Ухвала

іменем україни

06 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» про визнання незаконним звільнення, внесення змін до трудової книжки, стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 23 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнила, та остаточно просила визнати, що розірвання трудового договору між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» (далі - ТОВ «Стиль Д») відбулося 23 липня 2014 року з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а саме внаслідок невиконання відповідачем вимог законодавства про працю; визнати незаконним звільнення її на підставі наказу від 21 липня 2014 року № 1263-к за ст. 38 КЗпП України без застосування ч. 3 цієї статті; визнати недійсним внесений відповідачем запис до трудової книжки про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України та зобов'язати відповідача змінити внесений ним до трудової книжки запис про звільнення з роботи за власним бажанням; стягнути з ТОВ «Стиль-Д» на свою користь 3 468 грн - суму вихідної допомоги, передбаченої ст. ст. 34, 44 КЗпП України, у розмірі тримісячного середнього заробітку та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який станом на 23 травня 2015 року складав 11 560 грн; стягнути з ТОВ «Стиль-Д» на свою користь 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23 лютого 2016 року, позов задоволено частково.

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_4 з посади спеціаліста з продажу відділення магазинів «ПроСтор» Харківського регіону на підставі наказу ТОВ «Стиль Д» від 21 липня 2014 року № 1263-к.

Стягнуто з ТОВ «Стиль-Д» на користь ОСОБА_4 1 500 грн на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ТОВ «Стиль-Д» на користь держави судовий збір у розмірі 243 грн 60 коп.

У касаційній скарзі ТОВ «Стиль Д» просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів, виходячи за межі доводів касаційної скарги згідно з ч. 3 ст. 335 ЦПК України, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Визнаючи незаконним звільнення ОСОБА_4 з посади спеціаліста з продажу відділення магазинів «ПроСтор» Харківського регіону на підставі наказу ТОВ «Стиль Д» від 21 липня 2014 року № 1263-к, суд першої інстанції, із висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що відповідач не мав права самостійно змінювати причину звільнення працівника з посади із ч. 3 ст. 38 КЗпП України, про що у своїй заяві про звільнення просила позивач, на ч. 1 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку із чим суд вважав, що такими незаконними діями відповідача позивачу завдано моральної шкоди, розмір якої у 1 500 грн суд визначив із врахуванням пояснень позивача щодо втрати нормальних життєвих зв'язків внаслідок порушення своїх трудових прав, а також засад розумності, виваженості і справедливості.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним внесення відповідачем запису до трудової книжки про звільнення з роботи ОСОБА_4 за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України без посилання на ч. 3 ст. 38 КЗпП України та зобов'язання відповідача змінити внесений ним до трудової книжки запис про звільнення з роботи за власним бажанням, а також стягнення з ТОВ «Стиль-Д» на користь позивача 3 468 грн як вихідної допомоги, передбаченої ст. ст. 34, 44 КЗпП України в розмірі тримісячного середнього заробітку, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який станом на 23 травня 2015 року складав 11 560 грн, суд виходив з недоведеності вказаних позовних вимог.

Зокрема, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог про зобов'язання відповідача змінити внесений ним до трудової книжки запис про звільнення з роботи за власним бажанням, оскільки із зазначеними позивачем підставами звільнення - ч. 3 ст. 38 КЗпП України, відповідач її звільнення не пов'язував, при цьому суд урахував роз'яснення із цього питання, які містяться у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів». За таких обставин суд вважав безпідставними позовні вимоги про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку до дня фактичного розрахунку.

Крім того, суд виходив із того, що оскільки згідно з матеріалами справи ОСОБА_4 не зверталася до суду із позовом про поновлення на роботі та скасування зазначеного вище наказу про звільнення, у зв'язку із чим дійшов висновку, що запис у трудовій книжці позивача від 23 липня 2014 року було здійснено відповідачем згідно з вимогами чинного законодавства, а тому не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання недійсним внесеного відповідачем запису до трудової книжки про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України та зобов'язання відповідача змінити внесений ним до трудової книжки запис про звільнення з роботи за власним бажанням.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд погодився із вищевказаними висновками суду, визнавши рішення законним та обґрунтованим.

Проте неможливо погодитися повністю із вищевказаними висновками судів з огляду на таке.

Судом установлено, що на підставі наказу відповідача від 19 березня 2014 року № 437-к позивача прийнято на роботу на посаду спеціаліста з продажу відділення мережі магазинів «ПроСтор» Харківського регіону ТОВ «Стиль Д».

15 липня 2014 року позивач звернулася до відповідача з заявою про звільнення з займаної посади за власним бажанням із 23 липня 2014 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у якій посилалася на допущені з боку адміністрації порушення трудового законодавства, а саме: систематичне ненадання керівником магазину затвердженого графіка роботи, часу на їжу, розрахункових листків нарахування заробітної плати з вказівкою кількості відпрацьованого часу, вирахувань, премій, хамське та грубе відношення до співробітників, фактичну зміну оплати праці у бік погіршення.

Листом ТОВ «Стиль Д» від 21 липня 2014 року № 305 ОСОБА_4 повідомлено про відсутність підтвердження вищезазначених порушень та незгоду на її звільнення з підстав, зазначених у заяві.

Наказом ТОВ «Стиль Д» від 23 липня 2014 року № 1263-к ОСОБА_4 звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. У той самий день позивач була ознайомлена із зазначеним наказом, що підтверджується її власноручним підписом, при цьому будь-яких зауважень нею висловлено не було.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 січня 2015 року, ухваленим у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ТОВ «Стиль Д» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку, у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 20 травня 2015 року скасовано рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 січня 2015 року та в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено з інших підстав; вказане рішення ніким не оскаржено та набрало законної сили.

На підставі наявних у справі доказів суд дійшов правильного висновку, що оскільки позивач звернулася до відповідача із заявою про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, то відповідач не мав права самостійно змінювати підставу звільнення та мав можливість роз'яснити позивачу її право звільнитися з роботи за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, проте у справі відсутні відомості, що позивач надала свою згоду на звільнення із займаної посади на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, тому її звільнення з роботи на підставі наказу ТОВ «Стиль Д» від 21 липня 2014 року № 1263-к є незаконним.

Однак, розглядаючи вищевказані позовні вимоги, суд не врахував наступного.

У силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав.

Проте вищевказані положення закону залишилися поза увагою суду, як і та обставина, що із позовом у частині вимог про визнання незаконним звільнення з посади спеціаліста з продажу відділення магазинів «ПроСтор» Харківського регіону на підставі наказу ТОВ «Стиль Д» від 21 липня 2014 року № 1263-к ОСОБА_4 звернулася до суду у червні 2015 року, таким чином, із пропущенням установленого ст. 233 КЗпП України тримісячного строку звернення до суду із вказаними вимогами, при цьому усупереч положенням ст. ст. 213-215 ЦПК України суд не з'ясував питання про поважність причин пропущення вказаного строку та чи наявні підстави для його поновлення.

Вказані вище помилки міг виправити апеляційний суд згідно з наданими чинним ЦПК України повноваженнями, однак, відхиляючи апеляційну скаргу відповідача і залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд на порушення вимог ст. ст. 303, 304, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, а також законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору, у зв'язку із чим у достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не установив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що призвело до порушення норм процесуального права.

Із врахуванням вищевказаного колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а постановлена у справі ухвала суду апеляційної інстанції про залишення без змін рішення суду першої інстанції у частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним звільнення ОСОБА_4 з посади спеціаліста з продажу відділення магазинів «ПроСтор» Харківського регіону на підставі наказу ТОВ «Стиль Д» від 21 липня 2014 року № 1263-к - скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до апеляційного суду з підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 338 ЦПК України.

Ухвала апеляційного суду в оскаржуваній частині про залишення без змін рішення суду першої інстанції щодо вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди є законною та обґрунтованою, узгоджується із наявними у справі доказами та положеннями норм процесуального та матеріального права, зокрема ст. 237-1 КЗпП України, тому згідно зі ст. 337 ЦПК України вона в цій оскаржуваній частині підлягає залишенню без змін.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що судові рішення оскаржуються лише відповідачем у частині задоволення позову, позивачем - не оскаржуються, тому в частині відмови у задоволенні позовних вимог у касаційному порядку не переглядаються.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 23 лютого 2016 року у частині залишення без змін рішення суду першої інстанції щодо вирішення позовних вимог про визнання незаконним звільнення ОСОБА_4 з посади спеціаліста з продажу відділення магазинів «ПроСтор» Харківського регіону на підставі наказу ТОВ «Стиль Д» від 21 липня 2014 року № 1263-к скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 23 лютого 2016 року у частині залишення без змін рішення суду першої інстанції щодо вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

І.К.Парінова

О.В.Ступак