Справа № 363/3168/15-ц Головуючий у І інстанції Войнаренко Л.Ф.
Провадження № 22-ц/780/2602/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 18 21.04.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

21 квітня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Білоконь О.В., Савченка С.І.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків нікчемності правочину,

встановила:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зазначеною позовною заявою до ОСОБА_2, розмір якої збільшила в ході розгляду справи, і в якій посилалася на те, що 30 січня 2014 року між сторонами укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: квартири № 87, загальна площа згідно проектної документації 99,62 кв. м, розташованої за адресою Київська область, м. Вишгород, вул. Шолуденка, корпус 7, буд. 15-Б.

Відповідно до п. 5.1 договору основний договір мав бути укладений у нотаріальній формі не пізніше 30 січня 2015 року. Вартість обєкта за домовленістю сторін складає 737188,00 грн., що є еквівалентом 87035,18 доларів США.

Відповідно до пункту 5.2 договору покупець передала, а продавець отримав на умовах часткової попередньої оплати 420000,00 грн., що є еквівалентом 49586,77 доларів США згідно комерційного курсу на 30 січня 2014 року. Сторони домовилися, що решту вартості обєкта, яка складає 317188,00 грн., що є еквівалентом 37448,41 доларів США згідно комерційного курсу на 30 січня 2014 року покупець сплачує продавцю не пізніше 30 січня 2015 року.

Умови договору також містять взаємовиключні умови, які містяться в п. п. 5.2 та 5. 4 щодо вартості обєкта нерухомості і суми проплат за неї в українській національній валюті, встановивши в п. 5.2 привязку до долару США за комерційним курсом станом на 30 січня 2014 року, а п. 5.4 за комерційним курсом на день здійснення відповідної проплати на картковий рахунок продавця. Зазначена взаємовиключність дозволяє стверджувати, що сторони обрали валютою договору долар США, а валютою оплати українську гривню.

На виконання умов даного попереднього договору вона сплатила відповідачу 739895 грн., що є еквівалентом 71524,75 доларів США.

Позивачка вважає, що даний попередній договір є нікчемним та порушує її права, оскільки в порушення ст. ст. 635, 657 ЦК України він не посвідчений нотаріально та за домовленістю сторін оплата за договором здійснювались в гривні за курсом долару США до гривні за комерційним курсом на день здійснення відповідної проплати.

Просила встановити нікчемність попереднього договору купівлі-продажу, укладеного 30 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та застосувати наслідки нікчемності даного правочину і стягнути з відповідача на її користь 1948952,31 грн. відповідно до офіційного курсу НБУ долара США до української гривні станом на 26 лютого 2016 року.

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, в якому просив визнати попередній договір купівлі-продажу квартири 87 за адресою: Київська обл., м. Вишгород, вул. Шолуденка, корпус 7, буд. 15-Б, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дійсним. Посилався на те, що під час укладення попереднього договору сторони досягли всіх істотних умов договору, відбулось його часткове виконання у вигляді часткової попередньої сплати ОСОБА_3 420000 грн. та подальшої оплати за графіком, також вказує, що саме ОСОБА_3 відмовилась від нотаріального посвідчення договору, за небажанням оплати послуг нотаріуса.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 29 лютого 2016 рокупозов ОСОБА_3 задоволено. Визнано нікчемним правочин, а саме: попередній договір купівлі-продажу, укладений 30 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Застосовано наслідки нікчемності правочину, а саме: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1948952,31 грн., що є еквівалентом 71524,75 доларів США.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено в повному обсязі.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні первісного позову відмовити, задовольнити зустрічний позов, посилається на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, яке полягає в тому, що суд не звернув уваги на вимоги ст. 657 ЦК України, яка на час укладення попереднього договору не передбачала державну реєстрацію вказаного договору.

Також суд не взяв до уваги його доводи про те, що при укладенні договору позивачка ухилилася від його нотаріального посвідчення, пояснюючи це тим, що вона не бажає двічі нести матеріальні витрати, повязані з оплатою послуг нотаріуса спочатку за нотаріальне посвідчення попереднього договору купівлі-продажу, а в подальшому основного договору купівлі-продажу.

Задовольняючи позов, суд не звернув уваги на розяснення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не перевірив дотримання вимог ч. ч. 1-3, 5 ст. 203, ст. 119, ч. 1 ст. 220 ЦК України, якою передбачено спеціальну підставу для визнання правочинів нікчемними, та не взяв до уваги те, що сам оспорюваний договір є виключно договором, який затверджує наміри сторін, а не є по своїй суті саме договором купівлі-продажу, який повинен посвідчуватись нотаріально.

Крім того, застосовуючи наслідки нікчемності правочину, суд дійшов безпідставного висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1948952,31 грн., що є еквівалентом 71524,75 доларів США, не звернувши уваги на те, що грошові кошти, сплачені позивачкою на виконання попереднього договору в українській гривні. Також суд безпідставно відмовив у задоволенні зустрічного позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України підчас розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вирішуючи даний спір, суд обґрунтовував свої висновки тим, що укладений 30 січня 2014 року між сторонами попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягав нотаріальному посвідченню, тому є нікчемним. Крім того, суду не надано доказів про те, що ОСОБА_3 ухилилась від нотаріального посвідчення попереднього договору.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 січня 2014 року між сторонами укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: квартири № 87, загальна площа згідно проектної документації 99,62 кв. м, розташованої за адресою Київська область, м. Вишгород, вул. Шолуденка, корпус 7, буд. 15-Б.

Відповідно до п. 5.1 договору сторони домовились укласти основний договір в нотаріальній формі не пізніше 30 січня 2015 року. Вартість обєкта за домовленістю сторін складає 737188,00 грн., що є еквівалентом 87035,18 доларів США.

Відповідно до пункту 5.2 договору покупець передала, а продавець отримав на умовах часткової попередньої оплати 420000,00 грн., що є еквівалентом 49586,77 доларів США згідно комерційного курсу на 30 січня 2014 року. Сторони домовилися, що решту вартості обєкта, яка складає 317188,00 грн., що є еквівалентом 37448,41 доларів США згідно комерційного курсу на 30 січня 2014 року покупець сплачує продавцю не пізніше 30 січня 2015 року щомісячними платежами у розмірі по 26432 грн., що є еквівалентом 3120 доларів США згідно комерційного курсу станом на день сплати. (а.с.7-10).

Частинами першою та третьою статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

У відповідності до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 та 5 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Згідно розяснень пунктів 4, 6 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику у справах про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК.

Згідно розяснень п. 10 зазначеної постанови реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Згідно розяснень п. 13 зазначеної постанови з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Судом встановлено, а також не заперечується сторонами, що попередній договір не був нотаріально посвідчений, а також в строки, обумовлені попереднім договором, договір купівлі-продажу квартири між сторонами не укладено.

Також судом встановлено, що відповідачем не надано доказів про те, що ОСОБА_3 ухилилась від нотаріального посвідчення попереднього договору. При цьому суд врахував, що на момент укладення попереднього договору у ОСОБА_2 було відсутнє свідоцтво про право власності на квартиру, яка розташована за адресою Київська обл., м. Вишгород, вул. Шолуденка, корпус 7, АДРЕСА_1, оскільки сторони не заперечують, що будинок тільки будувався.

З урахуванням наведеного, судом вірно встановлено, що оскільки основний договір купівлі-продажу зазначеної в позові квартири повинен бути посвідчений нотаріально, тому укладений 13.01.2014 року між сторонами попередній договір теж підлягав нотаріальному посвідченню, а відтак він є нікчемним.

Проте, визнаючи нікчемним попередній договір, суд не звернув уваги на те, що такі вимоги не заявлялися, позивачка просила встановити нікчемність даного правочину.

Крім того, суд не звернув уваги на розяснення п. 5 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України про те, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

За таких обставин, суд дійшов помилкового висновку, що укладений 30 січня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути визнаний судом нікчемним.

Встановлено, що на виконання умов даного попереднього договору позивачка сплатила відповідачу 739895 грн., що визнано представниками позивачки та представником відповідача під час розгляду даної справи судом апеляційної інстанції та підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями та розписками (а. с. 13-21).

Колегія суддів вважає, що, вирішуючи спір в частині застосування наслідків недійсності нікчемного попереднього правочину, суд не звернув уваги на те, що на виконання умов попереднього договору купівлі-продажу квартири позивачка сплатила відповідачу 739895 грн., та дійшов безпідставного висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки 1948952, 31 грн., що за офіційним курсом НБУ є еквівалентом 71524,75 доларів США, оскільки за правилами ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що суд дійшов безпідставного висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1948952,31 грн., що є еквівалентом 71524,75 доларів США, заслуговують на увагу.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову про визнання попереднього договору дійсним, суд дійшов вірного висновку про те, що відповідачем не надано доказів того, що ОСОБА_3 ухилилась від нотаріального посвідчення попереднього договору.

Крім того, зобовязання, встановлене попереднім договором, на час предявлення зустрічного позову припинилося, а основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором, тобто не пізніше 30 січня 2015 року (а. с. 8)

Тому, доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні зустрічного позову, не заслуговують на увагу.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу.

За таких обставин, оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення про задоволення первісного позову було вірно встановлено обставини щодо встановлення нікчемності попереднього договору та застосування наслідків недійсності нікчемного попереднього правочину, проте суд дійшов помилкового висновку про визнання нікчемним попереднього договору купівлі-продажу квартири та стягнення грошових коштів, одержаних відповідачем на виконання цього договору у грошовому еквіваленті в іноземній валюті, то колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні в цій частині відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України.

Рішення суду в частині відмови в зустрічному позові ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі, відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 309, 313-316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 лютого 2016 року в частині задоволення первісного позову ОСОБА_3 змінити, встановивши нікчемність попереднього договору, купівлі-продажу, укладеного 30 січня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 739895 (сімсот тридцять дев»ять тисяч вісімсот дев»яносто п»ять) гривень.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді