пр. № 2/759/5022/16
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2016 рокусуддя Святошинського районного суду м.Києва Лукяненко Л.М. розглянувши матеріали цивільної справи за позовом Комунального підприємства « Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м.Києва до ОСОБА_2 3 - я особа Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація про виселення -,

Встановив:

До Святошинського райсуду м.Києва надійшла позовна заява Комунального підприємства « Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м.Києва до ОСОБА_2 3 - я особа Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація про виселення .

Враховуючи те, що у провадженні цього суду була справа між тими сторонами , про той самий предмет і з тих самих підстав , а саме рішенням Ленінградського районного суду м. Києва від 07 лютого 1997 року були задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею права користування жилим приміщенням, а в позові державного комунального підприємства житлового господарства Ленінградського району м. Києва, як балансоутримувач житлового фонду Ленінградського району м. Києва до ОСОБА_2 про виселення з однокімнатної ізольованої квартири комунальної власності АДРЕСА_1 було відмовлено .

Ухвалою судової колегії по цивільним справам Київського міського суду в 1998 році вказане рішення Ленінградського районного суду м. Києва було скасоване, справу направлено на новий розгляд до суду Ленінградського району м. Києва.

Рішенням Ленінградського районного суду м. Києва по справі № 2-430 08 грудня 1998 року були задоволені позовні вимоги ДКПЖГ Ленінградського району м. Києва про виселення ОСОБА_2 з самовільно зайнятого жилого приміщення, а в основному позові ОСОБА_2 про визнання право користування жилим приміщенням відмовлено в повному обсязі.

Ухвалою судової колегії в цивільних справах Київського міського суду від 07 квітня 1999 року в задоволені касаційної скарги ОСОБА_2 було відмовлено ,а рішення суду Ленінградського району мста Києва залишено без змін.

Виконавчий лист про примусове виселення ОСОБА_2 з тексту даної позовної заяви було направлено 04 січня 2000 року до районного відділу державної виконавчої служби Ленінградського районного управління юстиції у м. Києві.

В зв'язку з численними скаргами ОСОБА_2 до Верховного суду України, до Святошинського районного суду м. Києва, прокуратури міста Києва, виконавче провадження неодноразово зупинялось та відновлювалось.

17 березня 2005 року всі матеріали по примусовому виселенню ОСОБА_2 були направлені на перевірку до відділу державної виконавчої служби Київського міського управління юстиції і 31 березня 2005 року була винесена постанова про поновлення виконавчого провадження про примусове виселення ОСОБА_2 з кв. АДРЕСА_1

Із тексту позовної заяви від 29.08.2016 року про виселення відповідача з 1998 року житлове господарство міста Києва неодноразово реорганізовувалось, створювались нові підприємства і позивача та стягувача - державного комунального підприємства житлового господарства .

Рішенням Київської міської ради від 9 жовтня 2014 року № 270/270 „Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва", яке набрало чинності з 1 січня 2015 року у Святошинському районі м. Києва створено нове підприємство - комунальне підприємство „Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва"

З 6 лютого 2015 року розпорядженням Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації № 58 „Про передачу та закріплення житлового і не житлового фонду за комунальним підприємством „Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва" весь житловий та не житловий фонд у Святошинському район м. Києва було закріплено та передано на обслуговування комунальному підприємству „Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва" і, після проведення процедури реєстрації, комплектування, підбору, формування штату обслуговування житлового фонду новоствореним підприємством розпочато 1 березня 2015 року.

Помінявся стягувач за виконавчим провадженням було ДКПЖГ Ленінградського району м. Києва, рішення суду про примусове виселення не було виконане своєчасно, ОСОБА_2 продовжує проживати у однокімнатній квартирі комунальної власності АДРЕСА_1 без будь- яких правових підстав.

Про те, ст.378 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює сторону виконавчого провадження.

У відповідності до ст.371 ЦПК України стягувач має право звернутись з заявою про поновлення строку для пред*явлення виконавчого документу .

Враховуючи те, що є таке , що набрало законної сили рішення щодо спору між тими сторонами , про той самий предмет і з тих самих підстав , а саме виселення відповідача з спірної квартири , виконання рішення суду входить до компетенції виконавчої служби ..

У відповідності з нормами Конституції України та ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими для виконання. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень покладено законом на Державну виконавчу службу України, а порядок виконання визначений Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 1 ст. 371 ЦПК України, стягувачам, які пропустили строк для пред'явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Також ч. 2 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягувач, який пропустив строк пред'явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення строку пред'явлення до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання.

Факт невиконання рішення суду, яке набрало законної сили, що є неприпустимим.

Водночас, також слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Сферою регулювання ст. 6 Конвенції є також виконання судового рішення. Зокрема Європейський суд з прав людини зазначає, що п. 1 ст. 6 Конвенції («Право на справедливий суд») гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на доступ до суду, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак, це право було б ілюзорним, якби правова система договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.

В рішенні Європейського суду «Горнсбі проти Греції» від 10.03.1997 (п. 40) зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «суду».

Щодо поновлення процесуальних строків національними судами Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд одним із аспектів якого є право доступу до суду (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1975 п. 36) не є абсолютним, воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення у справі «Герін проти Франції» від 29.07.1998, п. 37).

Враховуючи те, що є таке , що набрало законної сили рішення щодо спору між тими сторонами , про той самий предмет і з тих самих підстав , а саме виселення відповідача з спірної квартири , виконання рішення суду входить до компетенції виконавчої служби ,тому суддя повинен відмовити у відкритті провадження .

Керуючись п.2ч.2 ст. 122 ,293 ЦПК України суддя,-

Ухвалив:

Відмовити у відкритті провадження по справі за позовом Комунального підприємства « Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м.Києва до ОСОБА_2 3 - я особа Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація про виселення .

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги на протязі 5 днів .

Суддя: