У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Вох В.С.

за участі: ОСОБА_1 та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 26 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Городищенської сільської ради Рівненського району і ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування державного акту про право власності на землю, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду від 26 листопада 2015 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до Городищенської сільської ради Рівненського району про визнання недійсним та скасування державного акту про право власності на землю і до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

У поданій на рішення апеляційній скарзі позивач покликався на його незаконність і необґрунтованість через невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначав про суперечність оскаржуваного рішення вимогам ст. 215 ЦПК України, оскільки в мотивувальній частині не наведено даних про встановлені обставини, не дано їх юридичної оцінки та не визначено відповідно до них правовідносини, а також неналежно оцінено наявні докази у справі.

Вважав, що судом повністю перекручено його пояснення та пояснення його представників, не вказано про надані і перевірені докази та про визнання позову Городищенською сільською радою, не наведено показань допитаних у судовому засіданні свідків, що є грубим порушенням процесуального законодавства.

Судом помилково взято до уваги рішення Городищенської сільської ради №263 від 28.12.1997 року "Про затвердження проекту роздержавлення і приватизації земель садівничого кооперативу "Електрон-3" Городищенської сільської ради народних депутатів", однак це рішення відсутнє у технічній документації по складанню оспорюваного державного акту, а міститься підроблена виписка з цього рішення. На його думку, при виготовленні державного акту на право власності на землю було порушено п.п. 1.6, 1.7, 1.9, 1.10, 2 Інструкції виготовлення державних актів на право приватної власності на землю, постійного користування землею та колективної власності на землю, що видаються садівницьким товариствам.

В судовому засіданні встановлено, що всі зроблені від імені його покійної дружини ОСОБА_3 у технічній документації по виготовленню оспорюваного державного акта заяви є підробленими, що підтверджено висновком судової почеркознавчої експертизи, проведеної у кримінальній справі. Однак суд цим письмовим доказом знехтував і залишив його без уваги. Факт виконання іншою особою підпису від імені ОСОБА_3 під порядковим №6159 в книзі №2 про видачу державних актів на право власності на земельну ділянку стверджено і висновком судової почеркознавчої експертизи у цій справі. Проте в оскаржуваному рішенні про це не зазначено.

Судом не враховано показання свідка ОСОБА_4, яка вказала про те, що окремого рішення щодо змін до рішення органу місцевого самоврядування про передачу у власність земельних ділянок ОСОБА_3 не вносилися і не приймалися.

Вважає, що судом безпідставно застосовано положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України щодо преюдиційності обставин, встановлених рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 5 жовтня 2010 року.

Крім того, суд необґрунтовано послався на правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 30 травня 2012 року, що ухвалена у справі №6-61цс12.

З цих підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове про задоволення позову.

Заслухавши думку судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і зявились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги, виходячи з такого.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно виходив з того, що ОСОБА_3 отримала спірну земельну ділянку в особисту власність на законних підставах, а посилання позивача на неправомірність дій ОСОБА_2 при виготовленні державного акту на право власності на землю не знайшло в судовому засіданні своїх доведеності та обґрунтованості.

Як обґрунтовано встановлено судом, дружину позивача ОСОБА_3 прийнято в члени садівничого кооперативу "Електрон-3" 13 червня 1994 року відповідно до поданої 31 травня 1994 року заяви. 28 листопада 1997 року Городищенською сільською радою, в межах якої знаходиться даний кооператив, прийнято рішення за №263 "Про затвердження проекту роздержавлення і приватизації земель садівничого кооперативу "Електрон-3" Городищенської сільської ради народних депутатів". Проект був розроблений фірмою "Конвест-Проект" і погоджений загальними зборами кооперативу (т. 1, а.с. 15).

Цим рішенням органу місцевого самоврядування також передано у приватну власність члену кооперативу "Електрон-3" ОСОБА_3 земельну ділянку №120 площею 0, 08 га з цільовим призначенням: "Для ведення садівництва".

В звязку з цим 26 серпня 1998 року їй було видано державний акт на право приватної власності на землю І-РВ №011300, про що у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю зроблено відповідний запис за №6159 (т. 1, а.с. 6).

Порушень процедури видачі оспорюваного державного акта, які могли би вплинути на законність його видачі, колегією суддів встановлено не було. Висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 зверталася до органу місцевого самоврядування із заявою про передачу їй у власність земельної ділянки, відповідає обставинам справи.

29 листопада 1998 року ОСОБА_3 померла.

1 квітня 2006 року позивача зараховано членом садівничого кооперативу "Електрон-3" і надано в тимчасове користування земельну ділянку (т. 1, а.с. 55).

Викладені обставини вбачаються зі змісту рішення Апеляційного суду Рівненської області від 5 жовтня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Городищенської сільської ради Рівненського району, ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування державного акта на право приватної власності на землю (т. 1, а.с. 58-59).

Дане рішення є чинним і набрало законної сили з моменту його проголошення, а тому створює відповідні правові наслідки для осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, що встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При вирішенні спірних правовідносин судом правильно з'ясовано, що рішення Городищенської сільської ради від 28 листопада 1997 року №263 прийнято під час дії Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року №15-92 "Про приватизацію земельних ділянок".

З правової позиції Верховного Суду України, що викладена у постанові від 30 травня 2012 року в справі №6-31цс12, видно, що пунктом 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №15-92 "Про приватизацію земельних ділянок", який втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року №139-V "Про визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України", але був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельну ділянку та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Окрім цього, у постанові Верховного Суду України зазначено і про те, що в цьому разі право власності на земельну ділянку достатньо посвідчувалося самим рішенням уповноваженого органу.

Згідно з абз. другим ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Пунктом 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року передбачено збереження права на земельні ділянки за громадянами, які одержали їх у власність.

З метою повноти і обєктивності з'ясування обставин справи в судовому засіданні було допитано як свідка голову садівничого кооперативу "Електрон-3" ОСОБА_5, яка детально та послідовно показала про порядок проведення приватизації земельних ділянок відповідно до рішення Городищенської сільської ради від 28 листопада 1997 року №263.

Оскільки рішення органу місцевого самоврядування, яким передано земельну ділянку ОСОБА_3 у приватну власність, не оспорювалося і є чинним, тому судом зроблено правильний висновок про законність видачі на її ім'я державного акту на право приватної власності на земельну ділянку площею 0, 08 га №120, що розміщена на території садівничого кооперативу "Електрон-3" Городищенської сільської ради, з цільовим призначення: "Для ведення садівництва".

3 вересня 1998 року ОСОБА_3 складено заповіт, за умовами якого все її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що належатиме їй на день смерті і на що за законом вона матиме право, заповідано її дочці ОСОБА_2

Відповідач прийняла спадщину після смерті спадкодавця і отримала 25 квітня 2006 року в звязку з цим свідоцтво про право на спадщину за заповітом, набувши таким чином право власності на спірну земельну ділянку (т. 1, а.с. 18).

Як правильно встановлено судом, позовна вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, складеним ОСОБА_3 25 квітня 2006 року на користь ОСОБА_2, є взаємоповязаною з вимогою про оспорення державного акта на право власності на землю і одночасно є похідною від неї. Оскільки первинна вимога не ґрунтується на вимогах закону, тому похідна вимога також не може бути задоволена.

За таких обставин підстав для скасування оскаржуваного рішення не вбачається.

Доводи апеляційної скарги про хибність оцінки судом доказів у справі, зокрема висновків експерта і почеркознавчого дослідження, не заслуговують на увагу.

Між тим, колегія суддів вважає правильними твердження про недопустимість висновків експерта, що зроблені в проведених у межах кримінальних проваджень судових експертизах.

Так, згідно із ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Тобто письмовими доказами називаються виконані будь-яким способом письмові знаки, що поєднані у відповідну схему та структуру та в яких виражені думки, що вміщують інформацію про обставини, які мають значення для справи.

Однак, як обґрунтовано з'ясовано апеляційним судом з пояснень позивача і його представників, оригінали заяв, зроблених від імені ОСОБА_3, які стали предметом почеркознавчої експертизи в кримінальному провадженні, було передано невстановленими особами органам досудового розслідування. На основі цих документів фахівцями-почеркознавцями досягнуто висновку про те, що підписи ОСОБА_3 у відповідних письмових носіях інформації зроблено не нею, а іншою особою.

Таким чином, заяви, які були предметом дослідження експертів, є сумнівного походження, а їх оригінальність ґрунтується на припущеннях.

Норми ч. 1 ст. 59 ЦПК України передбачають залишення судом без уваги доказів, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Оскільки докази є недопустимими з наведених міркувань, а підставу їх недопустимості детально відображено в оскаржуваному рішенні, тому не заслуговують на увагу і твердження позивача про нехтування судом факту існування двох висновків експерта у почеркознавчих експертизах.

Необґрунтованими є і посилання автора скарги на неправильність застосування положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України щодо преюдиційності обставин, що встановлені рішенням апеляційного суду у справі, де беруть участь ті самі особи з приводу аналогічних спірних правовідносин, а також на помилковість використання правового висновку Верховного Суду України у постанові від 30 травня 2012 року, що ухвалена у справі №6-61цс12.

Не можна погодитися і з тими доводами, що при виготовленні державного акту на право власності на землю було порушено п.п. 1.6, 1.7, 1.9, 1.10, 2 Інструкції виготовлення державних актів на право приватної власності на землю, постійного користування землею та колективної власності на землю, що видаються садівницьким товариствам, адже ці порушення не спростовують правильності висновків суду.

Помимо того, відповідно до положень ст.ст. 6, 22 ЗК УРСР 1990 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №15 "Про приватизацію земельних ділянок", Порядку передачі ділянок у приватну власність громадян, що затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15.02.1993 року №10, і ст. 22 КпШС України земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, позаяк йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Оскільки спірна земельна ділянка належала ОСОБА_3 на праві одноосібної власності, достатньою підставою для чого була наявність чинного і неоспореного рішення Городищенської сільської ради від 28 листопада 1997 року №263, тому унеможливлюється виникнення та існування субєктивних прав позивача на землю.

Крім того, колегією суддів при розгляді апеляційної скарги ураховується, що заповіт на користь ОСОБА_2 також є чинним і він створив відповідні правові наслідки для спадкоємця.

Повно і правильно зясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, застосуванню не підлягають, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції положень матеріального і процесуального закону при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Рівненського міського суду від 26 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: