У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

ЧерненкоВ.А., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Черкаської районної державної адміністрації Черкаської області, Комунального підприємства «Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації», треті особи: Черкаська районна державна нотаріальна контора, нотаріус Другої черкаської державної нотаріальної контори Демиденко ОльгаАнатоліївна, про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на жилий будинок, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, скасування реєстрації права власності на будинок за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 18 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що він є власником 3/4 частин будинку АДРЕСА_1. 16 березня 2015 року йому стало відомо про існування свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 5 грудня 1997 року на вказаний будинок, виданого на ім'я його покійного брата ОСОБА_6, згідно з яким останній на підставі заповіту від 1 липня 1988 року успадкував все майно їхньої матері ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Оскільки свідоцтво про право власності від 16 вересня 1997 року видане ОСОБА_7 після її смерті, вважав його незаконним та недійсним, у зв'язку з чим свідоцтво про право на спадщину від 5 грудня 1997 року на ім'я ОСОБА_6 теж є недійсним.

Зазначав, що рішенням народного суду Черкаського району від 20 квітня 1971 року за ним, його матір'ю та колишньою дружиною ОСОБА_8 визнано право власності - по 1/2 частини будинку. Він сплатив ОСОБА_8 кошти за виділену їй судом 1/2 частини будинку, тому став власником 3/4 частини вказаного господарства. Вказував про те, що йому не відомі обставини набуття права власності його матір'ю, ОСОБА_7, на весь будинок та складення нею заповіту на користь його брата, ОСОБА_6

З урахуванням викладеного позивач просив скасувати свідоцтва про право власності на жилий будинок по АДРЕСА_1, видані на ім'я його матері та брата, та скасувати їх право власності на будинок.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 17 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 18 листопада 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить зазначені судові рішення скасувати або змінити, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, ОСОБА_7 отримала свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок на законних підставах, оскільки за життя вона подала заяву про видачу їй такого свідоцтва, тоді як позивач заяву на приватизацію будинку не подавав, та крім того, виділився з колгоспного двору, спірного будинку та не скористався правом виділу майна при виходів з членів колгоспного двору.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції. Крім того, апеляційний суд виходив із того, що позивач втратив право на майно колишнього колгоспного двору за спливом позовної давності на пред'явлення такої вимоги.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що рішенням народного суду Черкаського району від 20 квітня 1971 року проведено поділ колгоспного двору у с. Червона Слобода Черкаського району, в якому проживали мати позивача - голова колгоспного двору ОСОБА_7 та позивач зі своєю дружиною - ОСОБА_8 та їхніми двома дітьми. Дружині з дітьми та позивачу з його матір'ю вказаним рішенням суду було виділено по 1/2 частини спірного будинку. У процесі виконання вказаного рішення суду позивач колишній дружині ОСОБА_8 за виділену їй рішенням суду 1/2 частини колгоспного двору сплатив грошові кошти.

Наказом директора радгоспу ім. Леніна с. Червона Слобода Черкаського району від 11 грудня 1982 року № 124 позивачу з присадибної ділянки матері було виділено 0,08 га для будівництва нового будинку.

Відповідно до погосподарської книги № 9 Червонослобідської сільської ради Черкаського району за 1983-1985 роки та довідки сільської ради від 12 березня 2015 року № 312/02-9 мати позивача ОСОБА_7 була зареєстрована та була власником будинку за адресою: АДРЕСА_1, суспільна група господарства - колгоспний двір.

Позивач на даний час є власником та зареєстрований разом з дружиною та двома синами в будинку за адресою: АДРЕСА_1.

1 липня 1988 року ОСОБА_7 склала заповіт, яким все своє майно заповіла синові ОСОБА_6 - батькові відповідача у справі. Заповіт був посвідчений секретарем Червонослобідської сільської Ради і на даний час не скасований.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, а свідоцтво на її ім'я видано 16 вересня 1997 року.

При перегляді справи апеляційний суд не врахував таке.

Рішенням народного суду Черкаського району від 20 квітня 1971 року, що набрало законної сили, право власності на спірний будинок було визнано за ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини будинку, за покійною ОСОБА_7 у розмірі 1/4 частини, за ОСОБА_9 у розмірі 1/2 частини, за яку ОСОБА_3 сплатив грошові кошти у розмірі 5 тис. крб.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того, у п/п «а» п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз'яснено, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба).

Суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України на вказане уваги не звернув, не дав оцінку тому, чи на підставі вказаного преюдиційного рішення суду та з урахуванням викупу частки будинку, ОСОБА_3 є власником 3/4 частин спірного будинку, чи наявні зазначені вище підстави втрати ним права на частку в цьому майні, та чи за наявності таких обставин померла ОСОБА_7 могла оформити свідоцтво про право власності на весь спірний будинок на законних підставах.

Крім того, погоджуючись з рішенням суду про необґрунтованість вимог, апеляційний суд також зазначив, що позивач втратив право на майно колишнього колгоспного двору за спливом строку позовної давності на пред'явлення такої вимоги.

Разом з тим згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

У абзаці 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» судам роз'яснено, що, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Тобто у випадку обґрунтованості позовних вимог суд відмовляє у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Таким чином, підстави для відмови у позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності та у зв'язку з необґрунтованістю позовних вимог є взаємовиключними та не можуть бути застосовані одночасно.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 18 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик