Ухвала

іменем України

09 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л., Кузнєцова В.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ДельтаБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ДельтаБанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» про визнання кредитного договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 11 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 29 березня 2006 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 136П/2006, згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредитні кошти для придбання автомобіля у розмірі 23 190 доларів США з терміном кредитування 60 місяців, з кінцевою датою повернення кредиту 28 березня 2011 року та процентною ставкою за користування кредитом - 13 % річних.

У зв'язку з невиконання позичальником умов кредитного договору у нього утворилась заборгованість перед банком, яка станом на 21 червня 2012 року склала 79 797 грн 04 коп.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк» та Акціонерним товариством «Дельта Банк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь Акціонерного товариства «Дельта Банк», за яким позивач набув право вимоги за кредитним договором, укладеним із ОСОБА_4

Посилаючись на викладене та уточнивши позовні вимоги, ПАТ «Дельта Банк» просило стягнути із ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором станом на 24 червня 2014 року в сумі 121 185 грн 58 коп.

У січні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Укрпромбанк» про визнання кредитного договору від 29 березня 2006 року № 136П/2006, укладеного між ним та ТОВ «Укрпромбанк», недійсним.

Вимоги зустрічного позову ОСОБА_4 мотивував тим, що, як на момент укладення договору, так і під час виконання кредитного договору банком порушено Закон України «Про захист прав споживачів», не додержано вимог законів України, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 грудня 2014 року позов ПАТ «ДельтаБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 29 березня 2006 року № 136П/2006 в сумі 121 185 грн 58 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 11 лютого 2016 року зазначене судове рішення в частині вирішення позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_4 скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові.

У решті рішення залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить ухвалені в справі рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що 29 березня 2006 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 136П/2006, за умовами якого ТОВ «Укрпромбанк» надало ОСОБА_4 споживчій кредит у сумі 23 190 доларів США строком до 28 березня 2011 року зі сплатою 13 % річних для придбання автомобіля.

Позичальник зобов'язався повертати кредит щомісяця до 10 числа, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, у розмірі не менше 1/60 частини від суми отриманого кредиту, що становить 386,5 доларів США.

За положеннями п. 2.6 кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються щомісяця за період з дня надання кредиту до дня його повернення на суму фактичної заборгованості за кредитом, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та році.

За платіжним дорученням банк 30 березня 2006 року від імені ОСОБА_4 перерахував кредитні кошти у розмірі 117 106 грн ТОВ «Експрес-Авто» як оплату за автомобіль.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», відповідно до якого позивач набув права вимоги, в тому числі за кредитним договором від 30 березня 2006 року № 136П/2006. Відповідно до додатку № 2 до цього договору до позивача перейшло право вимоги за вказаним кредитним договором станом на 01 червня 2010 року, зазначено, що фактичний розмір невиконаного грошового зобов'язання складає 8 030,78 доларів США.

Із розрахунків банку ОСОБА_4 свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, внаслідок чого у нього станом на 24 червня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 121 185 грн 58 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 86 910 грн 11 коп., заборгованість за процентами - 34 275 грн 47 коп.

За таких обставин суд першої інстанції вважав доведеним факт укладання між банком та ОСОБА_4 кредитного договору, факт належного виконання позивачем умов договору щодо надання кредитних коштів та неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, а відтак задовольнив позовні вимоги банку щодо повернення тіла кредиту та процентів за користування кредитними коштами у розмірі, визначеному договором.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції зазначав, що положення Закону України «Про захист прав споживачів» не можуть застосовуватися після укладення договору кредиту, оскільки банк є фінансовою установою, діяльність якої та відносини між банком та позичальником регулюють спеціальні правові норми.

Апеляційний суд не погодився з висновком суду першої інстанції в цій частині, зазначаючи, що ОСОБА_4 у позові посилався на порушення банком його прав споживача за укладеним договором про надання споживчого кредиту, зокрема: не надано відповідачем письмової інформації про орієнтовану сукупну вартість кредиту, наявні форми кредитування, переваги та недоліки форм погашення кредиту, дострокове повернення кредиту, що вплинуло на його свідомий вибір. Унаслідок цього він був введений в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме: умов надання кредиту, фактичної вартості суми кредиту, графіка його погашення. У зв'язку з цими обставинами він прийняв для себе несправедливі умови кредитного договору, що в результаті позбавило його можливості належно виконувати свій обов'язок зі сплати кредиту. При цьому ОСОБА_4 посилався на положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Апеляційний суд зазначав, що, оскільки між сторонами виникли зобов'язання з укладеного ними договору про надання споживчого кредиту і ОСОБА_4 як споживачем оспорені дії банку щодо порушення його прав, це згідно із ст. 3 ЦПК України надає йому право на пред'явлення даного позову. Крім того, суд першої інстанції не врахував Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг).

Апеляційний суд на підставі оцінених доказів, наданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстав, передбачених ч. 1 ст. 203 ЦК України, ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання кредитного договору недійсним немає, оскільки ОСОБА_4 не довів введення його в оману з боку банківської установи чи обман, а також наявність умов для визначення такого договору несправедливим чи укладеним через нечесну підприємницьку діяльність, що є його процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). У зв'язку з наведеним відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним.

Посилання ОСОБА_4 про те, що банківською установою порушено положення Хартії захисту споживачів, прийнятої 25 сесією консультативної асамблеї Європейського союзу в 1973 році щодо інформованості позивача з питань надання кредиту, апеляційний суд не взяв уваги, оскільки встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 мав право на достатню інформацію, що дозволяло йому зробити розумний вибір між конкуруючими банківськими установами, що надають фінансові послуги.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4, відмову в позові в цій частині та залишення рішення в іншій частині без змін, підстав для скасування ухваленого апеляційним судом рішення не вбачає.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.І. Євтушенко

Т.Л.Ізмайлова

В.О.Кузнєцов