АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№22ц/796/6497/16 Головуючий у 1 інстанції - Ластовка Н.Д.
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

головуючого судді - Панченка М.М.,

суддів - Побірченко Т.І., Барановської Л.В.,

при секретарі - Куркіній І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 30 жовтня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 30 жовтня 2015 року задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто з відповідачів на користь позивача заборгованість в сумі 1 704 222 грн. 55 коп. та третейський збір в розмірі 17 442 грн. 22 коп.

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 30 жовтня 2015 року, у зв'язку з тим, що справи про захист прав споживачів не підвідомчі третейським судам.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року указану заяву задоволено та скасовано зазначене вище рішення третейського суду.

В поданій апеляційній скарзі представник Банку, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, невірне застосування судом норм матеріального права, просив оскаржувану ухвалу скасувати.

Свої доводи обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував Закон України «Про третейські суди», правові висновки Верховного Суду України та помилково зазначив, що справа про стягнення заборгованості за кредитним договором є справою про захист прав споживачів, оскільки споживачі банківських послуг в даному випадку є відповідачами та жодних вимог щодо захисту своїх прав не заявляють. Крім того, скаржник зазначив, що на момент укладення третейського застереження Закон України «Про третейські суди» не містив заборони на розгляд третейськими судами справ про захист прав споживачів.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.05.2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1, ОСОБА_2 укладено генеральний договір про надання кредитних послуг №881/17-ГД 3.

Стаття 6 указаного кредитного договору містить третейське застереження щодо вирішення спорів, які виникають з приводу виконання даного договору.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 30 жовтня 2015 року задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто з відповідачів на користь позивача заборгованість в сумі 1 704 222 грн. 55 коп. та третейський збір в розмірі 17 442 грн. 22 коп.

Задовольняючи заяву про скасування указаного рішення третейського суду, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів виходив з того, що справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не була йому підвідомча відповідно до закону.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 389-1 ЦПК України, сторони, треті особи, а також особи, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, мають право звернутися до суду із заявою про скасування рішення третейського суду.

Згідно ч. 1 ст. 389-5 ЦПК України, рішення третейського суду може бути скасовано лише у випадках, передбачених цією статтею.

За змістом п. 1 ч. 2 цієї ж статі, рішення третейського суду може бути скасовано у разі якщо справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

Законом України «Про внесення змін до ст. 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам», який набрав чинності 12 березня 2011 року, частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, правовідносини між сторонами виникли з кредитного договору, який в силу його суб'єктного складу та цільового призначення використання грошових коштів, є споживчим.

Крім того, судом встановлено, що на момент ухвалення Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків рішення суду, тобто 30 жовтня 2015 року, ст. 6 ЗУ «Про третейські суди» містила заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), а тому колегією суддів відхиляються доводи скаржника щодо того, що на момент укладення третейської угоди, зазначений Закон не містив відповідної заборони.

Доводи скаржника в тій частині, що дана справа не є справою про захист прав споживачів, оскільки заявник є поручителем, який не є споживачем послуг банку, не заслуговують на увагу, адже, як слідує з матеріалів справи, позов пред'явлено до безпосередніх позичальників за договором кредиту, одним з яких є заявник у справі, а тому на спірні правовідносини поширюється дія ЗУ «Про захист прав споживачів».

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі №6-1716цс15, правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Незалежно від предмета та підстав спору, а також незважаючи на те, хто звернувся з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

За змістом ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції необгрунтовано зроблено посилання на правову позицію Верховного Суду України, яка висловлена 21 жовтня 2015 року у справі №6-831цс14, оскільки валюта кредитування за спірним договором кредиту була змінена з доларів США на гривню. Проте, указана обставина, не вплинула на правильність вирішення питання судом по суті та не змінює факту непідвідомчості даної справи третейським судам.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що справа за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості не була підвідомча третейському суду, що є підставою для скасування рішення третейського суду згідно п.1 ч.2 ст. 389-5 ЦПК України.

Таким чином, оскаржувана ухвала постановлена з дотриманням вимог чинного законодавства, а доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Відповідно до п.1ч.1 ст.312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст.307,312 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» відхилити, а ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: