У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" вересня 2016 р. суддя Дніпровського районного суду м. Києва Арапіна Н.Є., розглянувши заяву представника позивача - ОСОБА_1 про забезпечення позову,

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Бліс-Істейт» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування, розпорядження майном шляхом вселення. Свої вимоги мотивував тим, що 30 квітня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вектор Плюс» та позивачем укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого позивач набув право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. 21 січня 2016 року позивачем направлено на адресу відповідача вимогу про добровільне виселення та звільнення житлового приміщення протягом одного місяця з дня отримання вимоги. 21 липня 2016 року позивачу не вдалося потрапити у спірну квартиру, та було виявлено, що в ній проживає ОСОБА_3. Просить усунути перешкоди у реалізації права володіння, користування, розпорядження майном шляхом вселення представника позивача до спірної квартири та стягнути судовий збір.

Одночасно до суду надійшла заява представника позивача - ОСОБА_1 про забезпечення позову, в якій просить встановити заборону відповідачу і будь-яким особам вчиняти будь-які дії, які перешкоджають власнику реалізовувати право володіння майном, а саме щодо входження в квартиру, встановлення охоронної сигналізації, заміни замків, користування майном, а саме щодо здавання квартири в оренду та/або організації її продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову.

Згідно з ч. 3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно ч.1 ст.152 ЦПК України позов забезпечується,зокрема, забороною вчиняти певні дії.

Частиною 3 ст.152 ЦПК передбачено, що види забезпечення позову мають бути співрозмірними із заявленими позивачем вимогами.

У пункту 4 постанови № 9 від 22 грудня 2006 року Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" прозглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має право з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Доводи представника позивача про те, що невжиття вищевказаного заходу забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду є лише припущеннями та не доведені в суді.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач у заяві про забезпечення позову не вказує докази, якими підтверджується, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, що дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Тому в задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 151 - 153, 209, 210, 293, 294 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

У задоволенні заяви представника позивача - ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити

Ухвала може бути оскаржене в апеляційному порядку через Дніпровський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Н.Є.Арапіна