Справа № 202/6436/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03 березня 2016 року Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючого судді Марченко Н.Ю. за участю секретаря судового засідання Шишляннікова О.В., позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, третьої особи на стороні позивача (він же відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представників відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6, третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_7, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_7, про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, треті особи Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_7 про визнання квартири особистою приватною власністю та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись до суду, позивач ОСОБА_1 просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті сина ОСОБА_8. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 квітня 2010 року в результаті дорожньо-транспортної пригоди загинув її син ОСОБА_9 разом із дружиною ОСОБА_10 та неповнолітнім сином ОСОБА_3 Після їх смерті відкрилася спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_1. Дана квартира була придбана ОСОБА_10 під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 28 червня 2002 року, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. У встановлений законом строк вона звернулася з заявою про прийняття спадщини після смерті сина. Також із заявою про прийняття спадщини звернулася мати ОСОБА_10 - ОСОБА_4 ОСОБА_6 нотаріусом їм було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину, у зв'язку з тим, що частки в спільному майні подружжя не були визначені. Крім того, нотаріус послався на відсутність правовстановлюючих документів на квартиру на ім'я ОСОБА_9 Оскільки спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, позивач вважає, що вона має право на спадкування 1/2 частини цієї квартири після смерті сина ОСОБА_9

У свою чергу ОСОБА_4 звернулася до суду з зустрічним позовом, у якому, уточнивши під час судового розгляду свої позовні вимоги, просить встановити факт належності квартири АДРЕСА_2 на праві особистої приватної власності ОСОБА_10 та визнати за нею право власності на зазначену квартиру в цілому в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10, померлої 18 квітня 2010 року, посилаючись на те, що хоча з 10 серпня 1996 року її дочка ОСОБА_10 і перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9, але за надані ними з чоловіком ОСОБА_7 грошові кошти на ім'я дочки була придбана квартира АДРЕСА_3. Згодом ними було вирішено придбати для дочки більшу квартиру. 7 травня 2002 року ОСОБА_10 оформила договір дарування квартири АДРЕСА_3 з ОСОБА_11, при цьому останньою були сплачені грошові кошти за квартиру. Такий правочин був укладений з метою зменшення податків та вартості нотаріальних послуг. Після цього 28 червня 2002 року за кошти, отримані ОСОБА_10 від продажу квартири АДРЕСА_3, а також за додатково надані ними кошти ОСОБА_10 придбала квартиру АДРЕСА_1. Чоловік дочки ОСОБА_9 участі в придбанні квартири не приймав, грошові кошти з сімейного бюджету ОСОБА_9 на придбання квартири не витрачалися. Спільних коштів для придбання квартири ОСОБА_9 не мали, так як обидва працювали в державних установах та їх заробітні плати були мінімальними. За цих підстав вважає, що спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_10 та має бути успадкована нею як її спадкоємцем у цілому.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 свій позов підтримали, а зустрічний позов не визнали, вважали його необґрунтованим. Позивач пояснила, що в січні 2002 року її чоловік ОСОБА_12 продав належну йому на праві власності квартиру, кошти вони віддали її сину ОСОБА_9, після чого в травні цього ж року дружина сина ОСОБА_10 подарувала їй їх квартиру АДРЕСА_3, а собі вони придбали більшу квартиру АДРЕСА_2.

Відповідач ОСОБА_4 та її представники ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у судовому засіданні наполягали на задоволенні їх позову, а в задоволенні позову ОСОБА_1 просили відмовити, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві.

Третя особа на стороні позивача за первісним позовом ОСОБА_3, він же відповідач за зустрічним позовом, у судовому засіданні позов ОСОБА_1 підтримав, а проти позову ОСОБА_4 заперечував.

Третя особа на стороні відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_7 у судовому засіданні підтримав зустрічний позов, а проти первісного позову ОСОБА_1 заперечував, пояснивши, що ним була придбана для дочки квартира АДРЕСА_3, яка згодом була продана нею за 4700 доларів США та придбана за 6000 доларів США квартира АДРЕСА_1. Він позичав гроші в сумі 2000 доларів США, з яких 1300 доларів США надавав дочці на придбання квартири, а за залишок коштів робив ремонт.

Третя особа - Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора надала заяву про розгляд справи без участі її представника, заперечень проти позову не надала.

Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку про задоволення первісного позову та часткове задоволення зустрічного позову за наступних підстав:

Судом встановлено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 серпня 1996 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

У період шлюбу 15 лютого 2001 року ОСОБА_10 відповідно до договору купівлі-продажу була придбана квартира АДРЕСА_3.

7 травня 2002 року ОСОБА_10 вказану квартиру за нотаріально посвідченим договором подарувала ОСОБА_11

28 червня 2002 року ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу була придбана квартира АДРЕСА_1. Згідно з договором продаж було вчинено за 11811 грн.

18 квітня 2010 року ОСОБА_10 та ОСОБА_9 загинули внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що підтверджується копіями свідоцтв про смерть.

Після їх смерті 19 квітня 2010 року до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_10 звернулася її мати ОСОБА_4

Також 26 серпня 2010 року до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 звернулася його мати ОСОБА_1, а 12 жовтня 2010 року брат ОСОБА_3

Постановами нотаріуса від 18 грудня 2012 року та 21 липня 2015 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті сина ОСОБА_9, а постановою від 22 грудня 2012 року ОСОБА_4 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті дочки ОСОБА_10 Відмова мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та частки в спільному майні подружжя не були визначені. Також нотаріус постався на відсутність у спадкоємця ОСОБА_1 правовстановлюючих документів на квартиру на ім'я ОСОБА_9 Згідно зі статтею 22 Кодексу про шлюб і сім'ю України (КпШС), який регулює правовідносини, що виникли до набрання чинності Сімейним кодексом України 1 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Отже придбання майна в період шлюбу встановлювало презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом частини 1 статті 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

При цьому частинами 1 та 3 статті 24 КпШС було передбачено, що власністю кожного з подружжя є майно, яке належало кожному з них до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Враховуючи, що спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_10 у період шлюбу з ОСОБА_9 за договором купівлі-продажу та не відноситься до роздільного майна подружжя, суд вважає, що дана квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_9.

Доводи відповідача ОСОБА_4 та третьої особи ОСОБА_7 про те, що зазначена квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_10 не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки правові підстави для розповсюдження на дане майно режиму роздільного майна подружжя відсутні.

Посилання відповідача ОСОБА_4 та третьої особи ОСОБА_7 на те, що квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_10 за надані ними кошти в розмірі 1300 доларів США та кошти в розмірі 4700 доларів США, отримані від продажу квартири АДРЕСА_4, яка раніше також була придбана дочкою за надані ними кошти, на висновки суду не впливають, оскільки з матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_4 була придбана ОСОБА_10 15 лютого 2001 року в період шлюбу з ОСОБА_9, після чого відчужена нею 7 травня 2002 року ОСОБА_1 на підставі договору дарування, тобто за безвідплатним договором, який недійсним не визнаний, та 28 червня 2002 року придбано квартиру АДРЕСА_1.

Як пояснив у судовому засіданні свідок ОСОБА_13, у травні 2002 року до нього зверталася молодша дочка ОСОБА_7 з проханням позичити гроші для придбання квартири їх дочкою ОСОБА_14. Гроші в сумі 2000 доларів США були позичені ним безпосередньо ОСОБА_7, яким була складена розписка та повернуто борг.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснила, що вона була подругою ОСОБА_10 та, знаходячись в неї в гостях, чула, що батько буде купувати для ОСОБА_10 квартиру.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснив, що зі слів сусіда ОСОБА_9 йому відомо, що батьки дружини придбали їм квартиру.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснила, що в 2008 році ОСОБА_10 розповідала, що батьки допомогли придбати квартиру.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснив, що з 2002 року був знайомий з ОСОБА_9 та з їх слів йому відомо, що батьки ОСОБА_14 давали гроші на квартиру.

Свідок ОСОБА_19 у судовому засіданні пояснила, що в 2002 році надавала ОСОБА_7 послуги з придбання-продажу нерухомості. При укладенні угоди купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 розраховувався ОСОБА_7

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні пояснила, що на початку 2000-х років продавала свою квартиру АДРЕСА_3. Квартиру приходили оглядати ОСОБА_7. Кошти за квартиру передавав ОСОБА_7, але правочин був оформлений на імя його дочки.

Разом із тим, суд вважає, що надання батьками ОСОБА_10 матеріальної допомоги на придбання спірної квартири не може свідчити про те, що придбане майно є її особистою приватною власністю, оскільки відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 28 червня 2002 року покупцем було зазначено саме ОСОБА_10, на момент укладення цього договору остання перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9, правочин був укладений нею в інтересах сім'ї, про що свідчить спільне проживання подружжя в придбаній квартирі до часу своєї смерті, що не заперечувалося сторонами в судовому засіданні.

Суд звертає увагу, що за життя ОСОБА_10 та ОСОБА_9 їх право спільної сумісної власності на спірну квартиру не оспорювалося як ними самими, так і ОСОБА_4, яким було достовірно відомо, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 28 червня 2002 року ОСОБА_10 перебувала в шлюбі з ОСОБА_9 ОСОБА_17 після смерті ОСОБА_9 ОСОБА_7 та ОСОБА_4 звернулися з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 28 червня 2002 року в частині покупця, в задоволенні якого рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2011 року їм було відмолено.

Тому суд вважає, що в даному випадку позов ОСОБА_4 викликаний лише її небажанням ділити спадщину з матірю померлого зятя ОСОБА_1

Доводи ОСОБА_4 про те, що чоловік дочки ОСОБА_9 не приймав участі в придбанні спірної квартири, що грошові кошти з сімейного бюджету ОСОБА_9 на придбання квартири не витрачалися, що ОСОБА_1 не мали спільних коштів для придбання квартири є голослівними та спростовуються дослідженими в судовому засіданні довідками про заробітну плату ОСОБА_9, з яких вбачається, що в 2002 році ОСОБА_9 працював сержантом міліції в Управлінні ДАІ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, а ОСОБА_10 вчителем в середній загальноосвітній школі № 45 м. Дніпропетровська, а отже мали свій сімейний бюджет.

На переконання суду, само по собі надання батьками ОСОБА_21 матеріальної допомоги, зокрема, на придбання квартири під час перебування нею в шлюбі з ОСОБА_9, не може свідчити, що майно, придбане за рахунок таких коштів, є її особистою власністю.

Суд зауважує, що на час придбання ОСОБА_10 спірної квартири в 2002 році, діяла норма статті 24 КпШС України, що не містила таких положень щодо роздільного майна подружжя, про які йдеться у п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже посилання відповідача ОСОБА_4 як на підставу свого зустрічного позову в частині визнання спірної квартири особистою власністю ОСОБА_10 на положення статті 57 СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, взагалі є безпідставним.

Виходячи з вищенаведеного, позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_10 задоволенню не підлягають.

У той же час відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною 1 статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має право подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини 1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Враховуючи, що квартира АДРЕСА_1 є обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_10, після їх смерті спадкоємцями першої черги кожного з них є відповідно ОСОБА_1 та ОСОБА_4, які в установлений законом шестимісячний строк прийняли спадщину, але їм відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтв про право на спадщину, суд вважає, що за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 необхідно визнати право власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом у рівних частках, а саме за кожною на 1/2 частину квартири.

Суд не приймає до уваги заяву відповідача ОСОБА_4 про пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності для звернення до суду з цим позовом, оскільки судом встановлено, що спадщину після смерті сина ОСОБА_1 прийняла в установлений строк, а тому за умови своєчасного прийняття спадщини її право як спадкоємця на спадкове майно є абсолютним і така спадщина належить їй з часу відкриття незалежно від часу оформлення своїх спадкових прав.

Таким чином, позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а позов ОСОБА_22 частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_7, про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті сина ОСОБА_9.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, треті особи Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_7 про визнання квартири особистою приватною власністю та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті дочки ОСОБА_10.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н.Ю. Марченко