АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/1586/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2659/16Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н. Л. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді : Гальонкіна С.А.,

суддів: Хіль Л.М., Абрамова П.С.,

при секретарі: Гнатюк О.С.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 17 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, поділ майна подружжя.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а :

30 березня 2016 року позивачка звернулася до місцевого суду з позовом до ОСОБА_4 про розподіл майна подружжя та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 10 серпня 2002 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, але фактично шлюбні відносини припинені з 27 червня 2015 року. За час шлюбу придбали спільне майно, в тому числі гараж по вул. Комарницького, 11г «Авіатор-1» в м. Полтаві та транспортний засіб «Chevrolet Lacetti», д.н.з. НОМЕР_1, 2005 року випуску. Просила суд поділити майно, набуте за час шлюбу, та визнати за нею право власності на 1/2 частину гаража № 126 за адресою м. Полтава, «Авіатор-1», вул. Комарницького, 11г, а за ОСОБА_4 визнати право власності на транспортний засіб «Chevrolet Lacetti», д.н.з. НОМЕР_1, 2005 року випуску. Різницю у вартості майна просила суд стягнути з відповідача на її користь.

Також, вказувала, що вона разом з малолітніми дітьми проживає в належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_1. Відповідач за вказаною адресою зареєстрований, але не проживає. Посилаючись на норми ст. ст. 64, 107 ЖК України просила суд визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

17 серпня 2016 року представником позивача подані письмові пояснення, в яких він вважає за доцільне стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 різницю у вартості спірного майна в розмірі 56952,73 грн., надавши обґрунтування визначеного розміру.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 17 серпня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Поділено майно, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку гаража за адресою: м. Полтава, «Авіатор-1» обслуговуючий кооператив, гараж 126 (сто двадцять шість), адреса іменованого обєкту: вул. Комарницького, 11г (одинадцять «г»), як на частку в спільній сумісній власності подружжя.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частку гаража за адресою: м. Полтава, «Авіатор-1» обслуговуючий кооператив, гараж 126 (сто двадцять шість), адреса іменованого обєкту: вул. Комарницького, 11г (одинадцять «г»), як на частку в спільній сумісній власності подружжя.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку автомобіля НОМЕР_2, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_3, як на частку в спільній сумісній власності подружжя.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку автомобіля НОМЕР_2, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_3, як на частку в спільній сумісній власності подружжя.

В задоволенні решти вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати в розмірі 3216 грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі представник позивача просить рішення місцевого суду змінити та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину гаража, а за ОСОБА_4 право власності на автомобіль, стягнути на користь позивача різницю у вартості спірного майна в розмірі 56952,73 грн., визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 18 по вул. Баленка, 8 в м. Полтаві. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з підстав, визначених ст.308 ЦПК України.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи частково позовну вимогу про розподіл спільного сумісного майна подружжя, суд першої інстанції, визначивши частки на спільне майно подружжя, яке існує на час розгляду справи, прийшов до висновку, що присудження грошової компенсації різниці вартості майна на користь позивача неможливо, оскільки суперечить вимогам ст. 70 СК України та ст. 372 ЦК України щодо рівності часток співвласників.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, суд першої інстанції, застосувавши норму ст.405 ЦК України, прийшов до висновку, що будь-які докази на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_4 був відсутній в спірному житловому приміщенні без поважних причин понад один рік до суду не надані.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 10 серпня 2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище Шкурпела) ОСОБА_5 було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с.8 т.1).

Під час розгляду даної справи, шлюб між сторонами було розірвано рішенням Київського районного суду м. Полтави від 27 травня 2016 року, яке набрало законної сили.

Під час перебування сторін в шлюбі, ними було придбано майно у вигляді гаража та автомобіля (яке є предметом спору).

Так, за договором купівлі-продажу від 29 березня 2014 року ОСОБА_4 придбав у власність гараж в м. Полтаві, «Авіатор-1», обслуговуючий кооператив, гараж № 126 по вулиці Комарницького, 11г (а.с.14-15 т.1).

Також ОСОБА_4 26 вересня 2013 року було придбано транспортний засіб «Chevrolet Lacetti», д.н.з. НОМЕР_1, 2005 року випуску (а.с.194-196т.1).

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст.70 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи (п. 23, 24 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Під час вирішення питання щодо часток у праві спільної сумісної власності на гараж, судом першої інстанції було встановлено, що відповідно до договору дарування від 10 жовтня 2015 року відповідач ОСОБА_4, діючи зі згоди дружини ОСОБА_2, безоплатно передав у власність сина ОСОБА_6 та сина ОСОБА_7 в рівних частках 1/2 частку гаража (кожному по 1/4 частці) (а.с.11-12 т.1).

Відповідно до ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Із укладеного договору дарування від 10 жовтня 2015 року, яким ОСОБА_4 подарував кожному із сині по 1/4 частині спірного гаражу (а.с.11), вбачається, що ОСОБА_2 10.10.2015 року надала нотаріусу заяву про згоду дружини на відчуження даного майна (п.2.1. Договору дарування).

Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини, описані вище, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що станом на час вирішення справи судом обєктом спільної сумісної власності сторін по справі є 1/2 частка гаража в м. Полтаві, «Авіатор-1», обслуговуючий кооператив, гараж № 126 по вулиці Комарницького, 11г.

Таким чином, оскільки частки співвласників в праві спільної сумісної власності подружжя є рівними, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про необхідність поділу спільного майна подружжя та визнання за кожним із сторін по справі права власності на 1/4 частку гаража за адресою: м. Полтава, «Авіатор-1» обслуговуючий кооператив, гараж № 126 (сто двадцять шість), адреса іменованого обєкту: вул. Комарницького, 11г (одинадцять «г»), та на 1/2 частку автомобіля НОМЕР_2, 2005 року випуску, як на частку в спільній сумісній власності подружжя.

Розмір часток на автомобіль, визначений судом, не оспорюється позивачем.

Доводи апеляційної скарги про невірне визначення судом першої інстанції розміру часток у праві власності на гараж не підлягають задоволенню, оскільки суперечать встановленим у справі обставинам.

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової компенсації на депозитний рахунок суду. Аналогічні розяснення викладені в п. 25 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року.

Під час розгляду справи в суді була проведена судова автотоварознавча експертиза, якою ринкова вартість спірного автомобіля визначена в розмірі 144870,45 грн. (а.с.242-248 т.1).

Враховуючи обсяг предявлених позовних вимог щодо розподілу спільного майна, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що підстави для відходження від рівності часток співвласників відсутні. При цьому, розподіл шляхом визнання за позивачем права власності на частку гаража вартість якої складає 30965 грн., а на спірний транспортний засіб за відповідачем, вартість якого складає 144870,45 грн., як того просить позивач в поданій до суду позовній заяві, суперечить вимогам ст. 70 СК України та ст. 372 ЦК України щодо рівності часток співвласників.

Окрім того, перехід належної позивачці ОСОБА_2 частки у праві власності на транспортний засіб «Chevrolet Lacetti» до відповідача ОСОБА_4 із виплатою останнім грошової компенсації може мати місце лише за згодою відповідача, яка в даному випадку відсутня.

Оскаржуючи рішення місцевого суду в частині розподілу майна подружжя представник позивача в доводах апеляційної скарги вказує на те, що судом першої інстанції фактично не було здійснено розподіл спільного майна подружжя, оскільки на момент розгляду справи спірним майном користується одноосібно відповідач (автомобілем), а гаражем він користується разом з дітьми.

Колегія суддів, надаючи оцінку вказаним вище доводам апеляційної скарги, вважає, що вони не підлягають задоволенню, так як обставини щодо користування майном та можливого спору з цього питання не вказують на те, що розподіл майна не відбувся та не свідчать, що позивач в подальшому позбавлена права захисту своїх інтересів щодо усунення перешкод у користуванні цим майном.

Таким чином, висновки суду першої інстанції щодо вирішення позовних вимог про розподіл майна подружжя в повній мірі ґрунтуються на встановлених у справі фактичних обставинах, яким судом першої інстанції надана відповідна оцінка, яка узгоджується з нормами матеріального права.

Що стосується вирішення позовної вимоги про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції вірними, виходячи з наступного.

Із встановлених у справі обставин вбачається, що квартира АДРЕСА_1 була придбана сторонами за час перебування в шлюбі відповідно до договору купівлі-продажу від 01 квітня 2004 року в рівних частках.

Відповідач з 02 жовтня 2009 року зареєстрував своє постійне місце проживання у спірній квартирі.

В подальшому, відповідач ОСОБА_4 за договором дарування від 19 листопада 2015 року подарував позивачці ОСОБА_2 свою 1/2 частку (а.с.154т.1).

Звертаючись з позовними вимогами про визнання відповідача втративши право користування даною квартирою, позивачка керувалася нормами ст. 64, 107 ЖК України.

При цьому, згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст.ст.10,31,215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму, яка на думку позивача підлягає застосуванню. Тому, в разі посилання позивача не на ту норму закону, суд уточнює підставу позову та зясовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача.

Відповідач, укладаючи 19 листопада 2015 року договір на відчуження належної йому частки в праві власності на квартиру АДРЕСА_1, був членом сімї ОСОБА_2, оскільки перебував з останньою в зареєстрованому шлюбі. Між сторонами по справі відсутні будь-які домовленості щодо користування жилим приміщенням.

Суд першої інстанції, вірно встановивши характер виниклих між сторонами правовідносин, правомірно прийшов до висновку, що в даному випадку питання про визнання ОСОБА_4 втратившим право користування житловим приміщенням повинно вирішуватися на підставі ст. 405 ЦК України, а норми ст. 107 ЖК України не підлягають застосуванню, оскільки регулюють право користування житловим приміщенням в будинках державного і громадського житлового фонду.

Так, статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

До суду з позовом позивачка звернулася 30 березня 2016 року, посилаючись на те, що відповідач в спірній квартирі не проживає з 27 червня 2015 року, тобто 9 місяців.

Таким чином, колегія суддів вважає, що правові підстави визнання відповідача втративши право користування житловим приміщенням, враховуючи норми ст. 405 ЦК України, відсутні. Окрім того, будь-яких належних і допустимих доказів тому, що відповідач протягом одного року не проживає в спірній квартирі без поважних причин, суду не надано.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом визнання відповідачем цієї позовної вимоги не беруться до уваги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, представником відповідача в судовому засіданні не заперечувався факту непроживання відповідача в спірній квартирі. Таким чином, такі пояснення не свідчать про визнання відповідачем позову в цій частині та вказують на те, що відповідачем визнано лише факт непроживання, а не факт того, що він взагалі втратив право користування квартирою. На ці обставини також звертає увагу відповідач в поданих до апеляційного суду запереченнях на апеляційну скаргу.

Також колегія суддів звертає увагу, що нормами ст. 156 ЖК України визначено, що до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позовної вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Висновки місцевого суду зроблені на підставі повного, всебічного та обєктивного дослідження наданих сторонами доказів, доводів та заперечень сторін, яким судом дана відповідна правова оцінка. Розгляд справи проведений з дотриманням принципузмагальності та диспозитивності. Оцінка доказів здійснена відповідно до норм ст. 212 ЦПК України.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що при вирішенні спору по суті місцевим судом були вірно враховані та застосовані норми матеріального права, а також правильно встановлені фактичні обставини по справі та їм дано належну правову оцінку.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 17 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_1

Судді: (підпис) ОСОБА_8

(підпис) ОСОБА_9

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1