ухвала

іменем україни

17 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., СтупакО.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за законом, визнання права власності на спадкове майно та поділ спадкового майна, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на спадкове майно, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 12 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 29 серпня 1970 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, з яким спільно побудували житловий будинок та господарські споруди по АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 помер. На той час разом зі спадкодавцем у житловому будинку проживали вона та її діти: ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Вони з ОСОБА_5 оформили спадщину на себе у рівних частках, оскільки ОСОБА_4 на той час була неповнолітньою. Пізніше ОСОБА_4 виїхала в Росію і жила там багато років. Приїжджала додому тільки в гості. На даний час ОСОБА_4 постійно проживає у вказаному будинковолодінні та між ними виник спір з приводу користування житловим будинком. Крім того, тільки тепер їй стало відомо, що під час оформлення спадщини її було незаконне позбавлено Ѕ частки будинковолодіння, яка на день смерті її чоловіка ОСОБА_6 належала їй на праві спільної сумісної власності подружжя, адже спадщина після смерті чоловіка відкрилась тільки на Ѕ частки спірного будинковолодіння. Оскільки на час смерті чоловіка у будинку проживала ОСОБА_4 вона також має право на частку у спадковому майні. Посилаючись на те, що вона є юридично неграмотною, тому не розуміла, що при отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка мала право оформити на себе свою власну частину будинку, ОСОБА_3 з урахуванням уточнень просила визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 14 жовтня 1996 року, видане їй та її дочці ОСОБА_5 Рожнятівською державною нотаріальною конторою, визнати за нею право власності на 4/6 частки будинковолодіння по АДРЕСА_1, провести реальний розподіл будинковолодіння між нею та відповідачами, виділивши їй 4/6 частки, а відповідачам по 1/6 частки.

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про встановлення факту прийняття нею спадщини після смерті батька ОСОБА_6, визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 14 жовтня 1996 року, видане Рожнятівською державною нотаріальною конторою її матері і сестрі, та визнати за нею право власності на 1/3 частини будинковолодіння, розташованого по АДРЕСА_1, компенсацію за перевищення реальної вартості над ідеальною часткою не стягувати, оскільки це її кошти, вкладені на покращення частини спадкового майна. В обґрунтування вимог зазначила, що на час смерті батька проживала разом з відповідачами у спірному будинковолодінні, таким чином вступила у володіння спадковим майном. У 1998 році вона виїхала на проживання у Російську Федерації. У 2010 році вона повернулася у смт Рожнятів та стала проживати у батьківському будинку. З часом між нею та ОСОБА_5 виник спір щодо користування спірним будинком, у зв'язку із чим вона почала проживати у літній кухні, у якій зробила капітальний ремонт. Для реконструкції та капітального ремонту літньої кухні вони разом з чоловіком витратили 53 478 грн. Згодом ОСОБА_5 почала чинити їй перешкоди в облаштуванні території подвір'я та їй стало відомо, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 отримали свідоцтво про право на спадщину після смерті батька і даний факт від неї приховали. Посилаючись на те, що її незаконно позбавлено права на спадщину після смерті її батька, просила позов задовольнити.

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 12 червня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково, позов ОСОБА_4 задоволено. Встановлено факт прийняття ОСОБА_4 спадщини після смерті її батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4. Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право на спадщину за законом серії ААА № 303077, видане 14 жовтня 1996 року Рожнятівською державною нотаріальною конторою ОСОБА_3 та ОСОБА_5, на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 Рожнятівського району Івано-Франківської області. Визнано за ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності за кожною по 1/3 частки зазначеного житлового будинку та реально поділено спадкове майно між ними відповідно до варіанта № 3 висновку додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 09 лютого 2015 року № 169/15. Виділено ОСОБА_3 у житловому будинку приміщення коридору 1-1 площею 7,2 кв. м, частину веранди 1-7 площею 7,0 кв. м, комору 1-2 площею 7,5 кв. м та житлову кімнату площею 14,8 кв. м, а всього приміщень будинку площею 36,5 кв. м вартістю 109 125 грн; із господарських будівель та споруд виділено ОСОБА_3 сарай «Б» площею 22,4 кв. м та вбиральню «З» площею 1,4 кв. м. Виділено ОСОБА_5 у житловому будинку приміщення кухні 1-5 площею 16 кв. м, паливну 1-6 площею 2,8 кв. м, частину веранди 1-7 площею 4,3 кв. м, а всього частину будинку загальною площею 23,1 кв. м вартістю 69 063 грн; із господарських будівель та споруд ОСОБА_5 виділено погріб «Д» площею 18,6 кв. м. Виділено ОСОБА_4 у житловому будинку житлову кімнату 1-4 площею 17,4 кв. м вартістю 52 021 грн; із господарських будівель та споруд виділено ОСОБА_4 сарай «В» площею 20,4 кв. м, літню кухню з верандою «Г,2» площею 20,4 кв. м та сарай з навісом «Е, Е2» площею 43,6 кв. м. Огорожу «№ 1», криницю «№ 2», ворота «№ 3», хвіртку «№ 4» залишено у спільному користуванні співвласників, встановлено порядок користування горищем для кожного співвласника над своєю частиною згідно з розподілом житлового будинку. Всього ОСОБА_3 виділено частину будинку та господарських будівель і споруд загальною вартістю 135 569 грн, ОСОБА_5 - 134 955 грн, ОСОБА_4 - 190 044 грн. У стягненні компенсації за перевищення ідеальної частки з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_5 відмовлено. Для приведення житлового будинку у відповідність до будівельних вимог зобов'язано ОСОБА_3 влаштувати перегородку у веранді 1-7; ОСОБА_5 зобов'язано закласти дверний проріз між приміщеннями 1-1 та 1-5, влаштувати вхід у приміщення 1-7 та у приміщення 1-5 з приміщення 1-7; ОСОБА_4 зобов'язано закласти дверний проріз між приміщеннями 1-4 та 1-5, влаштувати прибудову до приміщення 1-4, влаштувати дверний проріз між прибудовою та приміщенням 1-4. Зобов'язано всіх співвласників виконати роботи із влаштування індивідуальних інженерних мереж. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 жовтня 2015 року рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 12 червня 2015 року скасовано в частині відмови в стягненні з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_5 компенсації за перевищення ідеальної частки й ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 17 954 грн грошової компенсації за перевищення ідеальної частки, на користь ОСОБА_5 - 18 568 грн грошової компенсації за перевищення ідеальної частки. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині позовних вимог про виділ нерухомого майно в натурі та стягнення компенсації й передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому відповідно до ст. 335 ЦПК України судом касаційної інстанції не переглядаються.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Судами встановлено, що з 29 серпня 1970 року ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та копією витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб, мають спільних дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а. с. 7, 40, 122, 137 т.1).

У 1965 році ОСОБА_6 отримав земельну ділянку під будівництво в розмірі 0,10 га, що підтверджується копією архівного витягу від 04 серпня 2014 року № Т-14/04-10 з протоколу засідання виконавчого комітету Рожнятівської селищної ради депутатів трудящих Рожнятівського району від 23 квітня 1965 року № 7 (а. с. 240 т. 1).

На вказаній земельній ділянці ОСОБА_6 спільно з ОСОБА_3 збудовано жилий будинок та господарські споруди, що підтверджується копіями технічних паспортів на житловий будинок, виданих Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації 22 квітня 1986 року та 15 липня 2014 року, копією будівельного паспорта на будівництво господарських будівель від 15 вересня 1988 року та копією проекту на газифікацію літньої кухні за 1991 рік (а. с. 8-13, 114-118, 129-137, 197-200 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а. с. 14 т. 1).

Після його смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, а саме на жилий будинок та господарські споруди, розташовані по АДРЕСА_1.

На час його смерті разом із ним проживали та вступили у володіння спадковий майном, таким чином прийнявши спадщину, його дружина ОСОБА_3 та його дочки: ОСОБА_5 і ОСОБА_4, остання була неповнолітньою, що не заперечується сторонами.

Четвертим спадкоємцем за законом на час відкриття спадщини був син спадкодавця ОСОБА_7, який на той час жив у Росії. Дані про прийняття ним спадщини відсутні. Судом першої інстанції було повідомлено його про можливість заявити про свої спадкові права у процесі даного спору, що підтверджується повідомленням суду та розпискою про його отримання (а. с. 210, 216 т. 1 ).

Свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_6 отримали ОСОБА_3 та ОСОБА_5, та стали власниками спірного володіння у рівних частках, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом серії ААА № 303077, виданого Рожнятівською державною нотаріальною конторою 14 жовтня 1996 року (а. с. 6, 128 т. 1).

Вказане свідоцтво видане на підставі спільної заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_5, у якій зазначено, що інші спадкоємці відсутні.

Під час оформлення свідоцтва про право на спадщину нотаріусом було роз'яснено ОСОБА_3 зміст ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, та вона письмово підтвердила, що він їй зрозумілий, і що свідоцтво про право власності на її частку просить не видавати, що підтверджується копією її заяви (а. с. 120 т. 1).

ОСОБА_4 фактично прийняла спадщину після смерті батька, вступивши у фактичне володіння спадковим майном, оскільки на час смерті спадкодавця проживала разом з ним однією сім'єю.

На час видачі свідоцтва про право на спадщину і на даний час спірне будинковолодіння складається із: житлового будинку, двох сараїв, літньої кухні з верандою, погреба, сараю з навісом, вбиральні, огорожі, криниці воріт та хвіртки, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину та копією технічного паспорта на садибний індивідуальний жилий будинок, виданого об'єднаним комунальним підприємством «Івано-Франківське» обласне бюро технічної інвентаризації (а. с. 128, 197-199 т. 1).

ОСОБА_4 провела реконструкцію та здійснила капітальний ремонт літньої кухні, яка входить до складу спірного домоволодіння, що не заперечується сторонам. Витрати на придбання будівельних матеріалів для проведення ремонт підтверджуються товарними чеками від 05 серпня 2014 року, 12 серпня 2014 року, 19 серпня 2014 року, 20 серпня 2014 року, 02 вересня 2014 року та накладною від 13 серпня 2014 року № 14/13/08 (а. с. 14-20 т. 2).

Висновком додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 09 лютого 2015 року № 169/15 запропоновано три варіанти розподілу спірного будинковолодіння (а. с. 219-229 т.1).

Задовольняючи позов у частині виділу в натурі часток спірного будинковолодіння, суд першої інстанції поділив спірний житловий будинок за третім варіантом експертизи, враховуючи фактичне використання будинковолодіння сторонами, виділивши ОСОБА_3 частину будинку площею 36,5 кв. м, що становить 47/100 частки будинку, з відповідними господарськими спорудами, ОСОБА_5 - площею 23,1 кв. м, що становить 30/100 будинку, з відповідними господарськими спорудами, ОСОБА_4 -площею 17,4 кв. м, що становить 23/100 будинку, з відповідними господарськими спорудами.

При цьому суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_4 компенсації за перевищення вартості реальної частки майна, що підлягає поділу над ідеальною, оскільки вона провела ремонт літньої кухні, що значно збільшило її вартість.

Скасовуючи рішення суду в частині відмови у стягненні з ОСОБА_4 компенсації за перевищення реально отриманої частки понад ідеальною, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в цих вимогах безпідставно. В решті апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна з огляду на таке.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюються за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»роз'яснено, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності.

Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з урахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв'язку з цим ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. При поділі жилого будинку суд зобов'язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частку жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.

Згідно зі ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

У судовому рішенні апеляційний суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, в іншому разі буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як мотивування судового рішення судом, який мас право за певних обставин на дослідження нових доказів та переоцінку доказів.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині виділу в натурі часток у спірному будинковолодінні, суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК Українифактичних обставин справи щодо заявлених вимог не з'ясував, доводів та заперечень сторін належним чином не перевірив, зокрема, не врахував розмір ідеальних часток, які належать кожному із співвласників майна, та, обравши для розподілу спірного домоволодіння третій варіант експертизи, не звернули уваги на те, що у виділеній ОСОБА_5 частці у спірному будинку взагалі відсутня житлова площа, та не перевірив, чи можливо з урахуванням запропонованих у висновку експертизи інших варіантів виділити сторонам в натурі житлові приміщення відповідно до їх ідеальної частки у спосіб, який найбільш враховує інтереси сторін та не позбавляє кожного можливості належно користуватися своєю частиною будинку.

Крім того, апеляційний суд не зазначив, з яких мотивів та розрахунків він виходив, стягуючи з ОСОБА_4 грошову компенсацію за частку у спільній частковій власності.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду апеляційної інстанції скасуванню в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про поділ спадкового майна та стягнення компенсації, з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 жовтня 2015 року скасувати в частині позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про поділ спадкового майна та стягнення компенсації, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В. Ступак