У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - товариство з обмеженою відповідальністю «Замкова Гора», про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2, про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 16 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 1 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до суду з позовом, вимоги якого неодноразово уточнювало, а частину позовних вимог за його заявою залишено без розгляду.

Посилалось на те, що 19 травня 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Замкова Гора» укладений кредитний договір, відповідно до умов якого товариство отримало кредит в сумі 125 000 доларів США зі сплатою 14,5% річних з кінцевим терміном повернення 18 травня 2011 року. Відповідно до додаткової угоди № 8 від 24 травня 2012 року строк дії договору збільшено до 23 травня 2013 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором того ж дня між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та окремо з ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ТОВ «Комфорт-Модерн» укладено договори поруки, за умовами яких останні взяли на себе зобов'язання відповідати перед банком за виконання ТОВ «Замкова Гора» зобов'язань за кредитним договором.

У порушення умов кредитного договору, ТОВ «Замкова Гора» зобов'язань не виконує, у зв'язку з чим станом на 9 січня 2014 року утворилась заборгованість в сумі 70 609,76 доларів США, з яких: 55 250,72 доларів США - заборгованість за кредитом, 14 673,13 доларів США - заборгованість за відсотками, 630,42 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення кредиту та 55,49 доларів США - пеня за несвоєчасну сплату процентів, яку банк просив стягнути солідарно з боржника та поручителів.

24 липня 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Замкова Гора» укладений кредитний договір, за умовами якого товариство отримало кредит в сумі 125 000 доларів США зі сплатою 16,4% річних з кінцевим терміном повернення 23 липня 2011 року. Відповідно до додаткової угоди № 6 від 24 травня 2012 року позичальнику проведено рефінансування кредитної заборгованості шляхом переведення кредитного ліміту з 125 000 доларів США в 435 000 грн. Цією ж угодою строк дії вказаного договору збільшено до 23 травня 2013 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» та окремо з ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ТОВ «Комфорт-Модерн» 24 липня 2007 року укладено договори поруки, за умовами яких останні взяли на себе зобов'язання відповідати перед банком за виконання ТОВ «Замкова Гора» зобов'язань за кредитним договором.

У зв'язку з невиконанням ТОВ «Замкова Гора» своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором від 24 липня 2008 року, станом на 9 січня 2014 року утворилась заборгованістьв сумі 1 171,76 грн, з яких: 904,12 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту та 267,64 грн - пеня за несвоєчасну сплату процентів, яку банк просить стягнути солідарно з боржника і поручителя.

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» про визнання недійсними кредитного договору від 19 травня 2008 року та договору поруки, укладеного між ним та банком 19 травня 2008 року.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що використання іноземної валюти як засобу платежу на території України суперечить вимогам чинного законодавства та потребує індивідуальної ліцензії Національного Банку України. Вважає, що кредитний договір як такий, що укладений з порушенням закону, підлягає визнанню його недійсним, а оскільки недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню, договір поруки також слід визнати недійсним.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 16 березня 2015 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково.

Стягнено солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 19 травня 2008 року в сумі 70 609,76 доларів США, з яких: 55 250,72 доларів США - заборгованість за кредитом, 14 673,13 доларів США - заборгованість за відсотками, 630,42 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення кредиту та 55,49 доларів США - пеня за несвоєчасну сплату процентів.

Стягнено солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 24 липня 2008 року в сумі 1 171,76 грн, з яких: 904,12 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту та 267,64 грн - пеня за несвоєчасну сплату процентів.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 1 липня 2015 року рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 16 березня 2015 року змінено.

Збільшено розмір пені, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за кредитним договором від 19 травня 2008 року з 630,42 доларів США до 6 304,24 доларів США, а за кредитним договором від 24 липня 2008 року - з 904,12 грн до 9 041,24 грн.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 16 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 1 липня 2015 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 19 травня 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Замкова Гора» укладений кредитний договір, відповідно до умов якого товариство отримало кредит в сумі 125 000 доларів США зі сплатою 14,5% річних з кінцевим терміном повернення 18 травня 2011 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 010/110/262/1 від 19 травня 2008 року, між банком та ОСОБА_2 - договір поруки № 010/110/262/2 від 19 травня 2008 року, між банком та ТОВ «Комфорт-Модерн» - договір поруки № 010/110/262/4 від 19 травня 2008 року. Відповідно до кожного з договорів поручитель відповідає перед банком за порушення боржником зобов'язань, передбачених кредитним договором, солідарно у повному обсязі.

Протягом строку дії договору до кредитного договору та договорів поруки неодноразово вносились зміни.

Додатковою угодою № 8 від 24 травня 2012 року про внесення змін до кредитного договору від 19 травня 2008 року збільшено строк дії кредитного договору до 23 травня 2013 року.

У порушення умов кредитного договору, ТОВ «Замкова Гора» зобов'язань не виконує, у зв'язку з чим станом на 9 січня 2014 року утворилась заборгованість в сумі 84 413,80 доларів США, що еквівалентно 674 719,51 грн.

Також судами встановлено, що 24 липня 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Замкова Гора» укладений кредитний договір, за умовами якого товариство отримало кредит в сумі 125 000 доларів США зі сплатою 16,4% річних з кінцевим терміном повернення 23 липня 2011 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 010/110/311/1 від 24 липня 2008 року, між банком та ОСОБА_2 - договір поруки № 010/110/311/2 від 24 липня 2008 року, між банком і ТОВ «Комфорт-Модерн» - договір поруки № 12/119/030 від 13 квітня 2010 року.

Протягом строку дії договору до кредитного договору та договорів поруки неодноразово вносились зміни.

Відповідно до додаткової угоди № 6 від 24 травня 2012 року позичальнику проведено рефінансування кредитної заборгованості шляхом переведення кредитного ліміту з 125 000 доларів США в 435 000 грн. Крім того, цією ж угодою було збільшено строк дії кредитного договору до 23 травня 2013 року.

У зв'язку з невиконанням ТОВ «Замкова Гора» своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором від 24 липня 2008 року, станом на 9 січня 2014 року утворилась заборгованість в сумі 43 134,49 грн.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що Національним Банком України ПАТ «Раййфайзен Банк Аваль» видано банківську ліцензію № 10 від 11 жовтня 2006 року і дозвіл № 10-4 від 11 жовтня 2006 року, на підставі яких банк має право здійснювати операції з валютними цінностями, у тому числі, з розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову.

З такими висновками суду першої та апеляційної інстанції в частині вирішення зустрічного позову погоджується і колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Отже, правомірність надання кредиту від 19 травня 2008 року і укладення договорів на забезпечення виконання його умов судами встановлена і доводами касаційної скарги не спростована.

Задовольняючи частково позов у частині вирішення первісного позову банку, суд першої інстанції, з висновками якого частково погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ТОВ «Замкова Гора» не виконувало зобов'язань за кредитними договорами, що призвело до утворення заборгованості. Вважаючи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зобов'язувались солідарно відповідати за виконання ТОВ «Замкова Гора» кредитних зобов'язань, оскільки в один і той же день та з метою забезпечення одного і того ж зобов'язання з кожним із них укладені договори поруки, стягнув солідарно з них на користь банку заборгованість за кредитними договорами від 19 травня 2008 року та від 27 липня 2008 року, зменшивши суму пені за договорам до 10% від нарахованої банком.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині розміру пені та збільшуючи її розмір, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків і за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Встановивши відсутність обставин, передбачених ч. 3 ст. 551 ЦК України, апеляційний суд вважав безпідставним зменшення судом першої інстанції розміру пені.

Проте повністю з такими висновками судів попередніх інстанцій у частині вирішення позову банку погодитись не можна з огляду на наступне.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до п. 3.1 кожного з договорів поруки, укладених окремо з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 19 травня 2008 року, а також від 27 липня 2008 року, позичальник та кожен з поручителів відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Висновки судів попередніх інстанцій про наявність безумовних підстав для солідарного стягнення з поручителів суми заборгованості за кредитним договором не узгоджуються з вимогами ст. 554 ЦК України та умовами договорів поруки.

Норми закону, якими врегульована порука, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого; у разі укладення окремо кожним з поручителів кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов'язання, між ними солідарної відповідальності не виникає.

За таких обставин кредитор, керуючись статтею 543 ЦК України, має право на свій розсуд пред'явити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі чи частково, але поручитель, що виконав зобов'язання, не вправі пред'явити вимогу до іншого поручителя на предмет розподілу відповідальності перед кредитором.

Ухвалюючи рішення в частині вирішення первісного позову, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою те, що вимоги кредитора до кожного з поручителів обґрунтовані укладенням різних самостійних договорів поруки, за якими кожен із поручителів поручився відповідати перед кредитором разом із позичальником як солідарний боржник, хоча і за порушення умов одного й того ж кредитного договору. У випадку укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того ж зобов'язання між ними не виникає солідарної відповідальності між собою.

Перевіряючи розмір заборгованості, суди не врахували рішення господарського суду Житомирської області від 15 липня 2014 року, яке набрало законної сили, і не перевірили, чи вчинялися дії на його виконання, про що у апеляційній скарзі вказував ОСОБА_1

Крім того, відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною 1 статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. 3 ст. 533 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до змісту кредитного договору сторони погодили відповідальність сторін за порушення зобов'язання.

Вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій послались на загальний розмір заборгованості, при цьому не перевіривши обґрунтованість її нарахування, зокрема пені у валюті США.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки допущені судами порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, рішення суду першої інстанції та рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення первісного позову підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 16 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 1 липня 2015 року в частині вирішення первісного позову скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В частині вирішення зустрічного позову рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 16 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 1 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Т.Л.Ізмайлова С.О.Карпенко Г.І.Мостова М.І.Наумчук