/090313), який перебуває на балансі музею, але не використовується за призначенням, передати на склад музею до 18:00 год. 09.07.2015 (т. 1 а.с.129-130).

Позивач був ознайомлений з вказаним наказом № 249 09.07.2015, про що свідчить його підпис із висловленням незгоди (т.1 а.с.128). Дані про ознайомлення позивача з розпорядженнями відсутні. В судовому засіданні позивач стверджував, що його ознайомили з наказом та розпорядженнями о 12.30 год., відповідач заперечував вказану обставину зазначаючи, що це мало місце ранком. Таким чином, позивачем визнаний факт ознайомлення його з розпорядженнями, проте достовірних даних про час його ознайомлення матеріали справи не місять. Тобто відповідачем не доведеного його посилання на обізнаність позивача про видані наказ та розпорядження на початку робочого дня.

Позивач стверджує, що він фактично був позбавлений можливості виконати наказ та розпорядження від 09.07.2015 і це підтверджується матеріалами справи.

З матеріалів справи вбачається, що о 13.00 год. 09.07.2015 був опломбований кабінет, що знаходиться в орендованому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1, що визнано сторонами у справі, підтверджується фото опломбування та про це зазначено в Наказі від 10.07.2015 (т.1 а.с.21,24).

А отже з 13.00 години 09.07.2015 ОСОБА_1 був позбавлений диспуту до приміщення, з якого його було зобов'язано вивезти певні речі.

В силу ч. 4 ст. 338 ЦПК України, висновки і мотиви з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

При новому розгляді справи в судовому засіданні було поставлено питання про причини опломбування приміщення. За твердженням представників відповідача, наказу чи розпорядження в письмовому вигляді видано не було, це було усне розпорядження керівництва з метою зберігання майна. Така мотивація, до речі, є досить суперечливою, оскільки протирічить наказу та розпорядженням виданим в письмовій формі в той же день щодо звільнення приміщення від речей, що не перебувають на обліку.

За наведених обставин вбачається, що відсутні дані про час ознайомлення позивача з наказом та розпорядженням від 09.07.2015, відповідно, відповідачем не доведений факт можливості виконання позивачем покладених на нього обов'язків до 13.00 годин. Після вказаної години приміщення, яке мало бути звільнено позивачем від певних речей було опломбовано, відповідно доступ до нього був обмежений для всіх працівників, в тому числі і позивача, що унеможливило виконання ним розпорядження про звільнення приміщень від речей. З цього приводу позивач також 09.07.2015 звертався до правоохоронних органів , що вбачається з Висновку Шевченківського РУГУ МВС України в м. Києві від 14.07.2015 (т.1 а.с.145).

Твердження відповідача про небажання ОСОБА_1 виконувати посадові обов'язки, визначені трудовим договором, у тому числі й 09.07.2015 не підтверджуються жодними доказами, а тому є безпідставними та не заслуговують на увагу суду.

При цьому слід погодитись із висновками суду першої інстанції, що наказом та розпорядженням від 09.07.2015 роботодавець вимагав від завідувача Відділу впровадження нової аудіовізуальної техніки перенесення 2 комп'ютерів з орендованого приміщення за іншою адресою; передачі на склад телевізора, який не перебуває на балансі, тобто виконання робіт, які не передбачені його посадовою інструкцією.

Представник відповідача в апеляційній скарзі зазначає, що в рішенні суду першої інстанції безпідставно зазначено, що ОСОБА_1 звертався до керівництва Національного музею історії України з доповідними про неможливість виконання службових обов'язків через опечатування приміщення, відсутність доступу до нього, оскільки у матеріалах справи немає жодного документу.

Проте, згідно матеріалів справи ОСОБА_1 10.07.2015 звертався до відповідача з доповідними за вх. № 573, № 582, а також 03.08.2015 із службовою запискою щодо позбавлення можливості виконувати службові обов'язки ним та співробітниками його відділу (т.1 а.с.22-23,27). Тобто позивач вже наступного дня, ніж день визначений на виконання наказу та розпорядження звертався до керівництва з поясненнями причин невиконання наказу, яким не була надана жодна оцінка при застосуванні дисциплінарного стягнення у вигляді звільненні. Та обставина, що звернення відбулось лише наступного дня жодним чином не впливає на оцінку цим обставинам, оскільки нормами трудового законодавства не визначені строки для вчинення такого роду дій.

Таким чином, слід погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 був позбавлений можливості виконати наказ та розпорядження відповідача з поважних причин.

Частиною 1 ст. 43 КЗпП України встановлено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 ст. 40, п.п. 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. А відповідно ч. 2 цієї статті, у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Національний музей історії України звернувся до Об'єднаного комітету професійних музеїв м. Києва з поданням № 464 від 05.08.2015 надати згоду на притягнення голови первинної профспілкової організації Національного музею історії України ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, передбаченої ст. 147 КЗпП України - звільнення. (т.1 а.с.115-117)

Згідно Протоколу засідання Об'єднання первинних профспілкових організацій музеїв м. Києва від 20.08.2015 профспілка відмовила в наданні згоди на притягнення до дисциплінарної відповідальності (звільнення) голови профкому Національного музею історії України ОСОБА_1 (т.1 а.с.167-168)

Також 07.08.2015 відповідач звернувся до первинної профспілкової організації Національного музею історії України з проханням надати згоду на притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Листом від 12.08.2015 профспілковий комітет повідомив про прийняття рішення провідмову в наданні згоди на притягнення до дисциплінарної відповідальності (розірвання трудового договору за ініціативою власника) ОСОБА_1. Вказана відмова мотивована тим, що факт опечатування кімнати свідчить про поважність причин невиконання ОСОБА_1 наказу та розпоряджень від 09.07.2015. З посиланням на п. 3 ст. 40 КЗпП України спілка вказала на те, що підставою звільнення є вчинення проступку, після застосування дисциплінарного стягнення, за невиконання без поважних причин обов'язків покладених трудовим договором. Наказ та розпорядження від 09.07.2017 невиконані ОСОБА_1 з поважних причин - через перешкоди їх виконанню працівниками адміністрації, що не утворює складу дисциплінарного проступку через відсутність в діях ОСОБА_1 вини. Також вказано на вчинення ОСОБА_1 лише одного дисциплінарного проступку, за який його вже притягнуто до дисциплінарної відповідальності 14.04.2015. Наголошено, що звільнення в порядку дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни може мати місце, якщо приводом до нього є конкретне порушення. При цьому врахована інформація щодо обставин конфлікту ОСОБА_1 з ОСОБА_5, проте вона не прийнята до уваги оскільки подання про звільнення обґрунтовано іншими обставинами, в яких склад дисциплінарного проступку не доведений (т.1 а.с.30,31).

Відповідно до ч.7 ст. 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) провідмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинне бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Згідно з ч. ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Висновок про застосування зазначених норм матеріального права викладено, зокрема у постановах Верховного Суду України від 24.09.2014 (справа № 6-104цс14), 22.10.2014 (справа № 6-163цс14), 01.07.2015 (справа № 6-703цс15).

Відповідно до цього висновку за змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

В аспекті положень ч. 7 ст. 43 КЗпП України і ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та з урахуванням вище зазначеного висновку слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

З огляду на те, що висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей, то посилання на відсутність у суду повноважень здійснювати перевірку та давати юридичну оцінку рішенню профспілкового комітету (яке відповідно до вимог статей 57, 212 ЦПК України є одним із доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення), не можна визнати правильним.

Здійснивши аналіз вказаного рішення профспілки, колегія суддів апеляційного суду вважає його достатньо обґрунтованим, оскільки в ньому міститься виклад обставин, що мали місце 09.07.2015 надана їм відповідна оцінка, зокрема, надано і правове обґрунтування, зазначено про недоведеність складу дисциплінарного проступку, звернуто також увагу на позитивну характеристику позивача та прийняття рішення шляхом голосування.

Також колегія суддів звертає увагу на обґрунтованість висновків профспілки щодо обставин конфлікту ОСОБА_1 з ОСОБА_5. Так, подання відповідача про звільнення ОСОБА_1 обґрунтовано обставинами щодо невиконання ним наказу та розпоряджень від 09.07.2015 про звільнення приміщення від певних речей. А тому обставини конфлікту між працівниками не мають правового значення для вирішення питання правомірності звільнення позивача ОСОБА_1 за невиконання цих розпоряджень.

З урахуванням викладеного, висновок суду першої інстанції про незаконність звільнення позивача з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, з урахуванням відсутності згоди профспілкової організації відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір і одночасно з ним повинно бути вирішено питання про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При обчисленні розміру заробітної плати за час вимушеного прогулу суд першої інстанції виходив із положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, на підставі довідки № 432 від 02.10.2015 (т.1 а.с.247) визначив середньоденний заробіток позивача в розмірі 433,14 грн. та визначив суму середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу в розмірі 50677 грн. за період з 08.08.2015 по 26.01.2016 без вирахування податків, зборів та обов'язкових платежів, що відповідає нормам чинного законодавства. Апеляційна скарга не містить доводів щодо здійсненого судом розрахунку, тому вказане питання не підлягає детальній перевірці апеляційним судом , так як виходить за межі доводів апеляційної скарги, при цьому не вбачається порушень норм матеріального права. З цих же підстав не підлягає перегляду і рішення суду в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Керуючись ст. ст.303,304, 307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Національного музею історії України - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26.01.2016 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: