печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2016 року Печерський районний суд м. Києва в складі : головуючого - судді Цокол Л.І. за участі секретаря Насурлаєвої К.Е. розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 за участі третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сташкової Анастасії Григорівни про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 ( далі Позивач) звернувся до суду із вимогами до ОСОБА_2 ( далі Відповідач -1), ОСОБА_3 ( далі Відповідач 2) і просить визнати недійсним з моменту укладення Договір дарування квартири АДРЕСА_1 в м. Києві укладений 16 грудня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А.Г. та зареєстрований в реєстрі за №3178. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на думку позивача вищезгаданий правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а його сторони мали ціль приховати майно і таким чином уникнути стягнення боргу визнаного рішенням Печерського районного суду міста Києва від 06.11.2014 року у справі № 757/21673/2014.

Під час судового розгляду представник позивача ОСОБА_6 підтримав вимоги позивача ОСОБА_1, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та додаткових поясненнях поданих до суду, звертаючи увагу суду на тому, що окрім обов'язкової державної реєстрації права власності на подароване майно відповідач ОСОБА_3, інших дій які б свідчили про дійсний намір укладеного правочину, не вчинила. Так, рахунки на комунальні послуги щодо спірної квартири приходять на ім'я ОСОБА_2 та сплачуються ним же, в квартирі проживають ті самі особи, які проживали до дарування. При цьому відповідач ОСОБА_3 свого часу , а саме у вересні 1998 року подарувала вказану квартиру своєму сину ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_3 вимоги не визнала, вказуючи на те, що її син повідомив їй про намір подарувати їй квартиру, яку вона свого часу подарувала йому, переїхавши на інше місце проживання. На вказану пропозицію вона погодилась, та вважає, що договір є дійсним, відповідає волі її сина.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином, письмових заперечень по суті порушеного питання не подав.

Третя особа приватний нотаріус КМНО Сташкова А.Г. направила до суду свої заперечення, наступного змісту. В грудні 2014 року до неї звернувся гр. ОСОБА_2 з питання укладення договору дарування квартири від його імені на ім'я його матері - ОСОБА_3, посилаючись на те, що стан його здоров'я незадовільний та у разі його смерті, щоб квартира по АДРЕСА_1 яка належить йому: 1/2 частина на підставі Свідоцтва про право власності, а інша 1/2 частина - на підставі Договору дарування, належала лише його матері, а не іншим спадкоємцям. Документи, які третій особі були надані для вчинення нотаріальної дії відповідали вимогам чинного законодавства. Під час укладення правочину було встановлення волевиявлення сторін, відсутність заборон на відчуження, а тому вважає, що підстави для визнання правочину недійсним відсутні.

Суд вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_6, відповідача ОСОБА_3, вивчивши надані сторонами докази, прийшов до наступного висновку.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 06.11.2014 року у справі № 757/21673/2014 залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10.12.2014 року у справі № 22-Ц-796/14760/2014 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто борг в сумі 647.500,00 гривень та судові витрати в розмірі 3.654,00 гривень.

На виконання даного рішення Печерський районний суд міста Києва видав виконавчий лист, який Позивачем було подано до для виконання до Відділу Державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві (далі по тексту - ВДВС Печерського районного РУЮ у м. Києві).

16.09.2015 року старший державний виконавець ВДВС Печерського районного РУЮ у м. Києві у відповідності до п. 2, ч. 1, ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Підставою для повернення виконавчого документа ОСОБА_1, ВДВС Печерського районного РУЮ у м. Києві зазначило, що у ОСОБА_2 відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

ОСОБА_2 16.12.2014 року уклав із своєю матір'ю, ОСОБА_3 Договір дарування квартири, згідно якого Відповідач-1 подарував, а Відповідач-2 прийняла в дарунок квартиру АДРЕСА_1 (далі по тексту - Договір дарування квартири).

Вказаний Договір дарування квартири був 16.12.2014 року нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою Анастасією Григорівною та зареєстрований в реєстрі за № 3178.

Одночасно, в результаті вчинення нотаріальних дій, приватний нотаріус здійснив обов'язкову державну перереєстрацію права власності на квартиру з ОСОБА_2 на ОСОБА_3, про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 16.12.2014 року було внесено відповідний запис.

Згідно з нормами статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, де серед способів захисту цивільних прав та інтересів визначено: визнання правочину недійсним; відновлення становища, яке існувало до порушення; тощо.

За змістом частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена однією із його сторін, або іншою заінтересованою стороною, права яких на момент звернення до суду вже були порушені цим оспорюваним правочином.

В частині першій статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Нормами статті 234 Цивільного кодексу України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Положеннями статті 235 Цивільного кодексу України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Під час судового розгляду не було доведено те, що правочин є фіктивним та був спрямований на уникнення можливого звернення стягнення на нерухоме майно відповідача під час примусового виконання судового рішення.

Суд виходить з наступного.

Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Отже право власника відчужити належне йому майно є непорушним, за умови відсутності обмежень встановлених законом.

Будь-яких обмежень на розпорядження спірним майном у відповідача не було. Посилання на вчинення правочину з метою уникнення виконання судового рішення є припущенням, на якому не може грунтуватись судове рішення.

Та обставина, що у спірній квартирі проживають відповідач ОСОБА_2 та його родина, не свідчить про відсутність волевиявлення у ОСОБА_2 на вчинення правочину щодо дарування вказаного нерухомого майна.

З огляду на те, що під час судового розгляду не було встановлено достатніх доказів на підтвердження фіктивності укладеного правочину, слід вимоги позивача відхилити.

Вимоги позивача щодо удаваності правочину є безпідставними, оскільки під час судового розгляду не було доведено існування іншого правочину, для приховування якого було вчинено оспорюваний правочин.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15,16, 316-319, 328, 717,722 ЦК України, ст.ст.8,10,60,88,208,212,213,214, 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 за участі третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сташкової Анастасії Григорівни про визнання договору недійсним, залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, що брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення ,- в той же строк з дня отримання копії рішення.

Суддя Цокол Л.І.