УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоКолодійчука В.М.,
суддів: Висоцької В.С., Умнової О.В.,Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - орган опіки і піклування Тернопільської міської ради, про позбавлення батьківських прав, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 10 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

В березні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, у якому просила позбавити відповідача батьківських прав стосовно неповнолітньої дочки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позовні вимоги ОСОБА_6 обґрунтувала тим, що життя із відповідачем у неї не склалося, а тому в серпні 2011 року вони припинили спільне проживання, а 10 жовтня 2012 року шлюб між ними розірвано. Спору щодо місця проживання дитини між ними не було, дитина залишалася жити з матір'ю. З часу фактичного припинення шлюбних відносин, відповідач не виконує жодних обов'язків, покладених на нього законом, як на батька, не бере ніякої участі у вихованні дитини, не цікавиться здоров'ям, не несе витрат на її лікування. Обов'язок щодо утримання дитини був покладений на відповідача рішенням суду за її позовом про стягнення аліментів. Аліменти відповідач сплачує нерегулярно, накопичену суму боргу по аліментам сплачує лише після неодноразового нагадування, на даний час борг по аліментам складає понад 5 тис. грн, аліменти не платить з травня 2014 року. Відповідач зовсім не спілкується з дочкою, не телефонує, не відвідує у дитячому садочку, не вітає дитину з днем її народження, не проявляє до дитини жодного інтересу. Нехтування батьківськими обов'язками з боку батька принижує гідність дитини, а наявність людини, яка юридично має права батька, але фактично залишається чужою людиною, може в подальшому привести до негативних наслідків у житті дитини як з моральної, так і з правової точки зору. З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини, ОСОБА_6 вважає за необхідне позбавити відповідача батьківських прав.

Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 27 липня 2015 року позов задоволено.

Позбавлено ОСОБА_7 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 10 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено у справі нове рішення про відмову в позові.

Попереджено ОСОБА_7 про необхідність змінити ставлення до виховання дочки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Покладено на органи опіки і піклування контроль за виконанням ОСОБА_7 батьківських обов'язків, щодо дочки ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду Тернопільської області від 10 вересня 2015 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції про задоволення її позову, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що позивач і відповідач у справі є батьками ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2012 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, укладений 24 грудня 2007 року, розірвано.

Після розірвання шлюбу дочка залишалася проживати разом із матір'ю у АДРЕСА_1, де вони і зареєстровані.

За даними акту обстеження житлово-побутових умов сім'ї ОСОБА_6 від 05 лютого 2015 року № 47, дитина ОСОБА_8 матір'ю доглянута, остання постійно займається дитиною, водить для відвідування гуртків, проводить з дитиною дозвілля.

Відповідач ОСОБА_7 зареєстрований у АДРЕСА_2, вибув на заробітки за межі України, у квартирі не проживає впродовж останніх п'яти років. Не проживає відповідач і у с. Слобідка-Мушкатівська, як вказував у письмовому запереченні на позов представник відповідача.

Також районний суд встановив, що ОСОБА_7, не проживає з сім'єю з серпня 2011 року. З того часу він ухиляється від виховання дитини, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовку до шкільного навчання, не виявляє інтересу до забезпечення дитині необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкується з дитиною, не сприяє дитині в доступі до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти, і все це в результаті свідомого умисного нехтування своїми обов'язками.

Служба в справах неповнолітніх і дітей Тернопільської міської ради у своєму висновку, затвердженому рішенням виконавчого комітету Тернопільської ради від 08 липня 2015 року № 594, вказала на те, що, захищаючи інтереси дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити ОСОБА_7 батьківських прав стосовно малолітньої дитини ОСОБА_9.

У відповідності до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Ухвалюючи у справі судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції керувався нормами ст. ст. 150, 164 СК України і виходив з того, що позивачем доведено факт ухиляння батька від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення районного суду про задоволення позову та, ухвалюючи у справі нове судове рішення про відмову в його задоволенні, не погодився з висновками районного суду, що ОСОБА_7 повністю ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Колегія суддів апеляційного суду погодилася з висновками районного суду, що відповідач дійсно належним чином не виконував своїх батьківських обов'язків щодо виховання дочки, не цікавився її духовним та фізичним розвитком та не займався її вихованням. Він лише епізодично на нетривалий час відвідував дочку, а тому формальні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав присутні.

Разом з тим, позбавлення батьківських прав ОСОБА_7, на переконання апеляційного суду, не сприятиме захисту інтересів дитини. Останнім вчиняються дії по погашенню нарахованої заборгованості по аліментах. Рішення комісії з питань захисту прав дитини від 12 червня 2015 року про доцільність позбавлення ОСОБА_7 батьківських прав, як вважав апеляційний суд, було винесене без врахування усіх обставин справи, зокрема факту перебування протягом тривалого часу відповідача за межами України на заробітках, через що він не мав можливості приділяти належну увагу дитині.

Висновки апеляційного суду щодо необхідності відмови в позові ОСОБА_6, також ґрунтуються на тому, що позбавлення відповідача батьківських прав у даному випадку є надто жорстоким і невиправданим заходом, який буде суперечити як інтересам сторін у справі так і інтересам самої дитини, у вихованні, забезпеченні та розвитку якої батько має брати участь.

Апеляційним судом враховано та застосовано правовий механізм можливості врегулювання даного спору, роз'яснений Верховним Судом Україниу п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», а саме, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Такі висновки апеляційного суду є обґрунтованими і доводами касаційної скарги не спростовуються.

Оцінюючи питання законності та обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій щодо предмета даного спору, колегія суддів касаційного суду вважає, що мотиви, з яких виходив апеляційний суд, відмовляючи в позові, є законними і обґрунтованими та такими, що спрямовані на захист інтересів, в першу чергу, самої дитини.

Доводи касаційної скарги та наявні в матеріалах справи матеріали висновків суду апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав не спростовують, а тому, керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 10 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.М. Колодійчук
Судді:В.С. Висоцька О.В. Кафідова О.В. Умнова І.М. Фаловська