Справа № 583/1457/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2016 року м. Охтирка

Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі: головуючого Мовчан Н.В., за участі секретаря Шаміладзе В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Охтирського міськрайонного суду Сумської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Охтирського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області, Охтирської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Сумській області про звільнення майна з-під арешту,-

встановив :

10.05.2016 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Охтирського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області (надалі Охтирського МРВ ДВС ГТУЮ у Сумській області), Охтирської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Сумській області (надалі - ОДПІ ГУ ДФС у Сумській області), в якому просить звільнити з-під арешту домоволодіння в м. Охтирка вул.Партизанська,14.

Свої вимоги мотивує тим, що вона є спадкоємицею після смерті її сина ОСОБА_2, який помер 03.08.2015. Після смерті сина залишилося майно у виді будинку за адресою вул. Партизанська,14,м. Охтирка, Сумської області, яке належало ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.02.2011. Коли позивачка в межах шестимісячного строку звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, їй повідомили, що майно знаходиться під арештом, що унеможливлює спадкування. 30.07.2013 вироком суду ОСОБА_2 засуджено до 1 року позбавлення волі з конфіскацією 1/6 частини належного йому на праві власності майна. На виконання вироку державним виконавцем винесено постанову і накладено арешт на 1/6 частину житлового будинку по вул. Партизанській, 14 в м. Охтирка. На даний час є необхідність у звільненні майна з-під арешту, щоб позивачка могла скористатися своїм правом і вступити у право спадкування, так як, на даний час її син помер, застосування такого заходу, як арешт майна немає необхідності, що і стало причиною звернення до суду.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила задовольнити з підстав викладених у позові.

Представник позивачки ОСОБА_3 в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити, посилався на те, що арешт накладено на спірне майно у звязку виконанням вироку суду в частині виконання додаткового покарання. Згідно кримінального закону покарання є індивідувальним, тому після смерті засудженого підлягає закриттю, та, як наслідок, зняття арешту з майна, яке не було реалізовано.

Охтирський МРВ ДВС ГТУЮ у Сумській області належним чином повідомлене про дату, час та місце розгляду справи явку представника в судове засідання не забезпечив.

Представник ОДПІ ГУ ДФС у Сумській області ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечувала, підтримала письмові заперечення, згідно яких на момент смерті ОСОБА_2 - 03.08.2015 вирок суду від 30.07.2013 по справі № 1813/4540/2012 в частині призначеного ОСОБА_2 покарання у виді конфіскації 1/6 частини належного йому майна був чинний та підлягав виконанню, тому спадкоємиця ОСОБА_1 успадкувала усі права та обовязки, які належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в результаті його смерті. ВДВС на підставі виконавчого листа № 1813/4540/2012 від 15.08.2013 видано постанову про відкриття виконавчого провадження, накладено арешт на 1/6 частину майна, що належить боржникові, а саме житловий будинок за адресою вул. Партизанська,14,м Охтирка. Постановою від 22.04.2014 звільнено з під арешту дану житлову будівлю та винесено постанову про накладення арешту на 1/6 частину даного будинку. Так як майно, яке підлягає конфіскації не було реалізоване за відсутності покупців на прилюдних торгах, державним виконавцем 18.06.2015 винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві (Охтирська ОДПІ) та припинено чинність арешту майна боржника. Охтирською ОДПІ постанова від 18.06.2015 про звільнення майна з під арешту та закінчення виконавчого провадження отримана 12.03.2016. 17.05.2016 Охтирською ОДПІ повторно направлений виконавчий лист № 1813/4540/2012 від 15.08.2013 до ВДВС для виконання. (а.с. 48)

Прокурор Федченко Т.В. в судовому засіданні висловила думку, що позов підлягає задоволенню, посилаючись на те, що кримінальне покарання є персоніфікованим, призначено ОСОБА_2, який на даний час помер. Прокурор Хащина Л.В. вважала, що позов не підлягає задоволенню, оскільки частина нерухомого майна вже конфіскована в дохід держави, тому не входить до спадкової маси.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, надавши оцінку доказам по справі, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового права. Суд може захистити цивільне право способом, як передбаченим ч.2 ст. 16 ЦК України, так іншим способом, що встановлений законом.

Згідно із ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Судом встановлено, що позивачка є матірю ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-БП № 093306 від 21.01.2010.(а.с.11)

Вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 30.07.2013 ОСОБА_2 засуджений за ч.2 ст.307 КК України до 1 року позбавлення волі з конфіскацією 1/6 частини майна належного йому на праві власності, що підтверджується копією вироку Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 30.07.2013. (а.с.7-8)

За життя ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.02.2011р. належав будинок за адресою вул. Партизанська, 14, м. Охтирка, Сумської області, що підтверджується матеріалами справи.(а.с.9-10, 12)

З матеріалів виконавчого провадження № 41214163 вбачається, що постановою державного виконавця від 13.12.2013р. відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 1813/4540/2012 від 15.08.2013, виданого Охтирським міськрайонним судом Сумської області про конфіскацію на користь держави 1/6 частини майна, що належить на праві власності ОСОБА_2. Державним виконавцем направлені запити щодо встановлення майна боржника, за результатами яких виявлена наявність у ОСОБА_2 у власності будинку по вул. Партизанська,14,м. Охтирка, Сумської області. Постановою державного виконавця від 22.04.2014 накладено арешт на 1/6 частину житлового будинку вул. Партизанська,14,м. Охтирка, Сумської області, який належить ОСОБА_2 . Актом державного виконавця від 23.05.2014р. здійснено опис і арешт майна боржника, а саме: 1/6 частина житлового будинку та вчинені дії щодо реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів. 18.06.2015р. державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачеві, оскільки майно, яке підлягало конфіскації, не було реалізовано за відсутністю покупців, керуючись п.2 ч.1 ст. 47 , ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження».

З копії матеріалів виконавчого провадження № 51468269 вбачається, що постановою державного виконавця від 17.06.2016р. відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 1813/4540/2012 від 15.08.2013, виданого Охтирським міськрайонним судом Сумської області про конфіскацію на користь держави 1/6 частини майна, що належить на праві власності ОСОБА_2. Постановою державного виконавця від 29.07.2016 накладено арешт на 1/6 частину житлового будинку вул. Партизанська,14, м. Охтирка, Сумської області, який належить ОСОБА_2 .(а.с. 70-73)

Станом на 10.08.2016 виконавче провадження № 51468269 не закінчено, що підтверджується довідкою № 5232/02-41/2 від 10.08.2016.(а.с.60-61)

Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, зазначеної в частині другій цієї статті, для їх пред'явлення до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно.

Доказів, які б підтверджували, що у період з 18.06.2015р. по 29.07.2016р вносились відомості в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження щодо зняття арешту зі спірного майна, матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про виконавче провадження виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст.11 Закону України Про виконавче провадження державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Порядок виконання рішення про конфіскацію майна встановлено в ст. 64 вказаного Закону, згідно якої майно, що підлягає конфіскації, вилучається. Реалізація конфіскованого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом. Порядок подальшого розпорядження конфіскованим майном, не реалізованим у порядку, визначеному статтею 62 цього Закону, та майном, яке не підлягає реалізації, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків , встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Доказів, які б підтверджували, що державним виконавцем вчинено дії щодо вилучення частки нерухомого майна боржника ОСОБА_2 в дохід держави, до суду не надано.

Судом встановлено, що 03.08.2015 року ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-БП № 246164 від 05.08.2015.(а.с.5)

Після смерті ОСОБА_2 за заявою його матері ОСОБА_1 відкрита спадкова справа № 229 від 20.08.2015року, копія якої міститься в матеріалах справи. (а.с.80-90).

Таким чином, позивачка ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті сина.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст.49 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва.

Відповідно до ч.1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Пунктом 5 частини 1 статті 1219 ЦК України встановлено, що не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема: права та обов'язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 608 вказаного Кодексу зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Згідно із ч.1 ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Як встановлено вище, арешт накладено на частину нерухомого майна, належного ОСОБА_2 в забезпечення виконання вироку суду в частині додаткового покарання про конфіскацію 1/6 майна, відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання застосовується щодо винуватої особи. Засуджений ОСОБА_2 помер 03.08.2015р., виконання вироку нерозривно пов'язане з його особою, тому згідно із ст.ст. 608, 1219 ЦК України не може бути виконане іншою особою.

Разом з цим, доказів, які б підтверджували, що майно, яке підлягало конфіскації, було вилучене, як передбачено ст. 64 Закону України «Про виконавче провадження», до суду не надано, в той же час позивачка ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті сина ОСОБА_2, що далоїй юридичну підставу для отримання спірного майна.

Згідно положень, статті 1 Протоколу 1 (захист власності) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1 Протоколу 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (див. рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [GC], №33202/96, п. 107, ECHR 2000-I).

Вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права (див. рішення у справі «Ентрік проти Франції» (Hentrich v. France) від 22 вересня 1994 року, серія А, №296-A, сс. 1920, п. 42).

Слід наголосити з урахуванням викладеного, (Щокін проти України) що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним.

Поняття «закон», визначене в статті 1 Першого протоколу до Конвенції має розумітися в межах тієї самої концепції, що міститься в інших положеннях Конвенції (див. рішення у справі «Шпачекs.r.o.» проти Чеської Республіки» (Spaceks.r.o. v. theCzechRepublic), №26449/95, пункт 54, від 9 листопада 1999 року). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП], №33202/96, пункт 109, ЄСПЛ 2000-I).

Щоб оцінити поведінку держави щодо дотримання статті 1 Протоколу 1, суд має зробити повне дослідження різних інтересів у справі, беручи до уваги, що ціль Конвенції полягає в захисті прав, які є «очевидними та вагомими». Суд повинен встановити наявність спірної ситуації. Дійсно, коли питання суспільної користі виникає у справі, державні органи влади повинні реагувати належним чином, правильно та з великою відповідальністю (див. рішення «Васілеску проти Румунії», рішення від 22 травня 1998 року, Зібрання рішень та ухвал 1998-III, стор. 1078, § 51; «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [GC], заява № 33202/96, §§ 110 in fine, 114 и 120 in fine, CEDH 2000-I).

У справі «Христов проти України» (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04) ЄСПЛ розглядав ситуацію, яка стосувалася судового розгляду справи про конфіскацію автомобіля за порушення митних правил. В п. 46 цього рішення ЄСПЛ зазначив таке: отже, залишається встановити, чи було втручання виправданим. У цьому звязку Суд знову наголошує на необхідності підтримання «справедливої рівноваги» між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе «особистий і надмірний тягар» (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], п. 78).

З огляду на викладене, враховуючи, що за життя ОСОБА_2 вирок суду не був виконаний, 03.08.2015року засуджений помер, зобовязання по виконанню вироку є нерозривними з особою засудженого, суд вважає, що в судовому засіданні встановлено порушення прав позивачки на спадкування, та враховуючи принцип «справедливої рівноваги» між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 212-215 ЦПК| України, суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Звільнити з-під арешту 1/6 частину нерухомого майна, яке розташоване за адресою: вул.Партизанська, 14, м. Охтирка, Сумської області.

Рішення може бути оскаржено в Апеляційний суд Сумської області через Охтирський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 05 вересня 2016року.

Суддя

Охтирського міськрайонного суду

Сумської області ОСОБА_5