Справа № 359/9371/15-ц Головуючий у І інстанції Саган В. М.
Провадження № 22-ц/780/2353/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 18.07.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого:ОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 лютого 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року ПАТ КБ «Приват Банк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову вказувало, що 28.07.2008 року між ЗАТ КБ «Приват Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_5 було укладено Договір № К2XRFВ05930084.

Відповідно до укладеного договору ОСОБА_5 отримала кредит в розмірі 1 118 грн. на строк 12 місяців з 28.07.2008 року по 28.07.2009 року включно на придбання товару, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Оскільки ОСОБА_5 порушила умови кредитного договору та не виконує свої зобовязання перед Банком, в звязку з чим станом на 23.09.2015 р. утворилася заборгованість 50 127 грн.89 коп., яка складається: з 1 118 грн. заборгованість за кредитом; 31,03 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 442,68 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 46 851,39 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 500 грн. штраф та 1 184,79 грн. штраф, відповідно до п.5.3 умов та правил надання банківських послуг.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Дніпропетровський Банківський Союз» від 22.01.2013 року з ОСОБА_5 стягнуто заборгованість в розмірі 24 747,28 грн., тому заборгованість до стягнення становить 25 380,61 грн. (а.с. 5)

Просило стягнути з ОСОБА_5 заборгованість в розмірі 25 380,61 грн. та вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, а також матеріали справи та доводи апеляційної скарги в порядку, передбаченому ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, враховуючи наступне.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року „Про судове рішення у цивільній справі зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

Судовою колегією встановлено, що 28.07.2008 року між ЗАТ КБ « Приват Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № К2XRFВ05930084.

Відповідно до укладеного договору ОСОБА_5 отримала кредит в розмірі 1 118 грн. на строк 12 місяців з 28.07.2008 року по 28.07.2009 року включно на придбання товару, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.7).

Оскільки ОСОБА_5 порушила умови кредитного договору та не виконує свої зобовязання перед Банком, станом на 23.09.2015 р. у неї утворилася заборгованість 50 127 грн.89 коп., яка складається: з 1 118 грн. заборгованість за кредитом; 31,03 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 442,68 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 46 851,39 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 500 грн. штраф та 1 184,79 грн. штраф, відповідно до п.5.3 умов та правил надання банківських послуг.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Дніпропетровський Банківський Союз» від 22.01.2013 року з ОСОБА_5 стягнуто заборгованість в розмірі 24 747,28 грн., тому, на думку позивача до стягнення з відповідача підлягає різниця заборгованості, яка становить 25 380,61 грн. (а.с. 5)

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вказував, що строк звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» з даними позовними вимогами почався з 29.07.2009 року, відповідно до ст. 257 ЦК України.

Також місцевий суд зазначав, що п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) визначено, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів за даним договором встановлюються сторонами тривалістю 5 років (а.с.8-10), проте визначений умовами надання споживчого кредиту фізичним особам строк позовної давності, також сплив - 29.07.2014 року, і оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» подано до суду позовну заяву 06.10.2015 року і при цьому не заявлено клопотання про поновлення йому строку позовної давності з зазначенням поважності причин його пропуску, в задоволенні позову слід відмовити.

Судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції, щодо застосування строків позовної давності не відповідають вимогам закону, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Проте ст. 264 ЦК України встановлює підстави, за наявності яких починається новий перебіг строку позовної давності, незалежно від строку, який сплив до часу виникнення цих обставин, за умови, якщо до виникнення цих підстав не сплив строк позовної давності.

Чинне законодавство не містить переліку таких дій, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов'язків (див. ч. 1 ст. 11 ЦК).

Норма ч. 2 ст. 264 Кодексу встановлює, що перебіг позовної давності переривається пред'явленням позову до особи, якщо предметом позову є лише частина вимоги.

З викладеного випливає можливість подовження строку позовної давності шляхом пред'явлення лише частини вимоги, якщо за характером відповідного зобов'язання припускається можливість виокремлення такої частини.

Також необхідно мати на увазі, що частиною вимоги у будь-якому випадку є вимога про відшкодування збитків, сплата трьох відсотків річних за грошовим зобов'язанням (ст. 625 ЦК), а також сплата неустойки (штрафу, пені), якщо вони передбачені законом або договором.

Виходячи із вищевикладеного та зазначених норм права суд першої інстанції не звернув увагу на те, що ПАТ КБ «Приват Банк» зверталося до суду Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Дніпропетровський Банківський Союз» із позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Дніпропетровський Банківський Союз» від 22.01.2013 року стягнуто із відповідачки на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованість за кредитним договором.

Тобто, має місце переривання строку позовної давності, а отже висновки суду першої інстанції, щодо відмови в задоволенні позову, у зв»язку з пропуском строку позовної давності є необгрунтованими та безпідставними.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і підлягає скасуванню, відповідно до ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення.

Ухвалюючи нове рішення колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

В силу ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Положенням про кредитування, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 28 вересня 1995 р. № 246, кредит визначається як позичковий капітал банку у грошовій формі, що передається у тимчасове користування на умовах забезпеченості повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.

Тіло кредиту визначається, як основна сума боргу за кредитом без відсотків.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем в розрахунок заборгованості було включено суми боргу, які було стягнуто з відповідача відповідно до рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Дніпропетровський Банківський Союз» від 22.01.2013 року про стягнення заборгованості за цим же кредитинм договором.

Вподальшому, від розміру заборгованості, який на думку позивача рахується за відповідачем станом на 23.09.2015 року року було арифметично віднято розмір заборгованості стягнутий за рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Дніпропетровський Банківський Союз» від 22.01.2013 року.

Такий розрахунок, на думку колегії суддів є помилковим і неправильним, оскільки в розрахунку заборгованості відсутні відповідні шомісячні нарахування за період з 21.09.2009 року 31.03.2010 року та з 31.03.2010 року по 23.09.2015 року (а.с.6).

Із наданого до позовної заяви рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Дніпропетровський Банківський Союз» від 22.01.2013 року (а.с.5), вбачається що у ОСОБА_5 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» виникла заборгованість за кредитним договором № К2XRFВ05930084, яка з урахуванням всіх штрафних санкцій, пені та відсотків станом на 29.12.2012 року становить 24 747,28 грн., проте детальний розрахунок заборгованості в даному рішенні суду відсутній, а тому зрозуміти, який розмір заборгованості за кожним окремим платежом (тіло, відсотки, пеня) існував на той час і був стягнутий, відповідно до цього рішення не вбачається можливим.

Що ж стосується розрахунку заборгованості наданого позивачем до позовної заяви (а.с.6), то в ньому період нарахування платежів за час коли позивач має намір стягнути заборгованість взагалі відсутній, оскільки він містить лише розмір заборгованості станом на 31 березня 2010 року, а наступна графа вже станом на 23 вересня 2015 року.

Тобто, детальний (помісячний) розрахунок заборгованості, яку просить стягнути позивач в матеріалах справи відсутній, а отже перевірити правильність нарахування заборгованості та обгрунтованість її розміру колегія суддів позбавлена можливості.

Крім того, як видно з наданого розрахунку (а.с.5 зв.), до розміру загальної заборгованості було повторно включено тіло кредиту в розмірі 1 118, 00 грн., яке вже було стягнуто, відповідно до рішення третейського суду.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що вирахування заборгованості позивачем простим арифметичним способом, за відсутності детального розрахунку заборгованості, нарахованої відповідачу вже після 29 грудня 2013 року (період стягнення за рішенням третейського суду) та відомостей щодо можливого його виконання (повністю або частково), може призвести до подвійного стягненння раніше стягнутих грошових коштів.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Отже, колегія суддів позбавлена можливості перевірити, правильність проведених позивачем розрахунків та, за необхідності, провести свої розрахунки.

Під час розгляду справи апеляційним судом вживалися усі можливі заходи, щодо повного і всебічного розгляду справи.

Розгляд справи неодноразово відкладався, оскільки належним чином повідомлений позивач-апелянт не зявлявся до суду апеляційної інстанції.

20 квітня 2016 року на адресу апелянта ПАТ КБ "Приватбанк" апеляційним судом було направлено запит-повідомлення про необхідність направлення в судове засідання свого представника та подачу до суду необхідних документів (відомості про виконання рішення суду від 22.01.2013 року та детальний розрахунок заборгованості), і розяснено апелянту, що у разі невиконання вимог суду справу буде розглянуто за наявними в матеріалах справи доказами.

Запит отримано апелянтом 25 квітня 2016 року (а.с.73), проте жодного документу на адресу апеляційного суду не надійшло. Представник апелянта (належним чином повідомлений) в судові засідання 13 червня 2016 року та 18 липня 2016 року, також, не зявився.

Виходячи із вищевикладеного, судова колегія вважає, що позивач, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України не надав жодних належних та допустимих доказів того, що заборгованість відповідача має саме такий розмір, а отже позовні вимоги є недоведеними, необгрунтованими і тому до задоволення не підлягають.

Керуючись ст.ст. 303, 307-309, 313 - 315, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Р.В.Березовенко

Судді: Н.С.Воробйова

ОСОБА_3