Справа № 219/5264/16-ц
Провадження № 2/219/2788/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 липня 2016 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області

в складі: головуючої судді Чопик О.П.,

при секретарі Чубикало О.А.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої у звязку з ушкодженням здоровя під час виконання трудових обовязків,

в с т а н о в и в :

позивач звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої у звязку з ушкодженням здоровя під час виконання трудових обовязків, посилаючись на те, що вона з 1 листопада 1987 року по 31 травня 1997 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, та 27 червня 1992 року з нею трапився нещасний випадок на виробництві. Зазначає, що висновком медико-соціальної експертної комісії їй вперше встановлено 25% стійкої втрати професійної працездатності у 1993 році. Просить суд на підставі ст.ст.173, 237-1 Кодексу законів про працю України, ст.440-1 Цивільного кодексу УРСР, ст.12 Закону України «Про охорону праці», п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів від 23 червня 1993 року, стягнути з відповідача-роботодавця моральну шкоду, що полягає в обсязі та глибині заподіяних страждань (фізичних, душевних, психічних), їх характері та тривалості, незворотності змін у стані здоровя, яку визначає в еквіваленті 50 000 грн.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надавши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Стверджує також, що позивач повинна постійно проходити лікування у звязку з пошкодженням функцій хребта, відчуває фізичний біль, не може повноцінно жити активним особистим та суспільним життям. Просить суд позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, надавши пояснення про те, що позивач дійсно перебувала у трудових відносинах з відповідачем та 27 липня 1992 року отримала травму на виробництві внаслідок нещасного випадку. Стверджує, що вина підприємства в нещасному випадку є формальна, адже позивач проходила усі необхідні інструктажі та навчання. Також зазначає, що позивач посилається на нормативно-правові акти, які не діяли на момент виникнення права на відшкодування моральної шкоди на момент отримання травми 27 липня 1992 року. Просить відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом установлено, що ОСОБА_3 з 1 листопада 1987 року до 31 травня 1997 року включно перебувала у трудових відносинах з відповідачем, про що свідчать відповідні записи у трудовій книжці серії БТ-І №9720306, виданій на імя позивача (а.с.7). Зокрема, з 1 листопада 1987 року до 21 жовтня 1990 року включно перебувала на посаді кочегара водогрійних котлів в Житлово-комунальному відділі; з 22 жовтня 1990 року до 5 травня 1992 року включно на посаді оператора котельні по другому розряду в Житлово-комунальному відділі; з 6 травня 1992 року до 31 травня 1997 року включно на посаді оператора котельні по четвертому розряду в Житлово-комунальному відділі. З 31 травня 1997 року звільнена з роботи у звязку з переведенням у підприємство «Часів-Яртепломережа», на підставі п.5 ст.36 Кодексу законів про працю України.

У відповідності до акта №7 про нещасний випадок на виробництві, затвердженого генеральним керівником Часівоярського державного вогнетривкого комбінату 29 липня 1992 року (а.с.8-9, 41-43), 27 липня 1992 року з ОСОБА_3 стався нещасний випадок на виробництві за наступних обставин: група операторів котельні в складі пяти людей, в тому числі ОСОБА_3, слухала пояснення наладчика котельні ОСОБА_4 біля щита допоміжного обладнання про принципи роботи автоматики на котлі; після закінчення бесіди ОСОБА_3, яка стояла спиною до відкритого приямка вводу трубопроводу подачі води в котельню, ступила назад та, падаючи в приямок, отримала забій правого боку. Причини нещасного випадку: незадовільне утримання приміщень котельні, яке виразилось у наявності відкритого приямка. Діагноз ОСОБА_3 внаслідок падіння: тупа травма правої нирки; забій хребта грудного та поперекового відділу; забій правої половини грудної клітки.

Відповідно до виписки з акту огляду Донецького обласного центру медико-соціальної експертизи серії, виданої 22 червня 1993 року (а.с.37), ОСОБА_3 поза групою з 22 червня 1993 року первинно встановлено 25% втрати професійної працездатності у звязку з трудовим каліцтвом 27 червня 1992 року.

Довідкою медико-соціальної експертної комісії серії МСЕ №240521 від 29 серпня 1996 року (а.с.10), за результатами повторного огляду, ОСОБА_3 встановлено другу групу інвалідності внаслідок трудового каліцтва; висновок про умови та характер праці: непрацездатна; потребує нагляду невропатолога. Довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності серії 2-18 АД №030788 14 жовтня 1997 року ОСОБА_3 встановлено 50% втрати працездатності (а.с.10 на звороті).

Довідкою медико-соціальної експертної комісії серії ДОН-05 №161230 від 13 березня 2006 року (а.с.10), за результатами повторного огляду, ОСОБА_3 встановлено третю групу інвалідності внаслідок трудового каліцтва; висновок про умови та характер праці: протипоказана тяжка фізична праця, переохолодження; потребує нагляду невропатолога. Довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності серії ДОН-04 №075643 13 березня 2006 року ОСОБА_3 встановлено 50% втрати працездатності з 26 січня 2006 року (а.с.10 на звороті).

Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Зазначені розяснення викладені у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Відповідно до розяснень, які містяться в пп. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII «Про охорону праці», КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Положення про те, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, підтверджується, зокрема, правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 18 квітня 2012 року у справі №6-26цс12.

Таким чином, при вирішенні спору суд керуються законодавчими актами, які діяли на момент виникнення у позивача-потерпілого права на відшкодування шкоди дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності вперше, тобто станом на 22 червня 1993 року. Тому необґрунтованими є посилання представника відповідача на необхідність застосування законодавчих актів на момент настання нещасного випадку 27 червня 1992 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 Кодексу законів про працю Української РСР (станом на 22 червня 1993 року) забезпечення здорових і безпечних умов праці покладається на адміністрацію підприємств, установ, організацій.

Статтею 173 Кодексу законів про працю Української РСР (станом на 22 червня 1993 року) передбачено, що підприємства, установи, організації несуть у відповідності до законодавства Союзу РСР та Української РСР матеріальну відповідальність за шкоду, завдану робітникам та службовцям каліцтвом чи іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ними своїх трудових обовязків.

Кодекс законів про працю України доповнено статтею 237-1, яка регулює правила відшкодування моральної шкоди, на яку посилається представник позивача, Законом України № 1356-XIV від 24 грудня 1999 року, тобто після виникнення спірних правовідносин.

Однак, у відповідності до ст.12 Закону України «Про охорону праці» (станом на 22 червня 1993 року) відшкодуванням моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих звязків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Так, Закон України «Про охорону праці» прийнятий 14 жовтня 1992 року, набрав чинності 24 листопада 1992 року.

Крім того, згідно з ч.1 ст.6 Цивільного кодексу Української РСР (станом на 22 червня 1993 року) захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом, зокрема, компенсації моральної шкоди.

Моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати (ст.440-1 Цивільного кодексу Української РСР (станом на 22 червня 1993 року)).

Зміни до статті 6 та доповнення Цивільного кодексу Української РСР статтею 440-1 здійснені Законом України «Про внесення змін і доповнень до положень законодавчих актів України, що стосуються захисту честі, гідності та ділової репутації громадян і організацій» від 6 травня 1993 року, який набрав чинності 8 червня 1993 року.

Також суд звертає увагу на те, що Постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків», на яку посилається представник позивача, прийнята 23 червня 1993 року та введена в дію з 1 липня 1993 року, тобто після виникнення спірних правовідносин.

Разом з тим, норми Цивільного кодексу Української РСР та Закону України «Про охорону праці», в редакції станом на 22 червня 1993 року, свідчать про наявність законодавчої бази, яка би давала право потерпілому на звернення з відповідним позовом про відшкодування моральної шкоди.

Конституційний Суд України в п. 4.1. Рішення від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 зазначив, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань та з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача й інших обставин.

Як встановлено судом, ушкодженням здоровя під час виконання трудових обовязків внаслідок виробничої травми 27 червня 1992 року, що спричинило розвиток поперекового радикуліту, порушення динамічних функцій хребта, виражений астено-невротичний сидром (а.с.11), позивачеві спричинено моральну шкоду.

Суд враховує обставини нещасного випадку виробничого характеру, що стався 27 червня 1992 року, характер ушкоджень, які отримала позивач, необхідність лікування та перебування у тимчасовій непрацездатності, глибину та тривалість моральних і фізичних страждань позивача, яка повинна перебувати під постійним наглядом невропатолога, проходити медикаментозне лікування, докладати додаткові зусилля для організації свого життя, наслідки травми, що значно впливають на якість соціальних звязків. Також суд зважає на незабезпечення відповідачем-роботодавцем безпечних та нешкідливих умов праці позивачеві, відсутність заходів для обмеження доступу до відкритого приямка, огорож, попереджувальних знаків, що свідчить про вину роботодавця. У будь-якому випадку отримана травма виробничого характеру спричинила та продовжує спричиняти позивачеві певний рівень моральних страждань. Суд зауважує, що визначений законом мінімальний розмір виплати відшкодування, передбачений ст.440-1 Цивільного кодексу Української РСР, стосується такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на момент розгляду справи. Такої ж позиції дотримується Верховний Суд України у своїй постанові від 24 грудня 2014 року у справі №6-156цс14. Виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд оцінює завдану моральну шкоду позивачеві в еквіваленті 15 000 грн.

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача грошовий еквівалент завданої моральної шкоди, що є достатньою сатисфакцією за ушкодження здоровя внаслідок травма виробничого характеру, та судового збору на користь держави, на підставі ч.3 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 60, 88, 212, 215 Цивільного процесуального кодексу України, з урахуванням ст.ст. 6, 400-1 Цивільного кодексу Української РСР в редакції станом на 22 червня 1993 року, ст.12 Закону України «Про охорону праці» в редакції станом на 22 червня 1993 року, суд

в и р і ш и в :

позов ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої у звязку з ушкодженням здоровя під час виконання трудових обовязків, задовольнити частково.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» () на користь ОСОБА_3 15 000 (п'ятнадцять тисяч) грн. 00 коп. моральної шкоди, завданої у звязку з ушкодженням здоровя під час виконання трудових обовязків.

В задоволенні вимоги про стягнення 35 000 грн. моральної шкоди, завданої у звязку з ушкодженням здоровя під час виконання трудових, відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» () на користь держави 165 (сто шістдесят пять) грн. 36 коп. судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуюча О.П.Чопик