Справа №442/6975/15-ц
Провадження №2/442/206/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2016 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Крамара О.В.

при секретарі - Малик О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Дрогобича цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про визнання недійсним Свідоцтва про право власності на нерухоме та визнання недійсним Договору дарування частини житлового будинку,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся в суд із вказаним вище позовом в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить: визнати недійсним Свідоцтво на право власності на нерухоме майно серії САА №112069, видане 11.10.2004 року Виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради на ім'я ОСОБА_3; визнати недійсним Договір дарування 31/50 частин житлового будинку, посвідченого 15.09.2005 року державним нотаріусом Панькевич Р.І., реєстраційний номер 2-1881, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2; стягнути з відповідачів в її користь судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що як їй стало відомо в процесі розгляду справи №442/3215/15-ц Дрогобицького міськрайонного суду за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним Договору про спільну часткову власність на земельну ділянку, посвідчений 30.12.2014 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В.. реєстраційний номер 1239, один із співвласників житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, а саме - ОСОБА_2 - підтверджує своє право власності з посиланням на Договір дарування 31/50 частин житлового будинку, посвідченого 15.09.2005 року державним нотаріусом Панькевич Р.І.. реєстраційний номер 2-1881.

Предметом вищевказаного Договору являлась частина житлового будинку, яка належала ОСОБА_3 - її рідному братові та батькові ОСОБА_2.

Її частка як одного із співвласників незрозумілим чином зменшилась, хоча всі інші співвласники в минулому чітко розмежували фактичне користування та володіння частинами спільного житлового будинку.

Нею дійсно було передано в користування частину своєї частки спочатку ОСОБА_3, який у свою чергу передав таке користування своїй дочці - ОСОБА_2, однак надання такої згоди нею зовсім не означала право останніх на оформлення даної частини будинку у власність за собою.

Фактично житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 - належав ОСОБА_4, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві власності в рівних частинах по 1/3, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину від 02.04.1999 року, реєстраційний номер 1-1137.

Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ст. 357 ЦК України, співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Пунктами 2 та 3 ст. 358 ЦК України визначається, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Слід зазначити, що позивачами не надавались жодної згоди на проведення будь-яких покращень, які б могли спричинити збільшення частки одного із співвласників, а також не отримувалось жодних матеріальних компенсацій за зменшення своєї частки у спільній частковій власності на нерухоме майно.

Зважаючи на вищевказане, вважає порушенням своїх прав доручення її частки в нерухомому майні одним із співвласників до своєї частки, а також проведення добудов та перебудов до житлового будинку даним співвласником, у зв»язку із чим зменшилась її частка, що суперечить нормам матеріального права, а зокрема, ст. 357 ЦК України.

За приписами ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Враховуючи те, що вона тільки на даний час ознайомилася з документами відносно зміни розмірів часток співвласників житлового будинку, що в свою чергу призвело до порушення її права власності на нерухоме майно, вважає, що має право на захист своїх законних прав та інтересів в судовому порядку шляхом визнання недійсним спірного правочину.

Представник позивача ОСОБА_7 в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, просить позов задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі через недоведеність та безпідставність позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з»явилися в черговий раз, не повідомивши причин неявки.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що в позові слід відмовити, виходячи з наступного:

Згідно ст.. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з?ясованих обставинах, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

За принциповими положеннями ст.ст. 10, 11 ЦПК України, які встановлюють змагальність та диспозитивність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, визначаючи коло доказів, які надаються суду, відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України.

Вимогами статей 59, 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Разом з тим, позивачем не надано допустимих та належних доказів на підтвердження заявлених вимог, хоча обов'язок доказування і подання доказів закон покладає на позивача.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази з боку позивача, що підтверджували би його позовні вимоги та судом не здобуто таких доказів в судовому процесі, тобто встановлених джерел інформації, що має значення для справи, а його доводи лише грунтуються на припущеннях, у зв»язку з чим не заслуговують на увагу.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст.. 15 ЦК України «кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання» із поданих представником позивача доказів, не вбачається яке саме його право порушено.

Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для відмови у задоволені позову за недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 59, 60, 212, 214 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про визнання недійсним Свідоцтва про право власності на нерухоме та визнання недійсним Договору дарування частини житлового будинку - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті.

Суддя ___________________ Крамар О.В.