Справа № 686/6519/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2016 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд в складі: головуючого судді - Продана Б.Г., при секретарі Боднар А.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хмельницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до міського комунального підприємства «Хмельницьктеплокомуненерго» про розірвання договору та скасування боргу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до міського комунального підприємства «Хмельницьктеплокомуненерго» про розірвання договору та скасування боргу, посилаючись на те, що 01 лютого 2014 року між МКП «Хмельницьктеплокомуненерго» та ОСОБА_2 було укладено договір з надання послуг з теплопостачання № 3922/831. У вказаному договорі зазначено , що позивач є юридичною особою або ФОП і відповідно тарифи на теплопостачання надаються як для юридичних осіб, що не відповідає дійсності. 31.12.2015 року позивач звернулась до відповідача із вимогою про розірвання договору з надання послуг теплопостачання для укладення нового договору з юридично правильним формулюванням. Однак відповідач відмовляється розривати даний договір, так як вважає, що ОСОБА_2 займається підприємницькою діяльністю і має сплачувати за послуги з теплопостачання за тарифами для юридичних осіб, внаслідок чого станом на 01.01.2016 року заборгованість за послуги теплопостачання складає 2 054,13 грн. Просить розірвати Договір з з надання послуг з теплопостачання № 3922/83 від 01.02.2014 року укладений між МКП «Хмельницьктеплокомуненрго» та ОСОБА_2 Скасувати заборгованість за послуги з теплопостачання в сумі 2 054, 13 грн.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просить його задоволити в повному обсязі.

Представник відповідача заперечує проти задоволення позову, просить відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01 лютого 2014 року між МКП «Хмельницьктеплокомуненерго» та ОСОБА_2 було укладено договір з надання послуг з теплопостачання № 3922/831, копія даного договору міститься в матеріалах справи. 31.12.2015 року позивач звернулась до відповідача із вимогою про розірвання договору з надання послуг теплопостачання для укладення нового договору з юридично правильним формулюванням. Однак відповідач відмовляється розривати даний договір, так як вважає, що ОСОБА_2 займається підприємницькою діяльністю і має сплачувати за послуги з теплопостачання за тарифами для юридичних осіб, копія листа МКП «Хмельницьктеплокомуенерго» від 13.01.2016 року № 25 міститься в матеріалах справи.

Відповідно до ч.2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до ч.3 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно п.6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав.

Ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» вказує, що крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; ціну продукції визначено неналежним чином.

Відповідно до постанов Верховного Суду України від 26.09.2012 року, тарифи для оплати послуг з теплопостачання для населення застосовуються для здійснення оплати фізичними особами послуг з теплопостачання в приміщеннях, які використовуються ними для проживання. Послуги з теплопостачання в нежилих приміщеннях за тарифами для населення оплачуватись не можуть.

Згідно ст. 4 ЖК України жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об'єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення). До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об'єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, встановлені для громадського житлового фонду.

Згідно ст. 6 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється.

Згідно ч. 4 ст. 4 ЖК України до житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

З аналізу даних норм виходить, що приміщення, яке не використовується для проживання, не являється житловим.

Відповідно до висновків постанови Верховного Суду України від 26.09.2012 року, статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» установлено, що споживач це фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно з п. 3 Порядку формування тарифів на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії та послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 липня 2006 року № 955 , який був чинним у відповідній редакції на час виникнення спірних правовідносин, тарифи формуються для трьох категорій споживачів населення, бюджетних установ, інших споживачів.

Відповідно до п. 1.2 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31 липня 1996 року № 28 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до населення відносяться споживачі електричної енергії фізичні особи, які з метою задоволення власних побутових або господарських потреб споживають електричну енергію для потреб електроустановок, що належать їм за ознакою права власності або користування, за винятком електроустановок, які використовуються для здійснення в установленому законодавством порядку підприємницької діяльності.

Тарифи для оплати послуг з теплопостачання для населення застосовуються для здійснення оплати фізичними особами послуг з теплопостачання в приміщення, які використовуються ними для проживання.

Як вбачається з матеріалів справи, належне позивачу приміщення по вул. Шевченка 101 у м. Хмельницькому являється нежитловим. Це підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копією договору оренди нежитлового приміщення, копією акту обстеження системи централізованого опалення, з якого вбачається що у вказаному приміщенні проводиться підприємницька діяльність.

В силу п.п. 4.1, 4.2, 4.4 Положення про порядок надання дозволу на тимчасове та постійне використання приватних, орендованих квартир та окремих кімнат в них для потреб непромислового характеру в житлових будинках міста, затвердженого рішенням виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 27 березня 2003 року № 277, замовник зобов'язаний: замовити розроблення проектної документації на переобладнання або реконструкцію приміщень у юридичних та фізичних осіб, які мають державну ліцензію на проведення даних робіт, згідно архітектурно-планувального завдання та технічних умов; здати в експлуатацію приміщення непромислового характеру відповідній приймальній комісії; після відкриття об'єкту переоформити оплату за комунальні послуги по другій групі споживачів.

Як передбачено ч.ч. 1, 2 ст. 32 Закону № 1875-ІV плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

У відповідності до ч. 6 ст. 19 Закону № 2633-ІV споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Та обставина, що позивач не зареєструвала зміну цільового призначення приміщення в органах реєстрації прав власності на нерухоме майно, не спростовує того що воно являється нежитловим. Дана правова позиція викладена у рішенні апеляційного суду Хмельницької області від 18.11.2015 року у справі № 686/8195/15-ц.

Відповідно до правових позицій викладених в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2016 року у справі № 686/9636/15-ц та від 01.06.2016 року у справі № 686/10938/15-ц, приміщення, яке не використовується для проживання, не являється житловим.

Договір про надання послуг з теплопостачання укладений із позивачем не як із фізичною особою-підприємцем, а як із фізичною особою. Тарифи за категорією «інші споживачі» можуть застосовуватись при нарахуваннях плати за надані послуги з теплопостачання і фізичним особам, що випливає із зазначених рішень. Таким чином, позивачу правомірно нараховується плата за надані послуги з теплопостачання за вказаним тарифом.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що Договір з з надання послуг з теплопостачання № 3922/83 від 01.02.2014 року укладений між МКП «Хмельницьктеплокомуненрго» та ОСОБА_2 слід розірвати. В решті позову відмовити.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК Українист. 651 ЦК України, ст. ст. 4,6, ЖК України, ст.ст. 4, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», правових позицій в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2016 року у справі № 686/9636/15-ц та від 01.06.2016 року у справі № 686/10938/15-ц, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити частково.

Розірвати договір з надання послуг з теплопостачання № 3922/83 від 01.02.14р., який укладений між МКП «Хмельницьктеплокомуненерго» та ОСОБА_2 з 01.01.16р.

Решту позову залишити без задоволення.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Хмельницької області протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.

Суддя