Справа № 350/1418/15-ц
Провадження № 22-ц/779/2088/2016
Головуючий у 1 інстанції Пулик М.В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Бойчука І.В., Проскурніцького П.І.

секретаря Возняк В.Д.

з участю представника апелянта ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Рожнятівського районного суду від 19 серпня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

18.09.2015 року ОСОБА_4 звернулася в суд з наведеним позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, в обґрунтування якого зазначила, що 30.04.2014 року між нею та відповідачем ОСОБА_5 був укладений договір позики, відповідно до якого останній позичив у неї грошові кошти в сумі 708 000 грн., що на день передачі коштів відповідало еквівалентові 60 000 доларів США. В п. 2 вказаного договору вони домовилися, що договір позики є безпроцентним, а також що остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 30 квітня 2015 року. В забезпечення виконання зобовязань за вказаним договором позики 30.04.2014 року між нею та ОСОБА_5 був укладений іпотечний договір, відповідно до якого іпотекодавець ОСОБА_5 передав у іпотеку належне йому нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення, аптека-магазин-стоматполіклініка, загальною площею 207,1 кв.м, що знаходиться в смт. Перегінське Рожнятівського району Івано-Франківської області по вул. Сагайдачного, 24, та земельну ділянку площею 0,0211 га, що розташована за цією ж адресою. В термін, визначений п. 2 договору позики, а саме до 30.04.2015 року, ОСОБА_5 своїх зобовязань щодо повернення їй коштів не виконав, у звязку з чим 17.06.2015 року вони уклали Додатковий договір №1 до Договору позики посвідченого приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу ОСОБА_7 30 квітня 2014 року за реєстром №288, відповідно до якого пункт 2 договору позики виклали у новій редакції, а саме: договір позики є безпроцентним; остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 01 вересня 2015 року; сума позики, що підлягає поверненню, на день розрахунку має відповідати еквівалентові суми 60 000 доларів США. Цього ж дня відповідні зміни були внесені ними також і до іпотечного договору. Не зважаючи на відтермінування строку остаточного розрахунку до 01 вересня 2015 року, ОСОБА_5 і у цей строк позику не повернув. Оскільки відповідач ухиляється від виконання зобовязання щодо повернення їй коштів згідно договору позики та спілкування з нею з цього приводу, то, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просила в рахунок погашення заборгованості в розмірі 1 615 904 грн., з яких 1 533 000 грн., що в еквіваленті станом на 01.02.2016 року становить 60 000 доларів США, - основна сума заборгованості, 15 372 грн. 3% річних та 67 532 грн. сума інфляційних збитків, звернути стягнення на предмет іпотеки згідно іпотечного договору від 30.04.2014 року та договору про внесення змін та доповнень до Іпотечного договору посвідченого приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу ОСОБА_7 30 квітня 2014 року за реєстром №289, шляхом визнання за нею права власності на вказаний предмет іпотеки.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 19 серпня 2016 року задоволено позов ОСОБА_4. Вирішено звернути стягнення на предмети іпотеки за іпотечним договором від 30 квітня 2014 року та договором про внесення змін та доповнень до Іпотечного договору посвідченого приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу ОСОБА_7 30 квітня 2014 року за реєстром №289, укладеним 17 червня 2015 року, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 за договором позики від 30 квітня 2014 року та Додатковим договором №1 до Договору позики посвідченого приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу ОСОБА_7 30 квітня 2014 року за реєстром №288, який було укладено 17 червня 2015 року; визнати право власності за ОСОБА_4 на нежитлове приміщення, аптека-магазин-стоматполіклініка, загальною площею 207,1 кв.м, зазначене в плані літ. «А», що знаходиться за адресою: смт. Перегінське, вул. Сагайдачного, 24, Рожнятівського району Івано-Франківської області та належить іпотекодавцю ОСОБА_5 на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 16 грудня 2009 року Перегінською селищною радою Рожнятівського району Івано-Франківської області на підставі рішення виконавчого комітету від 08 грудня 2009 року за №75, що є зареєстрованим в Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації 16 грудня 2009 року, номер запису 4058, в книзі номер 19, реєстраційний номер 29205677, з усіма приналежностями, вартістю 2 515 644 гривні, визначеною висновком №16058 судової будівельно-технічної експертизи від 01 серпня 2016 року; визнати право власності за ОСОБА_4 на земельну ділянку, площею 0,0211 га, кадастровий номер :01:009:0356, що знаходиться за адресою: смт. Перегінське, вул.Сагайдачного, 24, Рожнятівського району Івано-Франківської області та належить іпотекодавцю ОСОБА_5 згідно Державного акту про право власності на землю, серії ІФ №020454, виданого 25 квітня 2002 року Перегінською селищною радою Рожнятівського району Івано-Франківської області, право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_5 в Державному реєстрі прав на нерухоме майно за номером 5520748, згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30 квітня 2014 року за індексним номером 21138337, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 48, вартістю 62 776 гривень, визначеною висновком №0026/03/2016 експертного дослідження від 04.03.2016 року; стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 6 890 грн. судового збору.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне зясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт зазначає, що судом при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано норми матеріального права, які виключають такий судовий спосіб захисту порушеного права, як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього. Так, судом не враховано, що можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише статтями 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, однак згідно положень ст.ст. 36-37 Закону України «Про іпотеку» такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється в позасудовому порядку. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульований ст. 39 зазначеного закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього закону.

Також апелянт вказує, що судом неправомірно взято до уваги висновок №16058 судової будівельно-технічної експертизи від 01.08.2016 року, проведеної за ухвалою суду, відповідно до якого вартість спірного нежитлового приміщення, аптеки-магазину-стоматполіклініки становить 2 515 644 грн., оскільки вказана експертиза проводилася без повідомлення власників майна про час проведення огляду приміщення, яке тривалий час є зачиненим і доступу у сторонніх осіб до нього немає. Фактично огляд майна, яке є предметом дослідження, не проводився, відповідно експерт не володів достатніми даними для визначення його вартості, а тому його висновок не можна вважати обґрунтованим.

Крім того, суд безпідставно взяв до уваги висновок про оцінку земельної ділянки, який був складений поза проведенням судової експертизи. Призначивши проведення експертизи одного іпотечного майна, суд ухилився від проведення експертизи іншого іпотечного майна, на яке звернув стягнення.

Апелянт посилається також і на те, що вона, як відповідач, жодним чином не була повідомлена про розгляд справи. Після відновлення провадження у справі, яке було зупинено для проведення експертизи, суд в першому ж судовому засіданні ухвалив рішення, допустивши таким чином порушення вимог ст. 169 ЦПК України.

З наведених підстав апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

У засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Представник позивача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги не визнав, посилаючись на обґрунтованість висновків суду, просив апеляційну скаргу відхилити.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, про час та день розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомив.

З урахуванням положень ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, виходячи за межі доводів апеляційної скарги згідно ч. 3 ст. 303 ЦПК України, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Наведеним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає не повністю.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що зобовязання за договором позики від 30 квітня 2014 року та Додатковим договором №1 до нього, укладеним 17 червня 2015 року, які забезпечені іпотекою відповідно до іпотечного договору від 30 квітня 2014 року та договору про внесення змін та доповнень до цього Іпотечного договору, укладеного 17 червня 2015 року, боржником ОСОБА_5 не виконані, а тому іпотекодержатель ОСОБА_4 вправі звернути стягнення на предмет іпотеки.

При цьому суд погодився з визначеним позивачем розміром заборгованості відповідача ОСОБА_5, який становить 1 615 904 грн., з яких 1 533 000 грн., що станом на 01.02.2016 року відповідно до офіційного курсу НБУ еквівалентно 60 000 доларів США, - основна сума боргу, 67 532 грн. інфляційні втрати та 15 372 грн. 3% річних.

Колегія суддів з таким висновком суду погоджується не повністю з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що 30.04.2014 року між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_5 укладено договір позики, відповідно до п. 1 якого позичальник ОСОБА_5 отримав у позикодавця ОСОБА_4 гроші в сумі 708 000 грн., що на день передачі грошей відповідало еквівалентові 60 000 доларів США. В п. 2 вказаного договору позики сторони домовилися, що договір позики є безпроцентним; остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 30 квітня 2015 року; сума позики, що підлягає поверненню, на день розрахунку має відповідати еквівалентові 60 000 доларів США (а.с. 9-11 в т. 1).

17.06.2015 року між сторонами укладено Додатковий договір №1 до Договору позики посвідченого приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу ОСОБА_7 30 квітня 2014 року за реєстром №288, відповідно до якого п. 2 договору позики від 30.04.2014 року сторони виклали у новій редакції, а саме погодили, що остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 01 вересня 2015 року; сума позики, що підлягає поверненню, на день розрахунку має відповідати еквівалентові суми 60 000 доларів США (а.с. 28 в т. 1).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 524 ЦК України зазначено, що зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Водночас ч. 2 цієї статті дає учасникам правовідносин визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

За змістом даного договору, сторони укладаючи договір позики, погодили його істотні умови і порядок виконання зобовязання в гривнях, що визначається за офіційним курсом НБУ долара до гривні на день такого платежу.

За приписами ст. 533 ЦК України, визначаючи грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті, сторони погоджуються, що сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зазначене відображено в п. 2 договору та ґрунтується на положеннях ч. 2 ст. 533 ЦК України.

В силу ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно положень ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Судом установлено, що відповідачем ОСОБА_5 умови договору позики та додаткового договору №1 до цього договору позики щодо повернення грошових коштів не виконано.

Згідно розрахунку позивача ОСОБА_4, з яким погодився суд першої інстанції, розмір заборгованості ОСОБА_5 становить 1 615 904 грн., з яких 1 533 000 грн., що станом на 01.02.2016 року відповідно до офіційного курсу НБУ еквівалентно 60 000 доларів США, - основна сума боргу, 67 532 грн. інфляційні втрати та 15 372 грн. 3% річних.

В силу ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України від 03 липня 1991 року №1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Таким чином, визначення сторонами еквіваленту грошового зобов'язання до долара забезпечує захист інтересів позикодавця від знецінення грошових коштів, а тому 67 532 грн. інфляційних втрат не підлягають стягненню з відповідачів.

Суд першої інстанції наведеного не врахував, допустив порушення норм матеріального права, які призвели до задоволення позовних вимог, що згідно із законом задоволенню не підлягають.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду в наведеній частині слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову в частині стягнення інфляційних втрат відмовити.

Крім того, колегія суддів не погоджується з проведеним позивачем розрахунком 3% річних, розмір якого становить 15 372 грн.

Як вбачається із заяви про збільшення позовних вимог від 01.02.2016 року, позивач провела розрахунок 3% річних за період з 02.09.2015 року по 01.02.2016 року, вказавши при цьому 122 дні прострочення.

Разом з тим, період з 02.09.2015 року по 01.02.2016 року становить 153 дні прострочення.

Розглядаючи справу суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми заборгованості у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання.

З огляду на викладене, розмір 3% річних в даному випадку становить 19 278 грн. (1 533 000 грн. ? 3% : 365 ? 153 дні прострочення = 19 278 грн.).

Судом також встановлено, що в забезпечення виконання зобовязань за вищевказаним договором позики 30.04.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено іпотечний договір, відповідно до якого іпотекодавець ОСОБА_5 передав у іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення, аптека-магазин-стоматполіклініка, загальною площею 207,1 кв.м, що знаходиться в смт. Перегінське Рожнятівського району Івано-Франківської області по вул. Сагайдачного, 24, та земельну ділянку площею 0,0211 га, що розташована за цією ж адресою (а.с. 12-15 в т. 1).

17.06.2015 року між сторонами був укладений договір про внесення змін та доповнень до Іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу ОСОБА_7 30 квітня 2014 року за реєстром №289, яким внесені відповідні зміни до іпотечного договору від 30.04.2014 року (а.с. 29-30 в т. 1).

Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 3 вказаної статті звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями ч. 3 зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульований ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

З аналізу положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України слідує, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Судом установлено, що відповідач ОСОБА_5 умови договору позики та додаткового договору №1 до цього договору позики щодо повернення грошових коштів не виконав, у звязку з чим утворилась заборгованість в сумі 1 552 278 грн., з яких 1 533 000 грн., що станом на 01.02.2016 року відповідно до офіційного курсу НБУ еквівалентно 60 000 доларів США, - основна сума боргу, та 19 278 грн. 3% річних.

.

Відповідно до п. 12.2 договору про внесення змін та доповнень до Іпотечного договору посвідченого приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу ОСОБА_7 30 квітня 2014 року за реєстром №289, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 17.06.2015 року, сторони домовилися, що згідно даного застереження, задоволення вимог іпотекодержателя вирішується шляхом позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель має право:

- задовольнити вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки є дане застереження;

- від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Договір купівлі-продажу предмета іпотеки є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Таким чином ОСОБА_4 має право на визнання права власності на предмет іпотеки, або на укладення від свого імені договору купівлі-продажу іпотечного майна.

В силу дії ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором (постанова Верховного Суду України від 11 грудня 2013 року у справі №6-124цс13).

З наведеною правовою позицією погодився Верховний Суд України в постанові від 14.09.2016 року (справа №6-1219цс16), зазначивши, що в разі встановлення в договорі такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки як набуття іпотекодержателем права власності на обтяжене іпотекою майно, останній вправі вимагати застосування такого способу звернення стягнення у судовому порядку.

Хоча в даній справі, суд ухвалюючи судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, неправильно застосував норми ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», однак встановивши вищезазначені фактичні обставини, суд вірно вирішив спір по суті, захистивши порушені права позикодавця щодо виконання позичальником грошових зобовязань, забезпечених іпотекою.

Наведена позиція узгоджується також з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 19.09.2016 року в справі №6-1920цс16, від 28.09.2016 року у справі №6-1243цс16, Вищого Спеціалізованого Суду України в ухвалі від 21.09.2016 року в справі №522/24450/15-ц, а тому не заслуговує на увагу твердження апелянта, що форма захисту про визнання права власності на предмет іпотеки не відповідає судовій практиці, а саме правовому висновку Верховного Суду України в постанові від 30 березня 2016 року.

Більше того, іпотечний договір, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, не містить умови, що право власності на предмет іпотеки за іпотечним договором може перейти до іпотекодержателя лише за згодою іпотекодавця, як це було встановлено в справі, що переглядалась Верховним Судом України 30 березня 2016 року (справа №6-1851 цс15).

Доводи апелянта про неналежність доказу висновку судової будівельно-технічної експертизи, складеного 01 серпня 2016 року судовим експертом ОСОБА_8, не заслуговують на увагу, оскільки такий висновок складений експертом на виконання ухвали Рожнятівського районного суду від 13 травня 2016 року. Експерт попереджений про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладеного на нього обовязку. Він є атестованим за експертними спеціальностями, в тому числі: дослідження обєктів нерухомості, будівельних матеріалів, конструкцій і відповідних документів та визначення оціночної вартості будівельних обєктів та споруд.

За наведених обставин у суду відсутні підстави ставити під сумнів вказаний висновок.

Щодо тверджень апелянта про те, що дослідження експертом проведено без належного їх повідомлення, у їх відсутності та без огляду експертом майна, спростовуються матеріалами справи, зокрема клопотаннями експерта, адресованими суду, сторонам та їх представникам (а.с. 71 г, 71 е в т. 2) про забезпечення доступу експерта до обєкту дослідження, акт від 11.07.2016 року, складений експертом та представником позивача, на предмет повідомлення суду про обмежений доступ до обєкту експертизи (а.с. 71 є в т. 2), а також матеріалами висновку (фототаблиці а.с. 97-104 в т. 2).

Не заслуговують на увагу також доводи апелянта про те, що суд в своєму рішенні вказав ціну предмету іпотеки земельної ділянки, вказану у звіті про оцінку земельної ділянки, який був складений поза проведенням судової експертизи, оскільки судом взято до уваги висновок експертного дослідження, складеного судовим експертом ОСОБА_9 на замовлення відповідача ОСОБА_5 (а.с. 3-18 в т. 2). Як ствердив в судовому засіданні представник позивача, з такою оцінкою земельної ділянки погодилась сторона позивача. А тому не було потреби в призначенні експертизи щодо оцінки земельної ділянки.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції слід скасувати в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4, а саме в частині визначення суми заборгованості, в погашення якої слід звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності позивача на предмет іпотеки. Позивачу слід відмовити в стягненні інфляційних втрат за весь час прострочення грошового зобовязання в розмірі 67 532 грн. та змінити суму 3% річних за невиконання грошового зобовязання. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Рожнятівського районного суду від 19 серпня 2016 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення заборгованості за договором позики на предмет іпотеки задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 за договором позики від 30 квітня 2014 року та Додатковим договором №1 до Договору позики посвідченого приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу ОСОБА_7 30 квітня 2014 року за реєстром №288 від 17 червня 2015 року, укладеними між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в розмірі 1 552 278 грн., з яких: заборгованість за договором позики в сумі 1 533 000 грн., що за курсом НБУ відповідно до службового розпорядження станом на 01.02.2016 року становить 60 000 доларів США, та 19 278 грн. 3% річних, звернути стягнення на предмети іпотеки за іпотечним договором від 30 квітня 2014 року та договором про внесення змін та доповнень до Іпотечного договору посвідченого приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу ОСОБА_7 30 квітня 2014 року за реєстром №289 від 17 червня 2015 року, укладеними між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а саме:

- на нежитлове приміщення, аптека-магазин-стоматполіклініка, загальною площею 207,1 кв.м, зазначене в плані літ. «А», що знаходиться за адресою: смт. Перегінське, вул. Сагайдачного, 24, Рожнятівського району Івано-Франківської області та належить іпотекодавцю ОСОБА_5 на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 16 грудня 2009 року Перегінською селищною радою Рожнятівського району Івано-Франківської області;

- на земельну ділянку, площею 0,0211 га, кадастровий номер :01:009:0356, що знаходиться за адресою: смт. Перегінське, вул.Сагайдачного, 24, Рожнятівського району Івано-Франківської області та належить іпотекодавцю ОСОБА_5 згідно Державного акту про право власності на землю, серії ІФ №020454, виданого 25 квітня 2002 року Перегінською селищною радою Рожнятівського району Івано-Франківської області

шляхом визнання за ОСОБА_4 права власності на вказані предмети іпотеки.

В частині позову про стягнення інфляційних втрат за весь час прострочення грошового зобовязання в розмірі 67 532 грн. відмовити.

В решті рішення Рожнятівського районного суду від 19 серпня 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Бойчук І.В.

ОСОБА_10