Єдиний унікальний номер 226/673/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1999/2016
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2016 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Курило В.П.

суддів Корчистої О.І., Санікової О.С.

за участю секретаря Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 6 жовтня 2016 року,-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 6 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені . Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнано за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, загальною площею 44,2 м2, в тому числі жилою - 25,6 м2.

Визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1), загальною площею 44,2 м2, в тому числі жилою - 25,6 м2.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування понесених судових витрат 586 (п'ятсот вісімдесят шість) грн. 09 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог. Вона посилалась на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального законів. Суд не повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам. Суд безпідставно посилався в своєму рішенні на статтю 70 СК України про рівність часток подружжя у праві спільної сумісної власності на квартиру. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання.

Суд, розглядаючи справу, не врахував, що шлюб укладений 9 жовтня 2010 року, 15 листопада 2012 року укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, ринкова вартість якої складала 70764 грн. Відповідно до доказів, що надані сторонами дохід позивача за 2010 рік складав 8784.90, за 2011 рік - 38743.45 грн., або по 3228.62 грн. на місяць, за 2012 рік - 59125.10 грн., або по 4927.09 грн. на місяць. Її майновий стан складає за 2011 рік - 8500.67 грн., за 2012 рік - 4347.06 грн. Вказаний сукупний дохід не дозволяв їм робити заощадження, що є достатніми для придбання квартири. Саме цей факт і був підтверджений свідками - її батьками. Суд встановив, що передані за договором купівлі-продажу квартири гроші належали її батькам. Свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтвердили в суді, що саме її батьки домовлялися з ними про купівлю-продаж квартири і саме вони сплачували належні їм грошові кошти. Позивач під час слухання справи не довів, що спірна квартира придбана саме за спільні кошти і є спільним майном подружжя.

Розглядаючи справу, суд не врахував правову позицію , яку Верховний Суд України висловив у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15 про те, що для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен встановити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу,а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця.

Відповідно до статті 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

В засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 просили апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції і відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1

Позивач ОСОБА_1 в засідання апеляційного суду не прибув , про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. В своїй заяві просив апеляційний суд розглядати справу у його відсутність.

Відповідно до статті 305 ЦПК України неявка в судове засідання сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом. Тому апеляційний суд розглядає справу у відсутність ОСОБА_1

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення ОСОБА_2, її представника, дослідивши матеріали справи і, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що воно ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального законів.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального законів.

Звертаючись в суд з позовом про розподіл квартири, позивач посилався на те, що вона придбана у період шлюбу з відповідачем і є спільним сумісним майном подружжя. Його частка в зазначеному майні складає 50%.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, ОСОБА_2 посилалась на те, що спірна квартира була придбана не за їх з позивачем кошти, і не є сумісною власністю подружжя, є її особистою власністю, а тому не підлягає розподілу.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2. Частки сторін в цьому майні є рівними. Тому визнав за кожним із сторін право власності на ? частину спірної квартири.

Вказаний висновок суду першої інстанції є правильним.

Судом встановлено, що сторони з 09 жовтня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить свідоцтво про їх шлюб, видане виконавчим комітетом Веселівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області (а.с.17).

15 листопада 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 - відповідачем по справі укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 44,2 кв.м, у тому числі жилою площею 25,6 кв.м, за 46000 грн., які продавець повністю отримав до підписання договору (п.3 договору). Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області Шиманським Є.І. 15 листопада 2012 року за реєстровим № 3552 (а.с.11).

Право власності на вказане жиле приміщення зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 29 листопада 2012 року, про що свідчить витяг № 36509027 від 03 грудня 2012 року, виданий комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Димитровської міської ради, (а.с.12).

Отже, судом встановлено, що спірна квартира була придбана під час шлюбу сторін.

Відповідно до частини 3 статті 368 ЦК України, статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначені норми права встановлюють існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі (презумпція права спільної сумісної власності), незалежно від того, хто є набувачем за договором, та на чиє ім'я було зареєстровано право власності на таку річ.

У той же час, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Відповідно до частини 1 статі 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є наступне майно, незважаючи на те, що воно набуте під час шлюбу: майно, набуте нею, ним до шлюбу, з будь-яких правових підстав; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки.

Системний аналіз приведених норм закону дає підстави зробити висновок про те, що відповідач ОСОБА_2, яка заперечує право спільної сумісної власності на квартиру, відповідно до частини 3 статті 10 ЦПК має довести протилежне, зокрема, що майно було придбано нею до шлюбу, або було придбано у шлюбі, але за її особисті кошти.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовою підставою придбання спірної квартири став договір купівлі-продажу від 15 листопада 2012 року. Як видно з пункту 6 цього договору купівля-продажу квартири була здійснена за письмовою згодою чоловіка покупця - позивача ОСОБА_1, що підтверджується відповідною заявою останнього від 15 листопада 2012 року, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом у цей же день за реєстровим № 3552, з посиланням на ст.ст.60-65 СК України. Зазначеними нормами закону регулюється право спільної сумісної власності подружжя (а.с.11, 74).

При укладенні договору нотаріусом роз'яснено сторонам статті 57-74 СК України, у тому числі, що квартира є спільною власністю подружжя, про що свідчить п.10 договору та підпис відповідача під договором (а.с.11, зворот).

Відповідно до частини 3 статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Стаття 65 СК України передбачає право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя .

На обґрунтування своїх доводів про те, що спірна квартира придбана на особисті кошти і не є спільним сумісним майном подружжя, відповідач ОСОБА_2 посилалась на пояснення свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 , які стверджували, що подружжя ОСОБА_2 не мали достатніх коштів для придбання у власність квартири, тому спірну квартиру вони придбали для своєї доньки - ОСОБА_2 за особисті кошти.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що подружжя ОСОБА_2 знімали з 2010 року квартиру її чоловіка за адресою: АДРЕСА_1. Про продаж цієї квартири вона з чоловіком домовлялася з батьками відповідача. У день укладення угоди перед тим, як піти до нотаріуса, батько ОСОБА_11 передав їм гроші. Походження цих грошей їй не відомо. Про отримання грошей ними було складено розписку. При цьому були присутні і ОСОБА_1, і ОСОБА_2. У нотаріуса були присутні вона з чоловіком та ОСОБА_2 з ОСОБА_1. ОСОБА_1 був присутній як чоловік покупця. Квартиру у них купувала ОСОБА_2. Чому за квартиру заплатили батьки ОСОБА_11, а оформили квартиру на ОСОБА_2, їм не пояснювали. Батьки ОСОБА_11 їм не казали, що купують квартиру для доньки.

Аналогічні пояснення надав суду свідок ОСОБА_6

Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції в межах своїх повноважень, що йому надані статтею 212 ЦПК України, всім доказам по справі дав правильну правову оцінку і зробив правильний висновок про те, що відповідачем ОСОБА_2 не доведено, що придбана квартира є її особистою приватною власністю.

Квартира придбана не на підставі договору дарування або в порядку спадкування чи в наслідок її приватизації.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, системний аналіз цивільного законодавства свідчить про те, що на підтвердження доводів про дарування дочці спірної квартири, або грошових коштів на її придбання зацікавлені особи мають надати суду письмовий договір дарування нерухомого майна або валютних цінностей. Проте, вказаний доказ суду не наданий .

Що стосується пояснень свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_6, то вони не є належним і допустимим доказом, що підтверджує факт дарування батьками грошових коштів ОСОБА_2 на придбання спірної квартири або самої квартири.

Не надано доказів і того, що грошові кошти, що витрачені на придбання спірної квартири, належали відповідачу на праві особистої приватної власності.

Що стосується розписки ОСОБА_12 та ОСОБА_10 про отримання ними грошової суми у 46000 грн. від батьків ОСОБА_2 - ОСОБА_8 у рахунок вартості проданої квартири і яка міститься на аркуші справи 78, то цей доказ не може бути підставою для відмови позивачу у задоволені його позовних вимог про розподіл квартири через те, що він суперечить доказам по справі. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 15 листопада 2012 року сторонами за договором купівлі-продажу є ОСОБА_6 - продавець, та ОСОБА_2 - покупець. Із змісту вказаного договору видно, що саме покупець сплатив продавцю за вчиненим договором купівлі-продажу, а ні інша особа. Ніяких застережень щодо цього покупцем в договорі не зроблено.

Той факт, що перемовини щодо купівлі-продажу квартири вели батьки відповідача, у даному випадку не мають правового значення.

Крім того, суд проаналізував надані сторонами докази щодо майнового стану подружжя ОСОБА_2 і зробив переконливий висновок про те, що вони мали фінансову можливість придбати спірну квартиру за рахунок спільних сумісних грошових коштів. А фінансова допомога їх батьків в цьому їм сприяла.

Виходячи з вищенаведеного, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, підлягає розподілу.

Згідно за ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Шлюбний договір або договір про користування спірною квартирою між сторонами не укладався.

Тому суд дійшов правильного висновку, що позивач має право на 1/2 ідеальну частку спірної квартири незалежно від того, на кого з подружжя було оформлено правовстановлюючий документ.

Підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 судом не встановлено.

Доводи скарги про те, що під час розгляду справи суд першої інстанції не враховував правову позицію Верховного суду України, викладену у його постанові від 16 грудня 2015 року у справі за № 6-2641цс15 - безпідставні.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у зазначеній постанові Верховного Суду України, враховувався судом першої інстанції при застосуванні таких норм права під час розгляду цивільної справи.

У відповідності до статті 88 ЦПК України суд першої інстанції правильно вирішив питання про компенсацію витрат по сплаті судового збору.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, наданим доказам дав правильну правову оцінку, правильно вирішив спір. Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції і правильно визнані необґрунтованими. Вони не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального законів, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Рішення суду є законним і підстав для його скасування не має.

Керуючись ст. 303-315 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 6 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з часу її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Судді: