Справа № 357/3122/16-ц Головуючий у І інстанції Бондаренко О. В.
Провадження № 22-ц/780/3375/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 58 18.07.2016
УХВАЛА

Іменем України

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого:ОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2016 року у справі за поданням міського відділу Державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції про тимчасове обмеження права виїзду закордон ОСОБА_5, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року державний виконавець міського відділу ДВС Білоцерківського МРУЮ Київської області звернувся до суду з поданням про обмеження виїзду за кордон ОСОБА_5

В обґрунтування зазначав, що на виконанні в міському відділі ДВС Білоцерківського МРУЮ знаходиться зведене виконавче провадження №47951141, про стягнення з ОСОБА_5 на користь фізичних та юридичних осіб боргу на загальну суму 478 590,02 грн.

Боржнику було надано строк для добровільного виконання рішення суду, в добровільному порядку боржником борги не сплачено.

Державним виконавцем МВ ДВС Білоцерківського МРУЮ були виконані передбачені законом дії щодо розшуку майна боржника, рахунків, місця роботи. Згідно даних Реєстраційної служби Білоцерківського МРУЮ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_5 зареєстровано 1/2 частину квартири № 71 по бульвару 1-го Травня. 12 в м. Біла Церква, на яку державним виконавцем накладено арешт, іншого майна не має.

Згідно повідомлення Державної міграційної служби України ОСОБА_5 отримав 28.08.2007 року в відділі ГІРФО ГУ МВС України в Київській області паспорт громадянина України для виїзду за кордон ЕА №172285.

Станом на 15.02.2015 року борг по виконавчому провадженню не погашений.

Оскільки боржником не вчинено дій спрямованих на виконання рішень суду, просив встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2016 року подання задоволено.

Встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України ОСОБА_5А за межі України до виконання ним виконавчого напису та рішення суду у справі № 357/15513/13-ц, № 357/11763/14-ц.

Виконання ухвали покладено на Державну прикордонну службу України.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_5А подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу про задоволення подання державного виконавця, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Колегія суддів, перевіряючи законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи подання головного державного виконавця відділу ДВС та обмежуючи ОСОБА_5А у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції, виходив із того, що боржник ухиляється від сплати заборгованості на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, а тому виникає реальна загроза невиконання рішення суду, що є недопустимим з огляду на чинне законодавство України.

Проте, погодитись із таким висновками суду повністю не можна, оскільки суд дійшов їх із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України від 21 січня 1994 р. № 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України".

Положеннями ст. 6 цього Закону встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у таких випадках: - якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України (п. 2); якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань (п. 5); якщо щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі (п. 8).

З набранням чинності з 9 березня 2011 року Закону України від 4 листопада 2010 року "Про внесення змін до Закону України "Про виконавче провадження" та деяких інших законодавчих актів щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)" закріплено право державного виконавця, у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України. У зв'язку із цим суди розглядали подання державних виконавців про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржників у виконавчому провадженні.

Ст. 377-1 ЦПК України врегульовано вирішення судом питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

За змістом п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

За своїм змістом словосполучення "ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження", позначає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання.

Це, також, є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Як вбачається з матеріалів справи, державний виконавець до суду надав постанови про відкриття провадження, постанову про арешт коштів боржника, постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, інформаційні довідки щодо наявності майна у боржника, копію виконавчого листа.

При цьому, не було надано жодного доказу, який би свідчив про свідоме, злісне ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду, на що суд першої інстанції не звернув своєї уваги та не перевірив належним чином обгрунтованість заяви.

Будь-які докази отримання боржником викликів державного виконавця в матеріалах справи відсутні.

Отже, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, що передбачено положеннями п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження".

Натомість, державний виконавець, з»ясувавши, що у боржника є майно та наклавши на нього арешт, не вчинив жодних дій спрямованих на виконання рішення суду шляхом реалізації цього майна, як це передбачено ЗУ "Про виконавче провадження".

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також порушення судом норм процесуального права, при її постановленні, на переконання колегії суду знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2016 року скасувати, передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Р.В.Березовенко

Судді: Н.С.Воробйова

ОСОБА_3