АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/5475/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/913/К/16 суддя Скотар Р.Є.
Категорія - 26 (І) Суддя-доповідач - Барильська А.П.
УХВАЛА

Іменем України

11 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Ляховської І.Є., Михайлів Л.В.,

секретар - Чубіна А.В.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 11 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, Публічного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення моральної шкоди, у зв'язку з втратою працездатності, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області (далі - Відділення Фонду), Публічного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПАТ «Інгулецький ГЗК») про стягнення моральної шкоди, у зв'язку з втратою працездатності.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що працюючи протягом тривалого часу у відповідача в шкідливих умовах праці, він отримав професійне захворювання, у зв'язку із чим висновком МСЕК від 17.09.2013 року йому первинно встановлено втрату професійної працездатності, внаслідок професійного захворювання у розмірі 30% та третю групу інвалідності, з 09 вересня 2013 року по 01 жовтня 2014 року, з датою переогляду 01 вересня 2014 року. При повторному огляді висновком МСЕК від 14.10.2014 року підтверджено ступінь втрати професійної працездатності позивача у розмір 30%, з 01 жовтня 2014 року по 01 жовтня 2016 року, з датою переогляду 01 вересня 2016 року.

Позивач вважає, що у зв'язку з отриманим професійним захворюванням, йому спричинено моральну шкоду, а тому просив суд стягнути на його користь з ПАТ «Інгулецький ГЗК» в рахунок відшкодування моральної шкоди 275000 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб та з Відділення Фонду - 275000 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб відповідно.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 11 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 до Відділення Фонду про стягнення моральної шкоди, у зв'язку з втратою працездатності за заявою представника позивача - залишені без розгляду.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 11 лютого 2016 року, описки в якому виправлено ухвалою того ж суду від 24 лютого 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_3 до ПАТ «Інгулецький ГЗК» - задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Інгулецький ГЗК» на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди - 19000 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з ПАТ «Інгулецький ГЗК» на користь держави судовий збір у розмірі 487,20 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПАТ «Інгулецький ГЗК», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні його позовних вимог.

Зокрема, на думку апелянта, робота у шкідливих умовах праці з перевищенням гігієнічних нормативів законодавчо дозволяється та наявність шкідливих умов праці є об'єктивним явищем.

Представник ПАТ «Інгулецький ГЗК» вважає, що судом першої інстанції не враховано, що причинно-наслідковий зв'язок існує між професійним захворюванням позивача і діями самого потерпілого, які виражаються у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, а відповідач не має можливості обмежити тривалість роботи працівника в шкідливих умовах праці.

Апелянт зазначає, що позивачем не було надано до суду доказів того, що відповідач є винним в отриманні ним професійного захворювання, оскільки у п.19 акту розслідування хронічного професійного захворювання, вказано, що конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійного захворювання, позивача встановити неможливо.

Також, представник ПАТ «Інгулецький ГЗК» посилається на те, що відповідачем була створена система управління охороною праці, а ОСОБА_3 забезпечувався засобами колективного та індивідуального захисту, мийними засобами, молоком або рівноцінними харчовими продуктами.

Крім того, представник відповідача вказує, що зазначена позивачем потреба у лікуванні не відноситься до категорії моральних страждань і витрати ОСОБА_3 на лікування мають відшкодовуватись за рахунок Фонду соціального страхування, а не підприємством.

На думку представника ПАТ «Інгулецький ГЗК», позивачем не доведено факту спричинення йому моральної шкоди жодними доказами, зокрема висновками відповідних медичних установ.

Також представник відповідача вказує, що судом було неправильно визначено розмір судового збору, який стягнуто з ПАТ «Інгулецький ГЗК» на користь держави.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду, на його думку, є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду - залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3,працюючи в періоди з 28 червня 1994 року по 04 липня 2003 року та з 19 січня 2004 року по 04 березня 2014 року, в шкідливих умовах праці в параметрах, що перевищували гранично допустимі норми, машиністом бульдозера на ПАТ «Інгулецький ГЗК», отримав професійне захворювання. (а.с.6-11)

Відповідно до медичного висновку лікарсько-експертної комісії Українського НДІ промислової медицини, протокол №868 від 21 травня 2013 року у позивача встановлено професійне захворювання з діагнозом: вібраційна хвороба першої-другої стадії від дії загальних вібрацій, церебрально-периферичний ангіодистонічний синдром з двосторонньою пірамідною недостатністю, вестибулярною дисфункцією та акроангіоспазмами у сполученні з синдромом полірадикулоневропатії п/крижової L4, L5, S1 переважно справа та шийної С5-С8, з вираженим больовим синдромом, порушенням біомеханіки хребта на поперековому рівні та статико-динамічними порушеннями, легкою гіпотрофією м'язів плечового поясу, нейродистрофічними проявами у вигляді деформуючого артрозу колінних суглобів (ПФ першого ступеня), деформуючого артрозу ліктьових суглобів (ПФ першого ступеня), двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ першого-другого ступеню) (а.с.22-23)

Згідно з Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 01 липня 2013 року причиною зазначеного професійного захворювання є робота в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища і трудового процесу (вібрація загальна, еквівалентний коректований рівень в дБ: 124/118-114 при гранично допустимому 116-107), внаслідок недосконалості робочого місця, що виникли в результаті порушення керівництвом підприємства, де працювала хворий, ст. 153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці». (а.с.12-15)

Висновком МСЕК від 17.09.2013 року (а.с.16) ОСОБА_3первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності в загальному розмірі 30%, з 09 вересня 2013 року по 01 жовтня 2014 року, з датою переогляду 01 вересня 2014 року. При повторному огляді висновком МСЕК від 14.10.2014 року (а.с.17) підтверджено ступінь втрати професійної працездатності позивача у розмір 30%, з 01 жовтня 2014 року по 01 жовтня 2016 року, з датою переогляду 01 вересня 2016 року.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що у зв'язку з отриманим професійним захворюванням та встановленням ступеня втрати професійної працездатності, йому спричинено моральну шкоду, яку має компенсувати відповідач, як особа, яка не забезпечила позивачу безпечних та нешкідливих умов праці, у зв'язку з чим він отримав професійне захворювання.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 153, ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України й виходив з обов'язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв'язку з отриманими ним на виробництві професійним захворюванням.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до підп. «Є» п.1 ч.1 ст.21 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», у редакції від 22.07.2005 року, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку, своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Частиною 3 ст. 28 цього Закону, у редакції від 22.07.2005 року, зазначено, що при наявності факту спричинення моральної шкоди потерпілому проводиться страхова виплата за моральну шкоду.

Відповідно до п. 27 ст. 77 Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік» та п. 22 ст. 71 Закону України «Про державний бюджет на 2007 рік» зупинено дію абз. 4 ст. 1, підп. «Є» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а з 01.01.2008 року відшкодування Відділенням Фонду моральної (немайнової) шкоди застрахованим особам і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припинено.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 року 20-рп/2008 (справа про страхові виплати), визначено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України (для потерпілих) та ст. 1167 ЦК України (для членів сімей потерпілих) їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Враховуючи те, що на час виникнення у ОСОБА_3 права на відшкодування моральної шкоди вищезазначені положення ст.ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», котрі передбачали відшкодування моральної шкоди, не діяли, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди судом першої інстанції обґрунтовано покладено на підприємство, під час роботи на якому позивач отримав професійне захворювання.

Тому посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що зазначена позивачем потреба у лікуванні не відноситься до категорії моральних страждань і витрати ОСОБА_3 на лікування мають відшкодовуватись за рахунок Фонду соціального страхування, а не підприємством, не ґрунтуються на законі та відхиляються колегією суддів.

Також колегією суддів враховується, що позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Інгулецький ГЗК» про стягнення моральної шкоди, завданої йому в результаті незабезпечення йому відповідачем безпечних та нешкідливих умов праці, у зв'язку з чим він отримав професійне захворювання, а не з позовом про відшкодування відповідачем витрат, понесених позивачем на лікування отриманого професійного захворювання.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з акту розслідування професійного захворювання від 01 липня 2013 року, причиною професійного захворювання позивача є робота в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних і шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, які виникли в результаті порушення керівництвом відповідача ПАТ «Інгулецький ГЗК» ст. 153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Відповідно до п.19 зазначеного акту, конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійного захворювання ОСОБА_3, встановити неможливо, враховуючи тривалість роботи позивача протягом 17 років в умовах впливу шкідливих виробничих факторів.

При цьому, не можливість встановити конкретних посадових осіб, які допустили порушення законодавства про охорону праці, гігієнічних регламентів і нормативів, не знімає з відповідача ПАТ «Інгулецький ГЗК» обов'язку виконувати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність в законом вставленому порядку за їх невиконання.

Враховуючи викладене, колегія суддів не може взяти до уваги доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не було надано до суду доказів того, що відповідач є винним в отриманні ним професійного захворювання, оскільки у п.19 акту розслідування хронічного професійного захворювання, вказано, що конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійного захворювання, позивача встановити неможливо.

Доводи апеляційної скарги представника ПАТ «Інгулецький ГЗК» про те, що причинно-наслідковий зв'язок існує між професійним захворюванням позивача і діями самого потерпілого, які виражаються у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, а відповідач не має можливості обмежити тривалість роботи працівника в шкідливих умовах праці, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки причини виникнення професійного захворювання позивача та обставини щодо незабезпечення відповідачем позивачу безпечних та нешкідливих умов праці встановлені Актом розслідування професійного захворювання від 01 липня 2013 року, складеного комісією з розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання та затвердженого Головним державним санітарним лікарем м. Кривого Рогу, який міститься у матеріалах справи, відповідачем не оспорюється та є дійсним.

Факт того, що робота у шкідливих умовах праці з перевищенням гігієнічних нормативів законодавчо дозволяється та наявність шкідливих умов праці є об'єктивним явищем, не впливає на право позивача на відшкодування завданої йому моральної шкоди у зв'язку з отриманим професійним захворюванням, яке виникло внаслідок незабезпечення відповідачем позивачу безпечних та нешкідливих умов праці, тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині

Спростовуються й доводи представника відповідача щодо відсутності підстав відшкодування моральної шкоди ОСОБА_3, оскільки факт заподіяння моральної шкоди у зв'язку з отриманим ним професійним захворюванням встановлений в судовому засіданні. Так, позивач час від часу змушений проходити стаціонарний курс лікування та періодичні обстеження, переносить щоденний фізичний біль та моральні переживання, позбавлений нормальних життєвих зв'язків, у зв'язку з тим, що професійне захворювання обмежує його життєву активність і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що позивачем не доведено факту спричинення йому моральної шкоди жодними доказами, зокрема висновками відповідних медичних установ, так як матеріали справи містять належні та допустимі докази щодо спричинення позивачеві ОСОБА_3 в результаті ушкодження здоров'я, моральної шкоди.

Посилання представника ПАТ «Інгулецький ГЗК» в апеляційній скарзі на те, що відповідачем була створена система управління охороною праці, ОСОБА_3 забезпечувався засобами колективного та індивідуального захисту, мийними засобами, молоком або рівноцінними харчовими продуктами, не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки здійснення відповідачем заходів для забезпечення працівникам безпечних умов праці, які не усунули впливу негативних факторів, не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови доведеності такої шкоди.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, судом враховано характер отриманого професійного захворювання, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів саме у ПАТ «Інгулецький ГЗК», відсоток втрати ним професійної працездатності, стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Доводи апеляційної скарги представника ПАТ «Інгулецький ГЗК» про те, що судом було неправильно визначено розмір судового збору, який стягнуто з ПАТ «Інгулецький ГЗК» на користь держави, колегія суддів не може взяти до уваги, з огляду на наступне.

Згідно з ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно до пп.2 п.1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», в редакції, чинній на момент подання позовної заяви, якою визначено, що за подання позовної заяви немайнового характеру встановлена ставка судового збору у розмірі 0,4 мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Таким чином, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати встановленої на 01 січня 2015 року - 1218 грн., суд першої інстанції у своєму рішенні від 11 лютого 2016 року, з врахуванням виправлень, внесених до нього ухвалою суду від 24 лютого 2016 року (а.с.59), дійшов правильного висновку про стягнення з ПАТ «Інгулецький ГЗК» на користь держави судового збору у розмірі 487,20 грн.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду на підставі ст.308 ЦПК України має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» - відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 11 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: І.Є. Ляховська

Л.В. Михайлів