23 лютого 2016 року м. Мукачево Справа №303/381/16-ц
номер рядка с.з. 19
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
в особі : головуючого судді Кость В.В.
при секретарі Прокоп Г.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево цивільну справу
до відповідача (1) ОСОБА_2
до відповідача (2) ОСОБА_3
до відповідача (3) МВ ДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції
про визнання правочину дійсним, визнання право власності та звільнення майна з-під арешту,
Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог зазначені положення ст.ст. 207, 328, 638, 655 Цивільного кодексу.
Позивач у судове засідання не зявився, натомість подав суду заяву про розгляд справи без його участі. Змінені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задоволити.
Відповідачі (1), (2), (3) у судове засідання повторно не зявилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причину неявки суд не повідомили, заперечень проти позову не надали, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.
Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.
На підставі довіреності, посвідченої 31.05.2007 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу ОСОБА_4, за реєстровим №2947 (а.с. 12), ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_2 бути його представником в органах ДАІ та всіх інших установах, з питань, повязаних з вчиненням правочинів щодо користування, експлуатації та продажу щодо належного йому на підставі технічного паспорта (свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу) Автомобіля.
В свою чергу, ОСОБА_2, діючи від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої 23.08.2008 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим №4553 уповноважив зокрема і ОСОБА_1 у діях щодо експлуатації та розпорядження від його імені (продавати, при умові сплати всіх податків та платежів) Автомобілем (а.с. 13).
По відношенню до цього суд виходить з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до частини першої ст. 202 та частини третьої ст. 203 Цивільного кодексу України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основними обставинами, які підлягають встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні відповідного правочину та з'ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме (постанова Верховного Суду України від 14 листопада 2012 р. у справі № 6-133цс12).
Пунктом 3 частини першої ст. 208 Цивільного кодексу України передбачено, що за загальним правилом у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.
Згідно з частиною першою ст. 218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідкам його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з вимогами статті 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» міститься роз'яснення щодо застосування положень статті 235 ЦК України, де зазначено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права і обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норми, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.
Згідно з приписами статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до частини першої ст. 656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.
В свою чергу, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша ст. 638 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини першої статті 1000 Цивільного кодексу України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.
Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.
Згідно зі статтею 1003 Цивільного кодексу України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.
Повірений зобовязаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення (частина перша статті 1004 Цивільного кодексу України).
Метою договору доручення є здійснення повіреним прав довірителя, набуття, зміна і припинення для нього прав та обовязків шляхом здійснення угод, тому повірений має діяти в тих межах, які встановлені довірителем відповідно до змісту наданого йому доручення.
Відповідно до частини першої статті 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.
Таким чином вчинення юридичних дій, які чітко не визначені в договорі доручення, навіть, якщо вони спрямовані на досягнення кінцевої мети, за для якої укладено такий договір, і не охоплюються змістом договору доручення, можуть створювати, змінювати, припиняти цивільні права та обовязки довірителя тільки за умови їх схвалення останнім.
Виходячи з тексту довіреності, виданої відповідачем (2) на імя відповідача (1), ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 право продажу Автомобіля.
На підставі цієї довіреності ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 право (незалежно один від одного) представляти його інтереси в органах нотаріату, відповідних органах ДАІ або будь-яких інших установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності з усіх без винятку питань, повязаних з користуванням, експлуатацією та продажем Автомобіля, тощо.
Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи та приписи чинного законодавства, суд виходить з того, що ОСОБА_2 при вчиненні таких дій від імені ОСОБА_3 діяв у межах наданих йому довіреністю прав, відтак слід вважати, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 домовилися про всі істотні умови договору купівлі-продажу Автомобіля, оскільки відбулося повне виконання договору, а саме покупець сплатив продавцеві обумовлену вартість за товар, продавець прийняв це виконання та передав покупцеві товар, який покупець прийняв. Водночас відповідач (1) не зняв вчасно автомобіль з реєстраційного обліку, чим перешкодив позивачу зареєструвати право власності на Автомобіль за собою. Сторони визначили між собою також момент укладення договору купівлі-продажу 23.08.2008 року. Вказані факти у справі ніким не спростовані та не оспорені.
З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що сторонами було укладено договір купівлі-продажу Автомобіля, відповідно до якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купив вказаний автомобіль за 40 000 грн.
Також слід констатувати, що при оформленні довіреності від 23.08.2008 волевиявлення учасника такого правочину (як зовнішній прояв волі) не відповідало його внутрішній волі, так як було спрямовано на укладення саме договору купівлі продажу транспортного засобу.
За таких обставин вимога позивача про визнання довіреності від 23.08.2008 року удаваною, а також про визнання укладеного між сторонами правочину договором купівлі - продажу, з визнанням права власності за позивачем на Автомобіль є підставними та такими, що підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання про звільнення автомобіля з-під арешту, суд виходить з наступного.
Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з положеннями частини першої та другої ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
На підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14.03.2013 року, серії ВП №37006337, головним державним виконавцем МВ ДВС Мукачівського міськрайоннного управління юстиції, накладено арешт на все майно, належного ОСОБА_3 (а.с. 20 а ).
Відповідно до положень частини першої та другої ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.
Враховуючи те, що судом задоволено позов в частині визнання права власності на спірний Автомобіль за позивачем, а також те, що така вимога є похідною від первісних позовних вимог спрямованих на захист права власності позивача, то і в цій частині позовні вимоги підлягають також задоволенню.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 8, 10, 11, 14, 57-60, 212-215, 223, 224-228, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
1. Змінені позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволити повністю.
2. Визнати удаваною довіреність від 23.08.2008 року, видану ОСОБА_2 на імя ОСОБА_1 щодо експлуатації та розпорядженням автомобілем, посвідчену 23.08.2008 приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу ОСОБА_4, за реєстровим номером №4553.
6. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя В.В. Кость