АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1034/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19, 23 Шкреба В. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2016 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоПономаренка В. В.
суддівГончар Н.І., Корнієнко Н.В.
секретарГончар Л.В.

за участю:

представників позивача ОСОБА_6, ОСОБА_7

представника відповідача ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу Дочірнього сільськогосподарського підприємства «Агрокомплекс» на рішення Кам'янського районного суду Черкаської області від 09 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_9 до Дочірнього сільськогосподарського підприємства «Агрокомплекс», треті особи: відділ Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам'янського районного управління юстиції Черкаської області, відділ Держгеокадастру у Камянському районі Черкаської області про визнання договору оренди землі припиненим та повернення земельної ділянки,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року ОСОБА_9 через свого представника ОСОБА_6 звернулась до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 3,56 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована в адміністративно-територіальних межах Райгородської сільської ради Кам'янського району Черкаської області.

16.09.2010 року між сторонами було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 5 років, з урахуванням ротації культур згідно з проектом землеустрою. Тоді ж позивач передала відповідачу зазначену земельну ділянку у строкове платне користування, а відповідач прийняв вказану земельну ділянку в стані, придатному для її цільового використання, про що було складено акт прийому-передачу.

Відповідач після укладення підписання примірників договору оренди та акту не надав позивачу їх копій та забрав усі примірники для проведення державної реєстрації.

У серпні 2015 року позивач направила відповідачу лист про те, що не бажає продовжувати дію договору оренди земельної ділянки, проте відповідач по закінченню строку дії договору продовжує користуватись земельною ділянкою та відмовляється в добровільному порядку повернути її позивачу. Відповідач зазначає, що здійснив державну реєстрацію договору оренди не в 2010 року, а в 2013 році, а тому бажає використовувати земельну ділянку протягом 5 років з часу державної реєстрації договору, тобто до 2018 року.

Враховуючи наведене, позивач просить визнати, починаючи з 16.09.2015 року припиненим договір оренди вказаної земельної ділянки від 16.09.2010 року та зобов'язати відповідача повернути позивачу земельну ділянку у десятиденний термін після набуття судовим рішенням законної сили.

Рішенням Кам'янського районного суду Черкаської області від 09 березня 2016 року позов задоволено.

Визнано припиненим договір оренди землі, укладений між сторонами 16.09.2010 року, з 16.09.2015 року.

Як наслідок припинення договору оренди землі, зобов'язано відповідача повернути ОСОБА_9 земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 3,56 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована в адміністративно-територіальних межах Райгородської сільської ради Кам'янського району Черкаської області.

Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Дочірнє сільськогосподарське підприємство «Агрокомплекс» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення не відповідає.

Відповідно до вимог ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Задовольняючи позовні вимоги позивача про визнання припиненим договір оренди землі, укладений між сторонами 16.09.2010 року, з 16.09.2015 року та, як наслідок припинення договору оренди землі, зобов'язуючи відповідача повернути позивачу земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 3,56 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована в адміністративно-територіальних межах Райгородської сільської ради Кам'янського району Черкаської області, суд першої інстанції виходив з того, що: договір оренди землі №179 від 16.09.2010 року є припинений у зв'язку з закінченням строку на який його було укладено; відсутні підстави для поновлення договору оренди відповідно до ст.33 ЗУ «Про оренду землі», а додаткова угода від 02.03.2015 року до договору оренди землі №179 від 16.09.2010 року про зміну терміну дії договору до 31.12.2018 року - є неукладеною.

При цьому, суд першої інстанції зазначив, що позивач має в приватній власності земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 3,56 га з кадастровим номером НОМЕР_1, що розташована в адміністративно-територіальних межах Райгородської сільської ради Камянського району Черкаської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 16.07.2006 року.

16.09.2010 року між позивачем (орендодавецем) та відповідачем (орендарем) строком на 5 років, з урахуванням ротації культур згідно з проектом землеустрою, на умовах платності був укладений договір оренди цієї земельної ділянки . (а.с. 64-65, 136-138 т.1)

16.09.2010 року між позивачем та відповідачем був підписаний акт прийому передачі зазначеного нерухомого майна, про що наявна копія акту (а.с. 66, 139 т.1).

29.07.2013 року здійснено державну реєстрацію іншого речового права по вказаному договору, що підтверджується витягом про державну реєстрацію (а.с. 70, 76 т.1).

12 серпня 2015 року позивач звернувся до відповідача з повідомленням про наміри припинити оренду належної йому земельної ділянки, так як вважав, що договір закінчує свою дію в 2015 році (а.с. 123-124 т.1).

Відсутність дій зі сторони відповідача щодо припинення договору та повернення земельної ділянки послужило підставою для звернення позивача через свого представника до суду з позовною вимогою про визнання договору припиненим та повернення земельної ділянки.

Відповідно до ч.1 ст. 93 ЗК України та ст.1 ЗУ «Про оренду землі», право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Згідно до ч.1 ст.638 ЦК України та ч.3 ст.640 ЦК України (в редакції чинній до 01.01.2013 року, тобто на час виникнення спірних правовідносин) договір оренди земельної ділянки вважається укладеним з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ч.2 ст.792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, повязані з орендою землі, є ЗУ «Про оренду землі».

До 01.01.2013 року, тобто на час виникнення спірних правовідносин, спеціальний закон, а саме ЗУ «Про оренду землі», у ст.ст.18 та 20 передбачав обов'язковість проведення державної реєстрації договору оренди землі й саме момент такої реєстрації визначався моментом набуття договором юридичної чинності.

З 01.01.2013 року набрали чинності зміни, внесені ЗУ від 11 лютого 2010 року № 1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», яким з тексту ст.ст.182,640,657,732,745 ЦК України виключено посилання щодо обов'язковості державної реєстрації правочинів, а із ЗУ «Про оренду землі» ст.ст.18 та 20 про обов'язковість державної реєстрації договорів оренди землі взагалі виключені.

На час укладення договору та його державної реєстрації положення ст.17 ЗУ «Про оренду землі» було викладено у такому змісті, згідно якого передача обєкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі.

Також, на час укладення договору та його державної реєстрації строк дії договору оренди земельних ділянок сільського господарських угідь у відповідності до ст.19 ЗУ «Про оренду землі» визначався з урахуванням періоду ротації основної сівозміни згідно з проектами землеустрою.

У справі, яка розглядається, на час державної реєстрації іншого речового права по вказаному договору (29.07.2013 року) дані норми про обов'язковість проведення державної реєстрації втратили чинність, а сама державна реєстрація була проведена по минуваню значного строку після підписання договору сторонами.

За загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року №1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

За загальним правилом і з урахуванням ст.ст.641,642 ЦК України моментом, з якого договір вважається укладеним, є момент досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору, тобто повного і безумовного прийняття однією стороною пропозиції другої сторони укласти договір на визначених і добровільно погоджених ними умовах.

Разом з тим, у ст.ст.206-210, 639, 640 ЦК України, зокрема у редакції, чинній до 01.01.2013 року, передбачені певні винятки з такого загального правила й зазначено, що моментом укладення договору може бути також надання йому письмової форми, передання майна чи вчинення іншої дії, нотаріальне посвідчення договору, його державна реєстрація.

За таких обставин, укладення договору є певним процесом (від направлення оферти до моменту надання договору юридичної сили), а не моментальною, одноактною дією, та фактично складається з кількох стадій, що слідують послідовно одна за одною, а саме: подання однією стороною пропозиції щодо укладення договору, прийняття погодженої пропозиції другою стороною, надання договору необхідної форми (з урахуванням законодавчих вимог), а за необхідності нотаріальне посвідчення та державна реєстрація договору.

У відповідності до ст.210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, установлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

На час проведення державної реєстрації договору вже не діяло законодавче положення щодо обовязкової державної реєстрації договору оренди землі, а також положення, що така реєстрація визначається моментом набуття договором юридичної чинності.

Судом першої інстанції прийнято до уваги, що на час укладення договору діяло законодавство, яке встановлювало, що договір оренди землі є укладеним з моменту його державної реєстрації.

З положень ст.210 ЦК України випливає, що незареєстрований договір, хоча й узгоджений учасниками правочину та підписаний ними, не є укладеним незалежно від причин, що призвели до відсутності його державної реєстрації, але договір, який пройшов державну реєстрацію, хоча й за сплином певного строку після його підписання, є таким, що укладений, проте має юридичну чинність виключно з моменту реєстрації.

На цьому наголошує Верховний Суд України у постанові Пленуму від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», розяснивши в п.8 цієї постанови, що судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину.

Відповідно до п.8 договору (а.с.64-65, 136-138 т.1), договір укладено на 5 років (в тому числі для оренди земельної ділянки позивача з урахуванням ротації культур згідно з проектом землеустрою), а згідно п.46 договору, він набуває чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Ухвалою суду першої інстанції від 03.12.2015 року від відповідача витребувано належним чином затверджений проект землеустрою на підставі якого повинна була проводиться ротація культур на спірній земельній ділянці, але у встановлені строки відповідач не надав даного доказу по справі, а повідомив суд про відсутність у нього вказаного документу на час розгляду справи (а.с. 172 т.1).

У зв'язку з вказаним, суд першої інстанції вважає, що у відповідності до ст.60 ЦПК України відповідачем не доведено тієї обставини, що строк дії договору міг корегуватись в залежності від наявного проекту землеустрою, а надану стороною відповідача копію договору з розроблення проекту землеустрою суд не приймає як доказ обставини щодо наявності підстав для корегування строку дії договору, так в порядку ст.60 ЦПК України стороною відповідача не надано в якості доказу проекту землеустрою, що стосується предмету спору.

Ч.1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права та виконати обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми.

Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірного договору, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Позивач та відповідач при укладенні спірного договору, дійшли згоди щодо істотних умов договору оренди земельної ділянки, скріпивши 16.09.2010 року договір своїми підписами, що і є моментом укладення договору, а тому хоча договір між сторонами може вважатись укладеним та має юридичну чинність з моменту реєстрації (з 29.07.2013 року), але моментом його укладення являється 16.09.2010 року, і державна реєстрація договору не змінює цього факту. Водночас, державна реєстрація даного договору має значення для визначення моменту набрання договором юридичної сили, тобто моменту часу з якого слід вважати, що сторони набули цивільних прав та обовязків, на досягнення яких було спрямоване їхнє волевиявлення.

Ці висновки суду першої інстанції ґрунтуються на положеннях правової позиції ВСУ, викладеної у постанові від 19.02.2014 року по справі № 6-162цс13, постанові від 25.12.2013 року по справі № 6-118цс13.

У відповідності до ч.2 ст.214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п.п.1,2 ч.1 ст.355 ЦПК України.

Згідно ст.360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Правова позиція Верховного Суду України відповідно до ч.4 ст.13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав інтересів можуть бути: припинення правовідношення.

Згідно п.1 ч.1 ст.31 ЗУ «Про оренду землі», договір оренди землі припиняється в разі припинення закінчення строку, на який його було укладено.

Ч.6 ст.33 ЗУ «Про оренду землі» передбачена підстава поновлення договору оренди, а саме у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених ч.6 ст.33 ЗУ «Про оренду землі» необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар продовжує користуватися виділеною земельною ділянкою; орендар належно виконує свої обовязки за договором; немає письмового повідомлення орендодавця про відмову в поновленні договору оренди; сторони укладають додаткову угоду про поновлення договорів оренди.

Такі висновки суду ґрунтуються на правовій позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 25.02.2015 року по справі № 6-219цс14, від 25.02.2015 року по справі № 6-10цс15, від 18.03.2015 року по справі № 6-3цс15, від 18.03.2015 року по справі № 6-4цс15, від 15.04.2015 року по справі № 6-55цс15, від 10.06.2015 року по справі № 6-70цс15.

Під час судового розгляду стороною Відповідача надано суду Додаткову угоду від 02.03.2015 року про продовження дії спірного Договору до 31.12.2018 року (а.с. 77, 143 т.1), посилаючись на наявність якої сторона Відповідача обґрунтовувала свої заперечення щодо вимог про визнання спірного договору припиненим.

Суд першої інстанції не прийняв як доказ вказану додаткову угоду у зв'язку з наступним.

У відповідності до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо в належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов саме сторонами договору.

З досліджених в судовому засіданні примірників додаткових угод встановлено, що у графі підпису, де мав стояти підпис позивача, наявний тільки письмовий розпис з прізвищем сторонньої до спірного договору особи «Кімлик».

Суд першої інстанції виходить з того, що документ може називатися додатковою угодою і навіть бути оформлений із додержанням вимог щодо форми та змісту договору цього виду чи звичаїв обороту, але якщо сторони не виконають окремі приписи закону і не наступить момент вчинення правочину, то такий документ не мав, не має і не матиме юридичної сили й жодна з умов, хоч і зазначених у такому документі як зобов'язання, не має обовязкової сили для осіб, указаних у документі сторонами договору.

Зазначення в додатковій угоді у графі підпису позивача прізвища сторонньої до договору особи вказує на те, що позивач не досяг згоди на укладення додаткової угоди, а згода досягнута з іншою сторонньою особою з прізвищем «Кімлик» щодо обєкта нерухомості позивача.

Дані обставини узгоджуються з наданими суду показами позивача ОСОБА_10, яка з її згоди надавала покази в якості свідка і була попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання.

Суд першої інстанції вважає, що у цьому разі додаткова угода не є укладеною і не породжує правових наслідків, на досягнення яких вона була спрямована. Вона не відбулася як юридичний факт і фактично не існує.

У відповідності до пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом.

У відповідності до п.21 договору після припинення дії договору орендар у десятиденний термі за актом прийому-передачі повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, в якому він одержав її в оренду.

Суд першої інстанції погодився з обраним стороною позивача способом захисту свого порушеного права у вигляді вимоги про повернення майна, так як фактично спірна земельна ділянка залишилась у збереженні відповідача після припинення дії договору від 16.09.2010 року, і у відповідності до ч.1 та 2 ст.1212 ЦК України та ч.5 ст.116 ЗК України підлягає поверненню позивачу як майно, що зберігалось у іншої особи без достатньої правової підстави. Доказів зворотного суду не надано.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції прийшов до висновку про визнання припиненим договір оренди землі, укладений між сторонами 16.09.2010 року, з 16.09.2015 року та, як наслідок припинення договору оренди землі і зобов'язав відповідача повернути позивачу земельну ділянку.

З даним висновком не погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Діючим законодавством визначено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», тощо.

Судом першої інстанції вірно встановлено і не оспорюється сторонами, що 16.09.2010 року між ОСОБА_9 та Дочірнім сільськогосподарським підприємством «Агрокомплекс» був укладений договір оренди землі №179, строком на 5 років, на умовах платності та в цей же день між сторонами підписаний акт прийому- передачі зазначеного нерухомого майна, який зареєстрований у Реєстраційній службі Кам'янського районного управління юстиції Черкаської області 29.07.2013 року. Встановлено також, що реєстрацію проведено за заявою позивача (а.с.57,60 т.1).

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що договір оренди землі №179 від 16.09.2010 року є припинений у зв'язку з закінченням строку на який його було укладено, вважаючи неукладеною додаткову угоду від 02.03.2015 року до договору оренди землі №179 від 16.09.2010 року про зміну терміну дії договору до 31.12.2018 року, але з цим висновком не можна погодитись.

Встановлено, що в матеріалах справи мається додаткова угода від 02.03.2015 року до договору оренди землі №179 від 16.09.2010 року про зміну терміну дії договору до 31.12.2018 року, укладена між сторонами.

У відповідності до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо в належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов сторонами договору.

Колегія суддів приходить до висновку, що додатковий договір є укладеним і відхиляє твердження про відсутність у відповідній графі підпису позивача, оскільки це не доведено належними та допустимими доказами. По справі не заявлялося клопотання про призначення почеркознавчої експертизи і така експертиза не проводилася, суд першої інстанції без належних для того підстав і доказів, прийшов до хибного висновку про вчинення підпису сторонньою до спірного договору особою «Кімлик», і як наслідок, що позивач не досяг згоди на укладення додаткової угоди, а згода досягнута з іншою сторонньою особою з прізвищем «Кімлик» щодо обєкта нерухомості позивача.

Колегія суддів критично ставиться до показів позивача щодо не підписання додаткової угоди та відхиляє їх, оскільки позивач є зацікавленою особою.

При цьому колегія суддів враховує, що 23.11.2015 року проведено державну реєстрацію додаткової угоди, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, відповідно до якого строк дії встановлено до 31.12.2018 року (а.с.80 т.1).

Враховуючи, що проведено державну реєстрацію додаткової угоди, остання не може бути визнаною нікчемною, оскільки договір (угода) є оспорюваним і може бути визнаний за рішенням суду недійсним. Позовні вимоги про визнання спірного договору недійсним позивачем не заявлялись.

Даний висновок колегії суддів узгоджується з правовою позицією ВСУ, викладеною у постанові ВСУ від 18.09.2013 року у справі №6-99цс-13.

Відповідно до ч. ч.1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину встановлена законом, то він є нікчемним і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК).

Суд же першої інстанції прийшов до не обґрунтованого висновку про те, що додаткова угода є неукладеною, оскільки додаткова угода є дійсною з передбачених законом підстав і протилежне позивачем не доведено.

Відповідно до положень ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не врахував названі вище норми матеріального права та обставини справи.

При наявності чинної додаткової угоди від 02.03.2015 року до договору оренди землі №179 від 16.09.2010 року про зміну терміну дії договору до 31.12.2018 року, відповідної державної реєстрації, відсутні правові підстави для визнання договору оренди землі №179 від 16.09.2010 року - припиненим у зв'язку з закінченням строку на який його було укладено, і зобов'язання відповідача повернути позивачу земельну ділянку.

В апеляційній скарзі апелянт вказує на те, що представник позивача ОСОБА_9 - ОСОБА_6 не має повноважень на участь у розгляді справи, оскільки довіреність, видана на її ім'я та посвідчена секретарем Райгородської сільської рада, є нікчемною.

Згідно довіреності від 10.09.2015 року ОСОБА_9 уповноважила ОСОБА_7 та ОСОБА_6 бути її представниками, зокрема, в усіх судах з усіма правами наданими законом позивачу, відповідачу, третій особі (а.с. 6).

Вказана довіреність посвідчена секретарем Райгородської сільської ради Кам'янського району Черкаської області та зареєстрована у реєстрі за № 140.

Відповідно до ст. 42 ЦПК України повноваження представників сторін мають бути посвідчені довіреністю, яка повинна посвідчена нотаріально або посадовою особою організації, в якій довіритель працює, навчається, перебуває на службі, стаціонарному лікуванні чи за рішенням суду, або за місцем його проживання.

Згідно ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Довіреність особи, яка проживає у населеному пункті, де немає нотаріусів, може бути посвідчена уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, крім довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, довіреностей на управління і розпорядження корпоративними правами та довіреностей на користування і розпорядження транспортними засобами.

Довіреності, посвідчені зазначеними посадовими особами, прирівнюються до нотаріально посвідчених.

Ст. 40 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що заповіти і довіреності осіб, які проживають у населених пунктах, де немає нотаріусів, мають право посвідчувати уповноважені посадові особи органів місцевого самоврядування.

П. 10 Порядку посвідчення заповітів і доручень, прирівнюваних до нотаріально посвідчених, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 року № 419, посвідчені заповіти і довіреності реєструються посадовими, службовими особами в реєстрі для реєстрації заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, форма якого встановлюється Мін'юстом.

Кожний заповіт чи довіреність реєструються під окремим порядковим номером. Номер, під яким зареєстровано заповіт чи довіреність, зазначається в посвідчувальному написі.

Запис у реєстрі є доказом посвідчення заповіту чи довіреності.

Враховуючи наведене, оскільки форма довіреності наданої представником позивача відповідає формі, в якій має вчинятися правочин, посвідчена відповідною посадовою особою, яка має такі повноваження, та запис про її посвідчення внесено до реєстру, відсутні підстави вважати вказану довіреність нікчемною.

Крім того, недійсність довіреності представника позивача не є предметом розгляду даної цивільної справи, тому суд не зобов'язаний перевіряти наявність порушень, вчинених секретарем Райгородської сільської ради при посвідченні вказаної довіреності.

Колегія суддів вважає помилковим твердження відповідача про те, що договір оренди є укладеним з моменту його державної реєстрації - 29.07.2013 року, а тому строк дії договору закінчується у 2018 році.

Так, судом першої інстанції вірно визначено, що до 01 січня 2013 року, тобто на час виникнення спірних правовідносин, спеціальний закон, а саме Закон України "Про оренду землі" у статтях 18 та 20 передбачав обов'язковість проведення державної реєстрації договору оренди землі й саме момент такої реєстрації визначався моментом набуття договором юридичної чинності.

З 01 січня 2013 року набрали чинності зміни, внесені Законом України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», якими з тексту статей 182, 640, 657, 732, 745 ЦК України виключено посилання щодо обов'язковості державної реєстрації правочинів, а із Закону України «Про оренду землі» статті 18 та 20 про обов'язковість державної реєстрації договорів оренди землі взагалі виключені.

На час укладання Договору та його державної реєстрації положення статті 17 Закону України «Про оренду землі» було викладено у такому змісті, згідно якого передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі.

Також, на час укладання Договору та його державної реєстрації строк дії договору оренди земельних ділянок сільськогосподарських угідь у відповідності до ст.19 Закону України «Про оренду землі» визначався з урахуванням періоду ротації основної сівозміни згідно з проектами землеустрою.

Таким чином, на час державної реєстрації вказаного Договору - 29.07.2013 року норми закону про обов'язковість проведення державної реєстрації договору оренди землі втратили чинність.

Відповідно до пункту 8 Договору (а.с. 64-65, 136-138 т.1) договір укладено на 5 років (в тому числі для оренди земельної ділянки Позивача з урахуванням ротації культур згідно з проектом землеустрою), а згідно пункту 46 Договору він набуває чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми.

Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірного договору, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Враховуючи наведене, судом вірно визначено, що ОСОБА_9 та ДСП «Агрокомплекс» дійшли згоди щодо істотних умов договору оренди земельної ділянки, скріпивши 16.09.2010 року договір своїми підписами, що і є моментом укладення договору.

Відповідно до положень ст.ст.18, 20 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) в момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 19.02.2014 року № 6-162цс13.

Таким чином, моментом укладення спірного договору оренди землі є 16.09.2010 року, а строк дії договору відповідно до його умов становить 5 років, та відповідно закінчується 16.09.2015 року.

Посилання апелянта на правові позиції Верховного Суду України, викладені у Постановах від 25.02.2015 року № 6-219цс14, № 6-10цс15 тощо, в яких на думку апелянта міститься інше трактування закону в частині підтвердження моменту укладення договору оренди земельної ділянки, є помилковими. Так, вказані правові позиції містять роз'яснення щодо процедури продовження строку дії договору оренди, передбаченої ст. 33 Закону України «Про оренду землі».

Крім цього, суд не приймає як доказ наявності автоматичної пролонгації договору до 2020 року лист-повідомлення відповідача щодо наміру продовження дії договору, копію поштового повідомлення відповідача та проекту додаткової угоди без номера та дати з підписом директора відповідача та без підпису позивача, так як автоматична пролонгація договорів передбачена статтею 764 ЦК України, а у відповідності до вимог частини другоїстатті 792 ЦК Українивідносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом і спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України "Про оренду землі". Сама конструкціястатті 33 Закону України «Про оренду землі»вказує на те, що чинним законодавством не передбачено автоматичного поновлення договору оренди земельної ділянки, а лише визначено в якому руслі договір підлягає поновленню - при відсутності заперечень у сторін все одно в місячний термін має бути укладена додаткова угода, а відмова, а також наявне зволікання в її укладенні може бути оскаржена в суді.

Щодо твердження апелянта про те, що суд першої інстанції не постановив з власної ініціативи ухвали про призначення почеркознавчої експертизи для встановлення справжності підпису позивача в листі останньої від 12.08.2015 року та додатковій годі від 02.03.2015 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, призначення експертизи за ініціативою суду не передбачено чинним цивільно-процесуальним законодавством, хоча колегія суддів вважає, що встановлення відсутності підпису позивача у додатковій угоді потребує спеціальних знань.

Інші доводи апелянта щодо постановлення судом ухвали про витребування доказів та розгляд справи без участі представника відповідача не впливають на законність і обгрунтованість рішення суду, не містять процесуальних порушень, тому колегія суддів їх відхиляє.

З огляду на викладене, оскільки суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, недовідповідності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційну скаргу Дочірнього сільськогосподарського підприємства «Агрокомплекс» задовольняє, оскаржуване рішення Кам'янського районного суду Черкаської області від 09 березня 2016 року у даній справі скасовує і в задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 відмовляє.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати ,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Дочірнього сільськогосподарського підприємства «Агрокомплекс» - задовольнити.

Рішення Кам'янського районного суду Черкаської області від 09 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_9 до Дочірнього сільськогосподарського підприємства «Агрокомплекс», треті особи: відділ Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам'янського районного управління юстиції Черкаської області, відділ Держгеокадастру у Камянському районі Черкаської області про визнання договору оренди землі припиненим та повернення земельної ділянки - скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 до Дочірнього сільськогосподарського підприємства «Агрокомплекс», треті особи: відділ Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам'янського районного управління юстиції Черкаської області, відділ Держгеокадастру у Камянському районі Черкаської області про визнання договору оренди землі припиненим та повернення земельної ділянки - відмовити.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :