Провадження № 2/522/2245/16
Справа № 522/1049/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2016 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В. І.,

розглянувши у судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору позики частково недійсним, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, треті особи, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання поруки за договором позики припиненою,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 21.01.2014 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість у сумі 40 тис. дол.. США, що еквівалентно по курсу НБУ сумі 317 780, 00 гривень; інфляційні втрати у сумі 10 523, 02 коп.; 3% річних від простроченої суми заборгованості 28 417, 37 грн., та у рівних частках з кожного відповідача понесені ним судові витрати по справі у сумі 3 567, 20 грн. та 121, 80 грн..

Позовні вимоги позивач обґрунтував наступними обставинами. У вересні 2010 року до нього звернувся однокласник і друг його рідного брата ОСОБА_5, знайомий ОСОБА_4 (Відповідач 3) з проханням надати позику. Разом з ОСОБА_4 на зустрічі були присутні також ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які підтвердили потребу у коштах та позики у розмірі 40 000 50 000 дол. США зі строком повернення боргу до 3х-4х місяців.

ОСОБА_1 не мав у наявності такої готівкової суми, проте мав намір продати належний йому автомобіль марки Mercedes Benz модель R320CDI 2006 року випуску, VIN№WDC2511221А03 6411, придбаний позивачем за 107 тис. євро 30 листопада 2006 року відповідно до накладної №44, виданої ТОВ Автоленд ЛТД (далі - автомобіль), про що повідомив Відповідачів. Відповідачі запропонували Позивачу передати їм цей автомобіль, який вони продадуть за дорученням в тижневий строк за суму не менше 40000 тисяч доларів США, за умови отримання ними виручених від такого продажу коштів як позики із терміном повернення боргу у січні 2011 року. Таким чином, Позивачем та Відповідачами було спільно визначено мінімальну ціну продажу автомобілю - 40000 (сорок) тисяч доларів США. Бажаючи допомогти товаришу, Позивач погодився на таку домовленість.

Подальше документальне оформлення відбулося за участі та в присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7Г, а також відповідачів. На виконання домовленостей 17 січня 2010 року ОСОБА_6, який мав довіреність від Позивача на розпорядження автомобілем із правом передоручення, за дорученням Позивача зняв з обліку автомобіль в органах ДАІ, оформив на відповідача нотаріально засвідчену довіреність із правом відчуження зазначеного автомобіля, фактично уклавши договір доручення від імені Позивача на продаж зазначеного автомобіля. Така довіреність була оформлена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_8 адреса: м. Миколаїв, вул. 7 Поперечна, 1-а.

Одночасно того ж дня 17 січня 2010 року ОСОБА_1 (Позивач), від імені якого та на підставі довіреності діяв ОСОБА_6, з одного боку, та ОСОБА_2, ОСОБА_3, з іншого боку, уклали договір позики, згідно з яким Позивач передавав відповідачам грошові кошти у сумі 40000 (сорок тисяч) доларів США, що еквівалентно курсу валют НБУ на дату надання позики 317 780 гривень, яку зазначені Відповідачі зобовязувалися повернути не пізніше 17 січня 2011 року, а при можливості - раніше зазначеної дати. У підтвердження укладення договору позики та виникнення перед Позивачем грошових зобовязань позики в сумі 40 тис. доларів США ОСОБА_2 та ОСОБА_3 написали розписку. Також, на забезпечення зобовязань за позикою відповідно до розписки було також визначено поруку ОСОБА_4, який гарантував повернення грошових коштів Відповідачем 1 та Відповідачем 2 Позивачу, про що він особисто зазначив в даній розписці. Після написання розписки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був переданий автомобіль, три комплекти ключів та зазначена вище довіреність.

За наявною у Позивача інформацією автомобіль був проданий Відповідачами третій особі у вересні 2010 року, проте у зазначений у розписці термін відповідачі борг Позивачу не повернули, вимоги позивача щодо повернення коштів позики ігнорують та ухиляються від добровільного виконання грошового зобовязання. У звязку з чим, позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Згодом, 10.11.2014 року, зустрічний позов предявив ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору позики частково недійсним (а.с.138-142). Зокрема, просив визнати договір позики грошових коштів від 17 вересня 2010 року, укладеного між ОСОБА_1, з однієї сторони, та ОСОБА_9 та ОСОБА_3 з другої сторони, недійсним в частині: отримання ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 40000(сорок тисяч) доларів США; зобовязання ОСОБА_2 повернути грошові кошти розмірі 40000(сорок тисяч) доларів США повністю та одночасно не пізніше 17 січня 2011 року; зобовязання ОСОБА_2, у разі несвоєчасного повернення грошових коштів, відшкодувати ОСОБА_1 усі збитки та шкоду, спричинені неотриманням коштів. Також просив, у задоволенні первісного позову в частині стягнення, в солідарному порядку, з нього на користь ОСОБА_1 грошових коштів відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовані з посиланням на вимоги чинного цивільного законодавства (ст.. 1046 ЦК України), за якими договір позики є реальним правочином та вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, що виступають предметом зазначеного договору. Саме підписання сторонами тексту договору без передання грошей та речей не породжує у майбутньому обовязку позичальника повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

При цьому, сам позивач ОСОБА_1 у своїй позовній заяві зазначає, що уклав договір позики від 17.09.2010 року без передачі вказаних грошових коштів на суму 40 000 дол. США, оскільки не мав такої суми грошових коштів для надання у позику. ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 автомобіль марки Mercedes Benz модель R320CDI 2006 року випуску, для подальшої його реалізації вартістю не менше 40 000 дол. США. за умови отримання виручених від такого продажу коштів як позики.

Тобто, сторони фактично визнали безгрошовість оспорюваного договору.

Окрім того 17 вересня 2010 року між ОСОБА_6, який діяв від імені ОСОБА_1, та ОСОБА_3 був укладений договір доручення, згідно якого він має право: самостійно продати за ціну та на умовах за його розсудом, здавати в оренду, обміняти належний власнику автомобіль марки Mercedes Benz модель R320CDI 2006 року випуску. При цьому, ОСОБА_2 зазначає, що не мав змоги приймати участь в укладанні договору купівлі-продажу автомобіля та отримувати грошові кошти за результатами вказаної угоди. ОСОБА_3 самостійно реалізував вказаний автомобіль на свій розсуд та отримав за нього невідому ОСОБА_2 грошову суму, отримані грошові кошти або їх частині ОСОБА_2 не передав, фактично ОСОБА_2 грошових коштів за оскаржуваним договором позики не отримував. Отже, оскільки вказаний правочин є дією особи, спрямованою на отримання грошових коштів та обовязків, які виникають у подальшому та завідомо на момент вчинення вказаного правочину обєктивна неможливість надання коштів позичальником не породжує у ОСОБА_2 обовязків щодо їх повернення. Таким чином, ОСОБА_2 вважає договір позики від 17.09.2010 року недійсним у частині передачі йому грошових коштів та відповідно його зобовязань, які виникли згідно договору позики, недійсним.

Також 10.12.2014 року ОСОБА_4 предявив зустрічний позов (а.с.154-157) до ОСОБА_1, треті особи, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_3, ОСОБА_2, за яким просив визнати поруку ОСОБА_4 по договору позики грошових коштів від 17 вересня 2010 року, укладеного між ОСОБА_1 з однієї сторони, та ОСОБА_9 та ОСОБА_3, припиненою; у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_4 в солідарному порядку на користь Позивача заборгованість відмовити. Позовні вимоги обґрунтував тим, що ОСОБА_1 пропущено 6-місячний строк звернення до ОСОБА_4 як поручителя.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_10 (діє на підставі договору про надання правової допомоги від 10.11.2014 року) позовні вимоги ОСОБА_1 та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримав та просив задовольнити первісний позов у повному обсязі. Проти задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_2 заперечував, вважає, що заборгованість має бути стягнута солідарно з усіх відповідачів. При цьому, не заперечував той факт, що дійсно при укладені договору позики від 17.09.2010 року грошові кошти ОСОБА_1 відповідачам не надавались, а був переданий для реалізації автомобіль позивача за оговореною сторонами ціною 40000 дол. США, виручені кошти від продажу якого будуть використані відповідачами як позика. Позивач дізнався, що автомобіль був проданий, строк, обумовлений у договорі позики від 17.09.2010 року, закінчився, проте жодних коштів від відповідачів ОСОБА_11 не отримав. Добровільно виконувати свої зобовязання відповідачі відмовляються. Представник позивача вважає, що заборгованість має бути стягнута у солідарному порядку з усіх відповідачів.

Представник відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ОСОБА_12 (діє на підставі довіреностей від 15.05.2014 року), відповідач ОСОБА_4. зустрічні позовні вимоги, предявлені ОСОБА_2 та ОСОБА_4 підтримали та просили дані позови задовольнити. При цьому, позовні вимоги ОСОБА_1 просив задовольнити частково, відмовити у задоволенні позовних вимог стосовно ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та вважає за можливе задовольнити в частині, що стосується стягнення боргу з ОСОБА_3. Додатково пояснив, що гроші на виконання оспорюваного договору позики від 17.09.2010 року фактично не передавались при укладенні договору, що суперечить природі договору позики (вимоги щодо якого передбачені ЦК України). Сам, ОСОБА_1 у позовній заяві визнає безгрішність укладеного договору, вказуючи, що передав ОСОБА_3 свій автомобіль для реалізації та з подальшим розпорядження отриманих від продажу автомобіля коштами у якості позики. Представник відповідача вважає, що до вказаних правовідносин мають застосовуватись інші норми цивільного законодавства, зокрема, що регулюють відносини доручення. Зазначив, що ОСОБА_3 за довіреністю, виданою 17.09.2010 року від імені ОСОБА_1, реалізував вказаний автомобіль позивача за невідомою йому сумою, проте жодних коштів чи їх частини від продажу автомобіля ОСОБА_2 не передавав. При цьому, ОСОБА_2 не мав можливості приймати участь у реалізації вказаного автомобіля. У звязку з чим, вважає, що оспорюваний договір позики не відповідає вимог ст.. 203 ЦК України, та має бути визнаний недійним в частині передачі ОСОБА_2 грошових коштів та відповідно його зобовязань, які виникли згідно невиконання договору позики. Також, зазначив, що ОСОБА_1 не предявлено вимоги до ОСОБА_4 як поручителя протягом шести місяців з дня коли дізнався про порушення своїх прав, у звязку з чим відносини, що виникли між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 за договором поруки від 17.09.2010 року на теперішній час є такими, що припинились.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд за згодою сторін, з урахуванням вимог ч.2 ст. 169 ЦПК України, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача.

У минулих судових засідань у якості свідків були допитані та надали пояснення: ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані докази, прийшов до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 17 вересня 2010 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 було складено розписку, за змістом якої вони отримали від ОСОБА_1 суму грошових коштів у розмірі 40 000 дол. США на термін 4 (чотири) місяці, та які зобовязались повернути не пізніше 17 січня 2011 року, а при можливості раніше зазначеної дати. При цьому, у разі невчасного повернення коштів також зобовязались відшкодувати ОСОБА_1 усі збитки та шкоду, спричиненні неотриманням коштів.

У забезпечення зобовязань за позикою відповідно до розписки від 17.09.2010 року було також визначено поруку ОСОБА_4, який гарантував повернення грошових коштів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Позивачу, про що він особисто зазначив в даній розписці.

Строк визначений у розписці настав, проте, відповідачами свої зобов'язання по вищезазначеній домовленості не були виконані та на теперішній час сума позики ОСОБА_1 не повернута.

У звязку з чим, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості у розмірі 40 тис. дол.. США, що еквівалентно по курсу НБУ сумі 317 780, 00 гривень; інфляційних втрат у сумі 10 523, 02 коп.; 3% річних від простроченої суми заборгованості 28 417, 37 грн..

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст.. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч.1 ст. 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. (Такий правовий висновок висловлений ВСУ у постанові від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13).

З пояснень свідків ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 судом встановлено, що ОСОБА_3 є хресним сином жінки ОСОБА_4 та вони давно знайомі. Він звернувся до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у 2010 році з проханням надати йому кошти у позику, мотивувавши, що вони йому необхідні для розвитку бізнесу. Оскільки, ОСОБА_2 не мав необхідної грошей у необхідній сумі, він звернувся до ОСОБА_1 та останній згодився з ними зустрітися. ОСОБА_2, його батько (ОСОБА_4В.), ОСОБА_3 приїхали додому до ОСОБА_1 у с. Чаусово та відповідач ОСОБА_3 розповів, що хоче розвити бізнес щодо купівлі-продажу автомобілів, проте йому необхідні кошти, щоб його розпочати та обіцяв повернути запозичені кошти.

ОСОБА_1 погодився, проте оскільки коштів у нього не було, надав ОСОБА_3 для продажу свій автомобіль марки Mercedes Benz модель R320CDI 2006 року випуску, VIN№WDC2511221А03 6411. Мінімальна ціна продажу автомобіля була визначена у сумі 40000 дол. США. Кошти виручені від продажу вказаного автомобіля були визначені як позика, на підтвердження якої сторонами була написана у подальшому відповідна розписка від 17.09.2010 року.

Як було встановлено з пояснень відповідачі, та свідків та підтверджено матеріалами справи, у вересні 2010 року ОСОБА_6 (який діяв в інтересах ОСОБА_13 на підставі довіреності від 27.02.2010 року, наявної у матеріалах справи (т.1, а.с.80) зняв автомобіль позивача з обліку з УДАІ УМВС у Миколаївській області та передав його для подальшої реалізації ОСОБА_3.

Зазначене підтверджується, зокрема, позовною заявою ОСОБА_1, заявою №151563350 (2123363), поданою 17.09.2010 року ОСОБА_6 (по довіреності від ОСОБА_1О.) до УДАІ УМВС у Миколаївській області, за якою просив автомобіль марки Mercedes Benz модель R320CDI 2006 року випуску, зняти з обліку для реалізації.

17.09.2010 року ОСОБА_6 від імені ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 продати за ціну та умовах за його розсудом, здавати в оренду, обміняти належний власнику автомобіль марки Mercedes Benz модель R320CDI 2006 року випуску, у звязку з чим 17.09.2010 року була видана довіреність на імя відповідача, посвідчена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, ОСОБА_8, зареєстрована у реєстрі за №1098 (т.1, а.с.117).

З пояснень сторін було встановлено, що автомобіль ОСОБА_1 було продано. Згідно з довідкою Управління ДАІ від 26.07.2014 року №9/2 1402 (м.1, а.с.71), 17.09.2010 року автомобіль марки Mercedes Benz модель R320CDI 2006 року випуску, був знятий з обліку (для реалізації) у колишньому Миколаївському МРЕВ з вилученням комплекту номерного знаку ВЕ7707ВЕ. 15.10.2010 року вказаний автомобіль був наданий до Ясинуватського МРЕВ УДАІ ГУМВС України в Донецькій області, де був поставлений на тимчасовий облік. За результатами цієї операції на автомобіль НОМЕР_1 і видано тимчасовий реєстраційний талон ДАП №491725. оформлений на імя нового власника даного ТЗ: ПІП ОСОБА_14. 23.03.2011 року у том же РЕП ДАІ автомобіль був зареєстрований без змін номерного знаку та з видачею свідоцтва про реєстрацію САЕ №495886, оформленого на імя теперішнього власника ТЗ ОСОБА_14.

Згідно пояснень ОСОБА_4, останній не був присутній при оформленні довіреності на імя ОСОБА_3 та при продажі автомобіля позивача та розрахунків за нього не був присутній, також коштів (частини коштів), виручених від продажу автомобіля, від ОСОБА_3 не отримував. При цьому зазначив, що ОСОБА_3 позичив кошти і його сина ОСОБА_4, до теперішнього часу не повернув та вони його з моменту написання розписки не бачили. Відзначив, що його син ОСОБА_2 його син моряк та коштів, вказаних у розписці, не просив, оскільки заробляє достатньо та у нього немає бізнесу.

Згідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, що недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до п. 7 постанови пленуму Верхового суду України Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно до п. 23 постанови пленуму Верхового суду України Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Згідно до ст.. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини

Згідно до ст.. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

З огляду на вищевикладене, суд вбачає, що сторонами було визнано та підтверджено у судових засіданнях факт не передання коштів у сумі 40 тис. дол.. США на день складання оскаржуваної розписки від 17.09.2010 року було. При цьому, сторонами не заперечувались обставини щодо передачі ОСОБА_3 автомобіля позивача для його продажу, кошти від продажу якого були визначені у якості позики. При цьому, сума коштів, отриманих від реалізації автомобіля позивача, сторонам не відома.

Тобто, сторонами було визнано мнимість, удаваність та безгрішність договору позики, на укладення якого 17.09.2010 року сторонами була написана розписка. Дані обставини суперечать вимогам цивільного законодавства щодо природи договору позики.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає за можливе задовольнити зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним у повному обсязі та визнати договір позики грошових коштів від 17.09.2010 року, укладений між ОСОБА_1, з однієї сторони, та з ОСОБА_2, ОСОБА_3, з іншої сторони, недійсним в частині: отримання ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 40000(сорок тисяч) доларів США; зобовязання ОСОБА_2 повернути грошові кошти розмірі 40000(сорок тисяч) доларів США повністю та одночасно не пізніше 17 січня 2011 року; зобовязання ОСОБА_2, у разі несвоєчасного повернення грошових коштів, відшкодувати ОСОБА_1 усі збитки та шкоду, спричинені неотриманням коштів.

З огляду на те, що договір позики від 17.09.2010 року в частині, що стосується відповідача ОСОБА_2, визнано недійсним, суд вбачає, що ОСОБА_4 не виступає поручителем ОСОБА_2 за вказаним договором позики від 17.09.2010 року.

Крім того, у відповідності до ст.. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

За своєю правовою природою порука є зобовязанням, у звязку з чим до таких правовідносин застосовуються загальні правила про припинення зобовязання, визначені у гл. 50 розд. 1 кн. 5 ЦК, а саме: в результаті виконання поручителем договору поруки; за домовленістю сторін тощо. Крім того, ЦК у ст. 559 передбачає спеціальні підстави припинення поруки.

Суд виходить з того, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК, а зазначена норма передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення ч. 4 ст. 559 ЦК); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення ч. 4 ст. 559 ЦК); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення ч. 4 ст. 559 ЦК)), не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки розуміється як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

При цьому зазначене положення не виключає можливості предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК, вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинна бути предявлена у судовому порядку протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Цей правовий висновок зроблений Верховним Судом України за результатами розгляду справи № 6-53цс14 (постанова від 17 вересня 2014 р.).

З матеріалів справи, пояснень сторін було встановлено, що строк виконання зобовязань ОСОБА_15 за договором позики від 17.01.2010 року був визначений до 17.01.2011 року, проте зобовязання щодо повернення визначеної суми коштів належним чином виконано не було. При цьому, з відповідним позовом ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів звернувся до суду лише 21.01.2014 року.

Відповідно до ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Звертаючись до суду зі зустрічним позовом за захистом ОСОБА_16 посилався на невизнання ОСОБА_1 його права, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України, на припинення поруки з тих підстав, що ОСОБА_1 пропущено строк предявлення вимоги до нього як поручителя, оскільки не предявлено протягом шести місяців відповідної вимог з дня закінчення строк дії договору позики, тобто з 17.01.2011 року.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків. Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом норм ст. ст. 559, 598 ЦК України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

Уживаний законодавцем у ч. 4 ст. 559 ЦК України термін "порука" використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки.

Таким чином, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст. ст. 3, 12 - 15, 20 ЦК України, ст. ст. 3 - 5, 11, 15, 31 ЦПК України), слід дійти висновку про те, що у випадку невизнання кредитором права поручителя, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України на припинення зобов'язання за договором поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

При цьому суд враховує, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. (дана правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 р. у справі № 6-20цс11).

Таким чином, установивши, що ОСОБА_1 протягом шести місяців від дня закінчення основного зобовязання - 17.01.2011 року та простроченням виконання грошового зобовязання, не предявив відповідної вимоги до ОСОБА_4 як поручителя про виконання зобовязання, суд приходить до висновку про те, що зобовязання ОСОБА_4 як поручителя за ОСОБА_3 по договору позики грошових коштів від 17 вересня 2010 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, є такими, що припинились.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає за необхідне позовні вимоги ОСОБА_4 за зустрічним позовом до ОСОБА_1, треті особи, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання поруки за договором позики припиненою задовольнити частково. Визнати поруку ОСОБА_4 по договору позики грошових коштів від 17 вересня 2010 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, припиненою.

При цьому, суд враховує, що відповідачем ОСОБА_3 факт отримання від ОСОБА_1 автомобіля для продажу не спростований, при цьому суму коштів, оговорену сторонами та отриману від його реалізації, ОСОБА_3 до теперішнього часу ОСОБА_1 не повернув.

На спростування вказаних обставин відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів.

З огляду на що, суд вважає за необхідне позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково, а саме в частині предявлені до ОСОБА_3 з урахуванням наступного.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобовязання. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11).

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобовязання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно статті 625 ЦК України.

Згідно зі ст. 524 ЦК зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з частинами 1 та 2 ст. 533 ЦК грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Як відзначає ВСУ (аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві), зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу. Беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК, як особливої міри відповідальності, правильною є практика судів, які стягують їх виключно в національній валюті Україні гривні.

Разом з тим, як передбачено нормами Закону від 3 липня 1991 р. № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним служби статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення ВСУ від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736вов10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначене у гривні.

Прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобовязання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях. (Правова позиція ВСУ у справі за № 6-771цс15).

З урахування вищевикладеного, з огляду на те, що сторонами була обумовлена сума позики у валюті дол.. США, суд не вбачає підстави для стягнення на користь ОСОБА_1 суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, тому в цій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовляє.

Згідно розрахунку суду, 3% річних від простроченої суми боргу за період з 18.01.2011 року по 09.01.2014 року становить 28391.25 грн.

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
31778018.01.2011 - 09.01.201410883 %28391.25

З огляду на вищевикладене, суд частково задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 та вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 17.09.2010 року у розмірі 317 780 (триста сімнадцять тисяч сімсот вісімдесят) гривень 00 копійок, що еквівалентно по курсу НБУ на момент подання позову 21.01.2014 року 40 000 дол. США, та 3% річних від простроченої суми заборгованості за період з 18.01.2011 року по 09.01.2014 року у розмірі 28 391 (двадцять вісім тисяч триста девяносто одну) гривень 25 копійок.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до змісту ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 за розглядом даної справи було сплачену судовий збір на суми 3567, 20 грн. та 121, 80 грн. (квитанції від 13.01.2014 року (а.с.17-19). З огляду на що суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, ч.2 ст. 169, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, ст. ст. 11, 16, 203, 215, 252, 253, 256, 257, 258, 261, 267, 509, 524-526, 530, 536, 543, 546, , ч.4 ст. 559, 610-612, 625, 1046, 1048-1050 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 17.09.2010 року у розмірі 317 780 (триста сімнадцять тисяч сімсот вісімдесят) гривень 00 копійок, що еквівалентно по курсу НБУ на момент подання позову 21.01.2014 року 40 000 дол. США, та 3% річних від простроченої суми заборгованості за період з 18.01.2011 року по 09.01.2014 року у розмірі 28 391 (двадцять вісім тисяч триста девяносто одну) гривень 25 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір сплачений на суму 3 657 (три тисячі шістсот пятдесят сім) гривень 20 коп. та на суму 121 (сто двадцять одна) гривень 80 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору позики частково недійсним задовольнити.

Визнати договір позики грошових коштів від 17 вересня 2010 року, укладеного між ОСОБА_1, з однієї сторони, та ОСОБА_9 та ОСОБА_3 з другої сторони, недійсним в частині:

- отримання ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 40000(сорок тисяч) доларів США;

- зобовязання ОСОБА_2 повернути грошові кошти розмірі 40000(сорок тисяч) доларів США повністю та одночасно не пізніше 17 січня 2011 року;

- зобовязання ОСОБА_2, у разі несвоєчасного повернення грошових коштів, відшкодувати ОСОБА_1 усі збитки та шкоду, спричинені неотриманням коштів.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1, треті особи, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання поруки за договором позики припиненою задовольнити частково.

Визнати поруку ОСОБА_4 по договору позики грошових коштів від 17 вересня 2010 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, - припиненою.

В іншій частині позову ОСОБА_4 відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Домусчі Л. В.

06.07.2016