У Х В А Л А

іменем україни

20 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гвоздика П.О.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Акціонерний Банк «Укоопспілка» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_4, на заочне рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 31 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 08 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство «Акціонерний Банк «Укоопспілка» (далі - ПАТ «АБ «Укоопспілка», банк) звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору від 21 квітня 2008 року ОСОБА_3 отримав кредитні кошти у розмірі 200 тис. грн. У результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яку він, незважаючи на вимоги, не погасив.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути із ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 225 985 грн. 29 коп.

Заочним рішенням Млинівського районного суду Рівненської області від 31 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 8 грудня 2015 року, позов ПАТ «АБ «Укоопспілка» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «АБ «Укоопспілка» заборгованість за кредитним договором від 21 квітня 2008 року в розмірі 225 985 грн. 29 коп. В іншій частині позову відмовлено. Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач порушив умови договору в частині повернення кредиту, у результаті чого утворилася заборгованість, яку він, незважаючи на вимоги, не погасив.

Апеляційний суд погодився із висновками районного суду, зазначивши при цьому також про те, що відповідач не спростував наявності заборгованості за кредитом, а розрахунок банку є вірним.

Проте повністю з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 21 квітня 2008 року ОСОБА_3 уклав із ПАТ «АБ «Укоопспілка» кредитний договір, відповідно до умов якого отримав кредитні кошти у розмірі 200 тис. грн.

Пред'являючи позов, ПАТ «АБ «Укоопспілка» посилалось на те, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яку відповідач, незважаючи на вимоги, не погасив, подавши розрахунок заборгованості з 17 березня 2014 року по 17 березня 2015 року.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив правильності та законності рішення суду першої інстанції, не дав оцінки твердженням відповідача про те, що він з 2010 року по 2012 рік сплатив частину заборгованості на загальну суму 32 184 грн. 74 коп., яка не була врахована в розрахунках позивача, про що він зазначав в апеляційній скарзі (а.с. 67-72), а також не звернув уваги на те, що у матеріалах справи відсутні детальні розрахунки основної заборгованості, відсотків за кредитом та пені із зазначенням усіх періодичних проплат.

При цьому судом апеляційної інстанції обмежився лише посиланням на те, що відповідачем не доведено відсутність заборгованості та незазначення ним про часткове погашення кредиту, хоча саме на часткове погашення суми кредиту відповідач посилався у своїй апеляційній скарзі.

Отже, суд апеляційної інстанції не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 08 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

П.О. Гвоздик

О.В. Умнова

І.М. Фаловська