РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2016 року м. Харків

Комінтернівський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді - Онупко М.Ю.,

за участю секретаря - Нагорної М.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить визнати заповіт ОСОБА_3 зареєстрований в реєстрі за № 1152 на імя ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 28.10.2014 року недійсним.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 29.01.2015 року ОСОБА_3 померла та відповідно до заповіту зареєстрованому в реєстрі за № 1152 відчужувач залишила все своє майно, яке їй належало на момент смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Із зазначеним заповітом позивач не погоджується та вважає його недійсним, тому, що: вище згадуваний заповіт був укладений до набрання чинності рішення Комінтернівського районного суду від 15.10.2014 року по справі № 641/9885/14-ц про розірвання договору довічного утримання, а тому вона не могла розпоряджатися майном, яке їй не належало. Умови договору позивач сумлінно виконував. Також зазначив, що вважає, що ОСОБА_3 знаходилась у нестійкому психічному стані та не усвідомлювала значення своїх дій, або ж знаходилась під впливом фізичного або психічного тиску зі сторони ОСОБА_2

Враховуючи вищевикладене, позивач був вимушений звернутися до суду з позовом про визнання заповіту недійсним.

В судове засідання позивач не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Представники позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до судового засіданні не зявились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник позивача ОСОБА_5 до судового засідання не зявилася, під час розгляду справи неодноразово надавала до суду заяви про відкладення розгляду справи, зокрема заяви від 06.06.2016, 13.07.2016 та 27.07.2016 року, посилаючись на різного роду поважні причини. Однак, під час розгляду вищевказаної цивільної справи представником позивача ОСОБА_5 будь-яких доказів на підтвердження обставин, зазначених у поданих нею заявах про відкладення розгляду справи, до суду надано не було. Виходячи з викладеного, суд вважає можливим розглянути справу без її участі.

До судового засідання відповідач ОСОБА_2 не зявилась, про день час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. В матеріалах справи міститься заява ОСОБА_2, в якій вона просить розглядати справу за її відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_7 до судового засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, та просив ухвалити судове рішення у вищевказаній цивільній справі на підставі наявних в матеріалах справи доказів, у звязку з тим, що позивач та його представники зловживають своїми процесуальними правами.

В наданих до суду запереченнях зазначив, що проти позову заперечує в повному обсязі, у звязку з тим, що ОСОБА_3 померла 29.01.2015 року, тобто спадщина відкрилась 29.01.2015 року. На 29.01.2015 року рішення Комінтернівського суду м. Харкова від 15.10.2014 року, яким скасовано договір довічного утримання між ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_1, набуло чинності 13.01.2015 року і до цього часу не скасовано. Тобто на момент смерті ОСОБА_3 відновлено її право власності на спірну квартиру.

Крім того, вказані обставини підтверджені рішенням апеляційного суду Харківської області від 03.02.2016 року, за яким в порядку спадкування за спірним заповітом визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 та витребувано квартиру з чужого володіння. Тобто, вказаним рішенням встановлено протиправність дій позивача з приводу розпорядження спірною квартирою.

Суд, дослідивши докази та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

На підставі договору довічного утримання від 04.09.2013 року посвідченого державним нотаріусом Сьомої харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі № 6-1174, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, вона передала у власність ОСОБА_1 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_1 зобовязався довічно повністю утримувати ОСОБА_3, забезпечуючи її харчуванням, одягом та необхідною допомогою (а.с. 4).

Згідно до заповіту від 28.10.2014 року посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 1152, ОСОБА_3 на випадок її смерті зробила таке розпорядження: все своє майно, де б таке не було та з чого воно не складалося і взагалі все те, що буде їй належати на день її смерті та на що вона за законом буде мати право, заповідає ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7).

Свідоцтвом про смерть ОСОБА_9 І-ВЛ № 483536 від 30.01.2015 року підтверджується, що ОСОБА_3, померла 29.01.2015 року (а.с.43).

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15.10.2014 року у справі за позовом лотарець П.К. до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання було позовні вимоги задоволено, та розірвано договір довічного утримання, укладений 04.09.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідчений державним нотаріусом Сьомої харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 (а.с. 5). Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 13.01.2015 року зазначене рішення було залишено без змін.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 03.02.2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_10 про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом, рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30.11.2015 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено частково та визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3, померлої 29.01.2015 року, витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 (а.с. 24-25).

Як вбачається з висновку судово-психіатричного експерта від 05.05.2016 року на підставі наданої інформації ОСОБА_3 за життя ознак стійкого хронічного психіатричного розладу не проявляла. За своїм психічним станом ОСОБА_3 на момент складення заповіту від 28.10.2014 року була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 77-79).

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

За змістом ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавець), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч. 1 ст. 1221 ЦК України).

Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємці за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

За приписами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно ст.ст. 1233, 1235, 1236 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну, або декілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Згідно зі ст. 1244 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Вимоги щодо порядку посвідчення заповіту встановлені ст. ст. 1251-1252 ЦК України.

Частиною 2 ст. 1257 ЦК України, встановлено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Презумція правомірності правочину встановлена законодавцем у ст. 204 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з нормами глави 16 ЦК України правочин може бути визнано судом недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними визначенні ст. 225 ЦК України. Частинами, 1,2 цієї статті встановлено, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у абз. 2 п. 18 Постанови від 30.05.2008р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК).

Також, відповідно до ч.1ст.225 ЦК правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Тобто, для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обовязкове призначення судово-психіатричної експертизи відповідно до п.2 ч.1 ст. 145 ЦПК України.

При цьому як зазначено в постанові № 6-9 цс/12 Верховного Суду України (яка відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування судами України) висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину (якій оспорюється за ст. 225 ЦК України) слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід надавати належну оцінку в сукупності з іншими доказами (ст. 212 ЦПК України), будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Тобто, підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Заповіт із вадами волі, тобто складений особою, волевиявлення якої не відповідало її дійсним намірам (внаслідок помилки, обману, насильства), може бути визнаний недійсним за позовом заінтересованої особи у відповідності до ст.ст. 229, 230, 231 ЦК України.

Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року N 7 Про судову практику у справах про спадкування, право на пред'явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Згідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як по зверненню фізичної чи юридичної особи, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач, у відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, не надав жодних доказів, які б вказували на те, що оспорюваний заповіт є недійсним з підстав, визначених ст. 1257 ЦК України.

Щодо посилань позивача та його представників на те, що ОСОБА_3 уклала заповіт до набрання чинності рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15.10.2014 року, тобто вона не могла розпоряджатись майном, яке їй не належало, слід зазначити наступне.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15.10.2014 року договір довічного утримання від 04.09.2013 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 13.01.2015 року вищевказане рішення суду залишено без змін.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 03.02.2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_10 про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом, встановлено, що ОСОБА_3 в період з 13.01.2015 року по 29.01.2015 року не встигла перереєструвати право власності на квартиру на своє імя не свідчить про те, що вказане майно не є спадковим, та вона не мала права їм розпоряджатися.

Тобто на момент смерті ОСОБА_3 та відкриття спадщини спірна квартира належала померлій ОСОБА_3

Крім того, висновками судово-психіатричного експерта встановлено, що ОСОБА_3 за життя ознак стійкого хронічного психіатричного розладу не проявляла, та за своїм психічним станом вона на момент складення заповіту від 28.10.2014 року була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Інші підстави щодо визнання заповіту недійсним позивач не обґрунтував жодним належними і допустими доказами.

Під час розгляду справи позивачем будь-яких доказів на підтвердження факту перебування ОСОБА_3 у нестійкому психічному стані при складення зазначеного заповіту надано не було. Доводи позивача позивача в цій частині ґрунтуються на припущеннях, які не підтверджені належними та допустимими доказами.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання недійсним заповіту ОСОБА_3 зареєстрований в реєстрі за № 1152 на імя ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 28.10.2014 року не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.10, 11, 209, 212-218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через Комінтернівський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_11