АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2016 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Болотова Є.В.

ПоливачЛ.Д.

при секретарі Литвиненку Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року, -

у с т а н о в и в :

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом (у подальшому заявами про збільшення та уточнення позовних вимог) до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Позивач, зокрема, посилається на ті обставини, що суд дійшов помилкового висновку про пропущення строку позовної давності, оскільки мало місце переривання цього строку внаслідок часткового повернення відповідачем грошових коштів. ОСОБА_2 зазначає, що факт передачі в борг відповідачу грошових коштів та часткове їх повернення підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, а також він особисто, допитаний у якості свідка. Також вказує, що він не міг вчасно звернутися до суду з позовом, оскільки оригінал розписки ОСОБА_3 про отримання позики від 25 жовтня 2006 року був вилучений правоохоронними органами під час обшуку.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8 подану апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_9 апеляційну скаргу просив відхилити, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 рокузалишити без змін.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 25 вересня 2006 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 в борг грошові кошти в сумі, еквівалентній

_____________________________________________________

Справа № 756/9094/15-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/8411/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Белоконна І.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

536000,00 доларів США зі строком повернення до 1 січня 2007 року (том І, а. с. 16).

У вказаний термін грошові кошти повернуті не були, а як пояснив позивач та його представники, борг ОСОБА_3 повертав частинами, а саме 8 грудня 2009 року - 19 960,00 грн., що в еквіваленті складає 2 500,00 доларів США, 28 лютого 2012 року - 40 000,00 грн., що в еквіваленті складає 5 000,00 доларів США та 18 квітня 2014 року - 32 560,00 грн., що в еквіваленті складає 2 900,00 доларів США. На підтвердження цього позивачем надано до матеріалів справи копії його особистих відповідних розписок про отримання від ОСОБА_3 частини боргу (том І, а. с. 22, 23, 24) та підтверджено ним в процесі розгляду справи, коли його було допитано як свідка у справі за його особистим клопотанням.

На питання представника відповідача про місце повернення частини боргу та чи особисто ОСОБА_3 передавав ці кошти. Позивач підтвердив, що 8 грудня 2009 року та 28 лютого 2012 року гроші поверталися в м. Києві йому особисто безпосередньо самим ОСОБА_12 в офісі по АДРЕСА_1, а 18 квітня 2014 року водієм ОСОБА_3 представнику ОСОБА_2 також в м. Києві, за цією ж адресою, оскільки сам ОСОБА_2 в цей час перебував в своєму робочому кабінеті та не міг відволіктися.

Представник відповідача заперечив отримання ОСОБА_3 грошових коштів від ОСОБА_2, пояснивши наявність простої письмової розписки від 25 вересня 2006 року тим, що на той час вказані особи мали тісні спільні бізнес-інтереси та брали один перед одним певні зобов'язання. Гарантією виконання одного з таких зобов'язань і є вказана проста письмова розписка ОСОБА_3. Але грошові кошти фактично не передавалися та відповідно і часткового не поверталися позивачу, а надані ним до матеріалів справи копії простих письмових розписок про часткове повернення боргу є недостовірними. На цих розписках значиться тільки підпис позикодавця і не має підпису боржника. Тобто ці документи не можуть свідчити про якусь подію, вони є односторонніми, складеними лише позикодавцем, а за своєї природою документ про повернення боргу, чи його частини, завжди залишається у боржника на підтвердження сплати ним боргу і на думку представника відповідача, ці розписки виготовлені самим позивачем для того, щоб була підстава стверджувати, що строк позовної давності не є пропущеним, оскільки він переривався, коли боржник повертав частину боргу. На підтвердження того, що 8 грудня 2009 року ОСОБА_3 не передавав і не міг передати ОСОБА_2 частину боргу в розмірі 19 960,00 грн., що в еквіваленті складає 2 500,00 доларів США представник Відповідача надав суду для огляду оригінал паспорту ОСОБА_3 для виїзду за кордон серії ЕС 718110 та просив долучити до матеріалів справи його копію. З вказаного документу вбачається, що 30 вересня 2009 року ОСОБА_3 перетнув державний кордон України, а 1 грудня 2009 року - кордон держави ОСОБА_13 та повернувся в Україну 12 грудня 2009 року (том І, а. с. 142-143, 209). Таким чином станом на 8 грудня 2009 року, тобто на час повернення боргу, як це зазначено в розписці, ОСОБА_3 не перебував в Україні та м. Києві.

Згідно листа Державної прикордонної служби України вих. № 0.64-20654/15-15 від 18 грудня 2015 року суду було повідомлено, що така інформація може бути надана лише за період не більше як 5 років, тобто з грудня 2010 року. Як вбачається з вказаного документу ОСОБА_2 16 квітня 2014 року перетинав державний кордон України для вильоту в м. Мюнстер (Федеративна республіка Німеччини), інформації про дату повернення в Україну не надано. Таким чином не можна достовірно встановити, що ОСОБА_2 18 квітня 2014 року, на час повернення ОСОБА_3 частини боргу, знаходився в Україні, зокрема в м. Києві. Щодо ОСОБА_3, то згідно вказаної довідки 28 лютого 2012 року та 18 квітня 2014 року він державний кордон України не перетинав (том І, а. с. 187-191).

Листом СУ ГУ Національної поліції в Донецької області вих. № 574/20-2016 від 29 січня 2016 року повідомило суд, що в рамках розслідування кримінальної справи № 80-1764 7 квітня 2009 року співробітниками ГУМВС України в Донецької області було проведено обшук в офісі ТОВ «Скойл», про що був складено протокол. Під час проведення обшуку, у тому числі, було вилучено предмет «папка зеленого цвета с финансовыми документами», в якому дійсно знаходився оригінал розписки ОСОБА_3 від 25 жовтня 2006 року про отримання ним в позику грошових коштів від ОСОБА_2 В 2014 році зазначений оригінал розписки з рештою документів був повернутий представнику ОСОБА_2 - адвокату ОСОБА_6, від якого відібрано відповідну розписку. Але при цьому вказується, що надати копію процесуального документу - розписки, що підтверджує повернення ОСОБА_6 у 2014 році документів не представляється можливим, оскільки матеріали кримінальної справи, в рамках якої проводився обшук і були вилучена розписка від 26 вересня 2006 року зараз знаходяться в м. Донецьку і в зв'язку з тимчасовою окупацією міста доступу до цих документів не має (том І, а. с. 223).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем при зверненні до суду із вказаним позовом до ОСОБА_3 був пропущений строк позовної давності, підстав для поновлення строку давності звернення до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_3 боргу за розпискою від 26 вересня 2006 року не має, оскільки не встановлено поважних причин пропуску цього строку, переривання строку давності також не мало місця, а тому, враховуючи заявлення відповідачем про застосування судом такого строку, позовні вимоги ОСОБА_14 задоволенню не підлягають.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 257, 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

З укладеного між сторонами договору позики вбачається, що позичальник ОСОБА_3 зобов'язався повернути кошти до 1 січня 2007 року.

Наведене свідчить про те, що перебіг позовної давності розпочався з наступного за цим дня, тобто з 2 січня 2007 року.

Таким чином, з моменту спливу строку виконання зобов'язання за договором позики (2 січня 2007 року) до моменту звернення позивача до суду з відповідним позовом (14 липня 2015 року) пройшло більше трьох років.

Згідно з частинами 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Належних та допустимих доказів того, що строк позовної давності звернення до суду пропущено з поважних причин матеріали справи не містять.

Крім того, відповідно до положень ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Також згідно абз. 2 ч. 1 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, вірно встановлено судом першої інстанції та підтвердилося під час апеляційного розгляду справи, позивач не підтвердив письмовими доказами той факт, що останній мав відношення до ТОВ «Екойл», місцезнаходження якого: м. Донецьк, пр. Ілліча, 17б, та те, що саме він зберігав за вказаною адресою деякісвої документи. Також з копії відомостейвилучених речей до протоколу обшуку від 7квітня 2009 року не вбачається та не підтверджується, що саме оригінал розписки від 26 вересня 2006 року було вилучено правоохоронними органами (том І, а. с. 123-131, 132-141).

Крім того, лист СУ ГУ Національної поліції в Донецької області вих. № 574/20-2016 від 29 січня 2016 року, в якому вказується, що дійсно розписка від 26 вересня 2006 року вилучалася в 2009 року органами слідства Управління МВС в Донецькій області не підтверджується копіями процесуального документу на підтвердження повернення документів, вилучених під час обшуку в рамках кримінальної справи № 80-1764 з за зазначенням: ким, якою датою, кому та який саме перелік документів був повернутий (том І, а. с. 223).

Щодо переривання строку позовної давності для подання позовної заяви неодноразовими частковими поверненнями ОСОБА_3 свого боргу, то суд дійшов обґрунтованого висновку, що часткового повернення грошових коштів у вказані позивачем строки не було, а тому і переривання строку давності також не мало місця, з огляду на наступне.

Відповідно до даних оригіналу паспорту ОСОБА_3 для виїзду за кордон ЕС 718110, що станом на 8 грудня 2009 року, тобто на час повернення боргу, як це зазначено в розписці, ОСОБА_12 не перебував в Україні та м. Києві, а тому і повернути частину боргу не міг (том І, а. с. 142-143, 209).

Згідно листа Державної прикордонної служби України від 18 грудня 2015 року ОСОБА_2 16 квітня 2014 року перетинав державний кордон України для вильоту в м. Мюнстер (Федеративна республіка Німеччини), а інформації про дату повернення в Україну не зазначено (том І, а. с. 187-191).

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані по справі докази у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов законних та обґрунтованих висновків про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, що він з поважних причин пропустив строк позовної давності та мало місце переривання строку позовної давності внаслідок часткового повернення відповідачем ОСОБА_3 боргу, є безпідставними з огляду на характер спірних правовідносин, та спростовуються матеріалами справи, яким дана оцінка вище. Також відповідно до приписів ч. 1 ст. 218 ЦК України та абз. 2 ч. 1 ст. 1051 ЦК України рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження фактів одержання або неодержання грошових коштів.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задовольнити позов, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Підстав до скасування рішення суду, передбачених статтею 309 ЦПК України, при апеляційному розгляді не встановлено.

З огляду на викладене та у зв'язку з тим, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.М. Вербова

Судді: Є.В. Болотов

Л.Д. Поливач