Справа № 344/2389/16-ц
Провадження № 22-ц/779/2100/2016
Головуючий у 1 інстанції Островський Л. Є.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Ковалюка Я.Ю., Фединяка В.Д.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю: позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання права власності, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду від 05 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

В лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішення державного реєстратора реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області від 18 березня 2016 року №13792501 про реєстрацію права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, спорудами в м. Івано-Франківську по вул. Семеренка, 54 та земельну ділянку кадастровий №080030132 за адресою: вул. Семеренка, 54 в м. Івано-Франківську за ОСОБА_4 є протиправним, оскільки не ґрунтується на вимогах закону та прийняте за відсутності належних правових підстав. Вказаним рішенням позивача фактично було позбавлено права власності на житловий будинок та земельну ділянку, добросовісним набувачем яких він є. А також, відповідачами вчинюються дії, які свідчать про невизнання права власності позивача на вищевказані обєкти. Просив визнати протиправним та скасувати рішення реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області від 18 березня 2016 року №13792501 про реєстрацію права власності на житловий будинок з погосподарськими будівлями, спорудами в м. Івано-Франківську по вул. Семеренка, 54 та земельну ділянку кадастровий №080030132 за адресою вул. Семеренка, 54 в м. Івано-Франківську за ОСОБА_4; визнати за ним, ОСОБА_2, право власності на домоволодіння за адресою вул. Семеренка, 54 в м. Івано-Франківську та земельну ділянку кадастровий номер №080030132 за адресою вул. Семеренка, 54 в м. Івано-Франківську; визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням у домоволодінні за адресою вул. Семеренка, 54 в м. Івано-Франківську, що належить йому на праві власності.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 05 липня 2016 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області від 18 березня 2016 року №13792501 про реєстрацію права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, спорудами в м. Івано-Франківську по вул. Семеренка, 54 та земельну ділянку кадастровий №080030132 за адресою: вул. Семеренка, 54 в м. Івано-Франківську за ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_2 право власності на домоволодіння за адресою: вул. Семеренка, 54 в м. Івано-Франківську та земельну ділянку кадастровий №080030132 за адресою: вул. Семеренка, 54 в м. Івано-Франківську.

Визнано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням у домоволодінні за адресою: вул. Семеренка, 54 в м. Івано-Франківську.

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 826 грн. 80 коп. судового збору.

На дане рішення ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову.

Вислухавши позивача та його представника, суддю-доповідача, дослідивши письмові матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою, виходячи з наступного.

В силу ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, встановивши, що на момент прийняття державним реєстратором 18 березня 2016 року оскаржуваного рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на спірні обєкти нерухомого майна, у спірних правовідносинах були наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, а тому на підставі пункту 5 частини 1 статті 24 Закону державний реєстратор зобовязаний був відмовити ОСОБА_4 у державній реєстрації прав у звязку з наявністю суперечностей між заявленими (ОСОБА_4В.) та вже зареєстрованими (на імя ОСОБА_2О.) речовими правами на спірне нерухоме майно. Реєстрація ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у домоволодінні за адресою: вул. Семеренка, 54 в м. Івано-Франківську, створює перешкоди у здійсненні позивачем, як власником (за рішенням суду), права власності та вільного користування і розпорядження вказаним домоволодінням, а тому порушені права позивача слід поновити та визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування житловою площею у цьому домоволодінні, оскільки такий спосіб захисту права власності не суперечить вимогам чинного законодавства.

З такими висновками суду першої інстанції не погоджується колегія суддів, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи, а також нормам матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 17 травня 2004 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за номером 54, що знаходиться в м. Івано-Франківську по вул. Семеренка (Мічуріна) (житловий будинок цегляний, житловою площею 14,88 кв.м., зазначений в плані літерою «А», деревяна вбиральня, зазначена в плані літерою «У»), посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстровано в реєстрі за № 1977 (а.с.15, 70, 110 т.1). Тобто з 17 травня 2004 року відповідач ОСОБА_4 набула права власності на зазначене домоволодіння.

03 червня 2009 року між ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу цього домоволодіння, яке складається з: житлового будинку, дерева, загальною площею 28,2 кв.м., житловою площею 14,9 кв.м., зазначений в плані літерою «А», вбиральні, загальною площею 1,0 кв.м., зазначена в плані літерою «У», посвідчений нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстровано в реєстрі за № 1467. (а.с.16-17, 70-72, 111-112, 207, 268 т.1).

Згідно з витягом з Державного реєстру правочинів №7355490 від 03 червня 2009 року вищевказаний правочин було зареєстровано 03 червня 2009 року в Державному реєстрі правочинів.(а.с.18,73,113, 208, 267 (зворот) т.1).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22968322 від 10 червня 2009 року право власності на домоволодіння за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Семеренка (вул. Мічуріна), буд. 54 реєструвалося за ОСОБА_2 (частка 1/1). (а.с.19, 74, 114, 211, 267, 272 т.1).

Також, 03 червня 2009 року між ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстровано в реєстрі за № 1471. (а.с.209, 269 т.1).

Відповідно до витягу з Державного реєстру правочинів №7358176 від 04 червня 2009 року вищевказаний правочин було зареєстровано 03 червня 2009 року в Державному реєстрі правочинів. (а.с.210, 271 т.1).

За результатами цього правочину ОСОБА_2 виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0419 га, розташовану на вул. Семеренка, 54 м. Івано-Франківська Івано-Франківської міської ради, серія ЯИ №855440 від 26 лютого 2010 року (а.с.212,270 т.1).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 07 червня 2013 року визнано недійсними довіреність від 12 листопада 2008 року, що видана від імені ОСОБА_4 на імя ОСОБА_10; договір купівлі-продажу домоволодіння, що знаходиться в м. Івано-Франківськ по вул. Семеренка, 54, який укладено між ОСОБА_4 (від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_10О.) та ОСОБА_8; договір купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться в м. Івано-Франківськ по вул. Семеренка, 54, який укладено між ОСОБА_4 (від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_10О.) та ОСОБА_8; договір купівлі-продажу домоволодіння, що знаходиться в м. Івано-Франківськ по вул. Семеренка, 54, який укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 і посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_9 03.06.2009 року та зареєстрований в реєстрі за №1467; договір купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться в м. Івано-Франківськ по вул. Семеренка, 54, який укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 і посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_9 03.06.2009 року та зареєстрований в реєстрі за № 1471; витребувано з володіння ОСОБА_2 домоволодіння № 54 по вул. Семеренка в м. Івано-Франківськ; витребувано з володіння ОСОБА_2 земельну ділянку по вул. Семеренка в м. Івано-Франківськ. (а.с.21-27, 76-82, 116-122, 143-152, 199-206, 258-261 т.1).

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2013 року рішення Івано-Франківського міського суду від 07 червня 2013 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння, що знаходиться в м. Івано-Франківськ по вул. Семеренка, 54, який укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 і посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_9 03.06.2009 року та зареєстрований в реєстрі за № 1467 та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться в м. Івано-Франківськ по вул. Семеренка, 54, який укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 і посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_9 03.06.2009 року та зареєстрований в реєстрі за № 1471 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині рішення залишено без змін. (а.с.28-36, 83-91, 123-131, 143-147, 190-198, 262-266 т.1).

При тому із мотивувальної частини цього рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області виходить, що суд керувався положеннями ст. 388 ЦК України, врахувавши, що ОСОБА_2 придбав спірну нерухомість не безпосередньо у власника ОСОБА_4, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно ОСОБА_8 і спірне майно вибуло з володіння власниці не з її волі, що встановлено вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26.07.2012 року. Відтак, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). ОСОБА_2 того, рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає реєстрації за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 червня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, і рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2013 року залишено без змін. (а.с.141-142, 237-238 т.1).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 18 листопада 2015 року розяснено рішення Івано-Франківського міського суду від 07 червня 2013 року в частині витребування з володіння ОСОБА_2 домоволодіння № 54 по вул. Семеренка в м. Івано-Франківськ та витребування з володіння ОСОБА_2 земельної ділянки по вул. Семеренка, 54 в м. Івано-Франківськ, яке, за висновком суду, слід розуміти так, що зазначені вище обєкти нерухомості витребувані в користь позивача ОСОБА_4 (а.с.139-140,187-189 т.1).

На підставі вищевказаних судових рішень 18 березня 2016 року державним реєстратором Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області ОСОБА_11 прийнято рішення про реєстрацію права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, спорудами в м. Івано-Франківську по вул. Семеренка, 54 за ОСОБА_4, розмір частки 1/1. (а.с.137 т.1).

Вирішуючи даний спір слід виходити з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За приписами ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Враховуючи положення зазначеної статті, преюдиційне значення для вирішення іншої справи мають обставини, встановлені судовим рішенням.

Оскільки обставини, які стосувалися набуття позивачем права власності на домоволодіння та земельну ділянку встановлені судовим рішенням від 07 червня 2013 року, яке набрало законної сили і відповідно до якого встановлений факт вибуття цього нерухомого майна з володіння власника ОСОБА_4 без її волі шляхом укладення правочину від її імені ОСОБА_10 на підставі підробленої довіреності, за що останній засуджений вироком Івано-Франківського міського суду від 26 липня 2012 року. Ця довіреність від 12 листопада 2008 року та договори купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки від 17 квітня 2009 року, укладені між ОСОБА_4, від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_10, та ОСОБА_8, визнані недійсними та витребувано це нерухоме майно від останнього власника, яким є позивач, тому позивач не має права на це нерухоме майно.

Не є правильними висновки суду про те, що позивач є власником спірних обєктів нерухомості, оскільки, переглядаючи рішення Івано-Франківського міського суду від 07 червня 2013 року, апеляційний суд Івано-Франківської області у своєму рішенні від 02 грудня 2013 року встановив відсутність належних доказів, які б свідчили про недобросовісність ОСОБА_2 як останнього набувача спірного майна, тому скасував рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки, укладених між ОСОБА_8 та ОСОБА_2

У даному випадку судом була застосована віндикація як спосіб захисту цивільного права, оскільки вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції (ч. 1 ст. 216 ЦК України) може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

У п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень").

Таким чином, не має жодного значення у даному випадку той факт, що не встановлена недобросовісність ОСОБА_2 при укладенні договорів купівлі-продажу з ОСОБА_8

У даному випадку діє презумпція добросовісності набувача ОСОБА_2, але і у цьому випадку він зобовязаний повернути набуте майно відповідно до ст. 388 ЦК України, яке у нього і витребувано відповідно рішенням суду.

Тому суд допустив помилку, визнаючи право власності на домоволодіння та земельну ділянку за позивачем ОСОБА_2, застосувавши норму матеріального права (ст. 392 ЦК України), яка не підлягала застосуванню.

Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» врегульовано відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Порядок проведення державної реєстрації прав врегульовано статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Підстави для державної реєстрації прав визначено ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема п. 9 передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, державна реєстрація прав на домоволодіння та земельну ділянку за ОСОБА_4 18 березня 2016 року проведена відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Висновки суду про те, що не могла бути проведена державна реєстрація прав на підставі ухвали суду про розяснення рішення також є неправильними.

Так, за змістом ст. 208 ЦПК України судові рішення можуть бути викладені у формі ухвал.

Але у даному випадку визначальним є те, що від позивача по справі витребувано спірне майно на користь законного власника, яким є ОСОБА_4 Про це і ухвалено рішення суду від 07 червня 2013 року, однак у резолютивній частині цього рішення не було зазначено прізвище цього законного власника ОСОБА_4, що зумовило постановлення ухвали від 18 листопада 2015 року про розяснення рішення суду, яка також набрала законної сили.

Отже, державна реєстрація прав за ОСОБА_4 фактично проведена на підставі рішення суду від 07 червня 2013 року.

Оскільки позивач не є власником домоволодіння, то він не має права вимоги щодо позбавлення права користування житловим приміщенням обох відповідачів.

Позовні вимоги стосуються визнання відповідача ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке їй належить на праві власності, тобто обмеження її у здійсненні права власності шляхом позбавлення права користування належним їй житлом.

Обраний позивачем спосіб захисту права суперечить положенням Загальної декларації прав людини (1948), стаття 17 якої проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини, та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950), оскільки статтею 1 Протоколу N 1 (1952) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом, положенням ст.ст. 41, 47 Конституції України та ст.ст. 317, 319 та 321 Цивільного кодексу України, тому суд безпідставно задовольнив позов і в цій частині.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314,316, 317 ЦПК України, колегія судів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 05 липня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання права власності, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відмовити.

Рішення набирає законної сили з дня його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: І.О. Максюта

ОСОБА_12

ОСОБА_13