У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Журавель В.І., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання договорів поруки припиненими за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що відповідно до кредитного договору від 26 жовтня 2006 року, укладеного між акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», та ОСОБА_5, останньому наданий кредит у розмірі 200 тис. доларів США на строк до 26 жовтня 2021 року.

10 листопада 2006 року між акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, за умовами якого останньому надано кредит у розмірі 100 тис. доларів США на строк до 10 листопада 2016 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за вказаними кредитними договорами з нею були укладені договори поруки від 26 жовтня 2006 року та від 10 листопада 2006 року.

Також ОСОБА_4 зазначала, що на її адресу від банку була направлена досудова вимога про погашення заборгованості за кредитним договором від 26 жовтня 2006 року та вимога про погашення заборгованості за кредитним договором від 10 листопада 2006 року, в яких її попереджено, що в разі невиконання викладених вимог відбудеться настання терміну виконання зобов'язання за основним договором, чим реалізував своє право, а за певних умов і свій обов'язок.

Вважала, що моментом настання терміну виконання її зобов'язання за кредитними договорами є 4 червня 2007 року та 4 травня 2007 року відповідно до якого банк не скористався своїм правом, передбаченим ст. 559 ЦК України, та звернувся до суду з позовом до поручителя лише 29 лютого 2012 року.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просиласуд визнати договори поруки від 26 жовтня 2006 року та від 10 листопада 2006 року припиненими, судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли до правильного висновку про те, що підстав, передбачених ч. 4 ст. 559 ЦК України, для припинення поруки немає, оскільки вона вже реалізована і залишилось лише невиконане зобов'язання, оскільки рішенням суду від 11 грудня 2013 року, що набрало законної сили, з позичальника та поручителя вже стягнуто заборгованість за кредитними договорами. При вирішенні цього спору судами встановлювалась дійсність поруки, а також солідарна відповідальність поручителя.

Отже, в силу ст. 129 Конституції України рішення суду є обов'язковим до виконання, а згідно з ч. 2 ст. 223 ЦПК України факти та правовідносини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, не можуть оспорюватись в іншій цивільній справі.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року № 6-2017цс15, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а посилання на правові позиції Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ є безпідставними, оскільки вони стосуються інших фактичних обставин справи та застосування інших норм права.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Д.Д. Луспеник
В.І. Журавель С.П. Штелик