Справа №583/1885/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1754/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 14 вересня 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, Прокуратури Сумської області, Охтирської місцевої прокуратури, УМВС України в Сумській області, Охтирського міськрайонного суду Сумської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями прокуратури та суду у звязку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом, який в подальшому уточнив, і, посилаючись на те, що незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду за період з 14 березня 2002 року по 10 лютого 2015 року відносно нього було здійснено кримінальне переслідування, загальна тривалість якого становить 12 років 9 місяців 10 днів (або 153 місяці), а також весь цей час він незаконно перебував під слідством і судом, внаслідок чого зазнав моральних страждань, тому просив стягнути за рахунок Державного бюджету України на свою користь моральну шкоду в сумі 3 905 141 грн.

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 14 вересня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду на користь ОСОБА_3 93 138 грн. 31 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Відмовлено у задоволенні іншої частини позовних вимог.

Вказане рішення суду в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі він, посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в зазначеній частині скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції невірно визначив період, за який позивач незаконно перебував під слідством та судом. Зокрема, при його підрахунку суд першої інстанції, на думку представника позивача, безпідставно виключив час, коли позивач оскаржував постанови слідчих органів про закриття кримінальної справи, у звязку з чим справа витребовувалась судом, а після розгляду вказаного питання поверталась на додаткове розслідування.

Крім того, представник позивача вважає, що суд першої інстанції неправомірно не взяв до уваги розрахунок моральної шкоди, наведений в судово-психологічній експертизі, а також не вирішив питання про відшкодування на користь позивача судових витрат, здійснених на оплату вказаної експертизи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 про задоволення апеляційної скарги, прокурора Правдюк В.В. про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, постановою Охтирського міжрайонного прокурора Сумської області від 14 березня 2002 року стосовно позивача ОСОБА_3 була порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.364 КК України (т.1, а.с.5). Під час проведення досудового розслідування 25 квітня 2002 року ОСОБА_3 було предявлено обвинувачення у злочині, передбаченому ч.2 ст.364 КК України, яке йому було оголошено під розписку 26 квітня 2002 року і цього ж дня позивачу був обраний запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд (т.1, а.с.6, 7), а 10 травня 2002 року ОСОБА_3 було предявлено обвинувачення за ч.2 ст.364 та ч.2 ст.366 КК України (т.1, а.с.8-9).

11 травня 2002 року відносно ОСОБА_3 був складений обвинувальний висновок (т.1, а.с.10-13) і направлений до суду для розгляду. Вироком Охтирського районного суду Сумської області від 12 червня 2002 року ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.364 та ч.2 ст.366 КК України, і призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади, діяльність яких повязана з виконанням адміністративно-господарських обовязків на строк 2 роки 6 місяців. Згідно ст.75 КК України ОСОБА_3 було звільнено від відбуття призначеного покарання з іспитовим строком на 2 роки та 6 місяців, а також на нього був покладений обовязок повідомляти органи кримінально-виконавчої системи про зміну місця проживання та роботи і періодично зявлятись для реєстрації в органи кримінально-виконавчої системи (т.1, а.с.14-15).

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 19 вересня 2002 року вказаний вирок Охтирського районного суду відносно ОСОБА_3 було залишено без змін.

Однак, ухвалою Верховного Суду України від 11 березня 2004 року вирок Охтирського районного суду Сумської області від 12 червня 2002 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 19 вересня 2002 року щодо ОСОБА_3 скасовано, а справу направлено на нове розслідування (т.1, а.с.16-17).

Згідно з довідкою управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Сумській області від 10 січня 2004 року за № 40 ОСОБА_3 був знятий з обліку в Охтирському міжрайонному відділі кримінально-виконавчої інспекції 11 березня 2004 року згідно ухвали Верховного Суду України (т.1, а.с.18).

Постановою старшого слідчого Охтирської міжрайонної прокуратури від 17 травня 2004 року кримінальну справу відносно ОСОБА_3 за фактом скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.364 КК України, було закрито у звязку із відсутністю в його діях складу злочину (т.1, а.с.19).

Водночас, постановою старшого слідчого Охтирської міжрайонної прокуратури від 18 травня 2004 року дії ОСОБА_3 за ч.2 ст.366 КК України були перекваліфіковані на ч.1 ст.366 КК України, а постановою від 26 травня 2004 року його було притягнуто як обвинуваченого у скоєнні вказаного злочину, про що того ж дня йому було оголошено під розписку (т.1, а.с.20, 21).

31 травня 2004 року органом досудового розслідування був складений обвинувальний висновок у кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_3 за ч.1 ст.366 КК України і разом з кримінальною справою направлений до суду (т.1, а.с.23-25).

Однак, постановою Охтирського міськрайонного суду Сумської області кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_3 за ч.1 ст.366 КК України було повернуто прокурору (т.1, а.с.26).

В ході досудового слідства постановою старшого слідчого Охтирської міжрайонної прокуратури від 26 грудня 2005 року кримінальну справу за фактом службового підроблення головою правління СОК «Колос» ОСОБА_3 за ч.1 ст.366 КК України було закрито за недоведеністю вини (т.1, а.с.35-37).

Не погоджуючись з підставою закриття вказаної кримінальної справи, ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою і постановою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25 вересня 2007 року постанову слідчого про закриття кримінальної справи від 26 грудня 2005 року було скасовано, а кримінальну справу направлено прокурору Охтирської міжрайонної прокуратури для відновлення досудового слідства. 06 жовтня 2007 року кримінальна справа була прийнята до провадження старшим слідчим прокуратури (т.1, а.с.38-39, 40).

В подальшому, кримінальна справа стосовно позивача знову неодноразово закривалась, у звязку з чим він оскаржував вказані постанови органів прокуратури та МВС України в судовому порядку, які скасовувались судом, а кримінальна справа кожного разу направлялась для продовження досудового слідства.

Зокрема, постанова старшого слідчого Охтирської міжрайонної прокуратури від 29 жовтня 2007 року про закриття кримінальної справи була скасована Охтирським міськрайонним судом Сумської області від 04 червня 2008 року, а кримінальна справа була направлена прокурору для відновлення слідства (т.1, а.с.41-43, 44).

Постановою від 14 квітня 2009 року старший слідчий Охтирської міжрайонної прокуратури дану кримінальну справу прийняв до свого провадження і того ж дня, тобто 14 квітня 2009 року, кримінальну справу стосовно ОСОБА_3 було закрито за недоведеністю вини (т.1, а.с.45, 46- 48).

Однак, 31 липня 2009 року ОСОБА_3 оскаржив до суду вказану постанову слідчого, яка 25 серпня 2009 року була скасована Охтирським міськрайонним судом Сумської області, а кримінальну справу було направлено прокурору для відновлення слідства (т.1, а.с.49).

Постановою слідчого Охтирської міжрайонної прокуратури від 22 вересня 2009 року кримінальну справу відносно позивача було прийнято до провадження і того ж дня її було закрито за недоведеністю вини.

Вказана постанова слідчого була оскаржена до суду, який її скасував 24 січня 2011 року і направив справу прокурору для відновлення досудового слідства. Але тільки 14 березня 2011 року дана кримінальна справа була прийнята до провадження старшим слідчим Охтирської міжрайонної прокуратури (т.1, а.с.50-52, 53-54, 55), по якій проводилось розслідування, але постановою слідчого Охтирської міжрайонної прокуратури від 20 квітня 2011 року кримінальну справу відносно ОСОБА_3 було закрито за недоведеністю вини, яку позивач оскаржив до суду і постановою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26 грудня 2012 року вказана постанова про закриття кримінальної справи була скасована, а кримінальна справа направлена Охтирському міжрайонному прокурору для відновлення досудового слідства та усунення його недоліків (т.1, а.с.56-58, 59-60).

22 січня 2013 року матеріали кримінальної справи стосовно позивача були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, порушено кримінальне провадження за ч.1 ст.366 КК України за фактом службового підроблення та визначено Охтирський МВ УМВС України в Сумській області як орган досудового розслідування (т.1, а.с.61, 62).

Постановою старшого слідчого СВ Охтирського МВ УМВС України в Сумській області від 25 травня 2013 року вказане кримінальне провадження було закрито у звязку із відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України (т.1, а.с.63), але дану постанову слідчого позивач оскаржив до суду.

За наслідками цього, ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 06 листопада 2013 року вказану постанову слідчого про закриття кримінального провадження від 25 травня 2013 року було скасовано, а справу направлено для додаткової перевірки (т.1, а.с.64).

Після відновлення досудового розслідування 11 листопада 2013 року в даній справі проводились слідчі дії і постановою слідчого від 08 серпня 2014 року кримінальне провадження було знову закрито у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, яку позивач оскаржив до Охтирського міськрайонного суду Сумської області, а 05 листопада 2014 року вказана постанова слідчого була скасована і матеріали кримінального провадження були направлені слідчим органам для додаткової перевірки (т.1, а.с.66-67, 68).

05 листопада 2014 року було відновлено досудове розслідування, справа перебувала у провадженні слідчого СВ Охтирського МВ УМВС України в Сумській області і лише 10 лютого 2015 року слідчим було остаточно винесено постанову про закриття кримінального провадження у звязку з відсутністю в діянні ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України (т.1, а.с.69-70).

Згідно з висновком судово-психологічної експертизи від 25 лютого 2016 року ситуація, що досліджується у справі (притягнення до кримінальної відповідальності, обмеження волі, засудження і їх наслідки), є психотравмувальною для ОСОБА_3 За умов ситуації та наслідків притягнення позивача до кримінальної відповідальності йому завдані моральні страждання. З огляду на їх інтенсивність, тривалість, широкий діапазон деструктивного впливу на основні сфери життєдіяльності вони є суттєвими, що є психологічною підставою для правового вирішення питання про відшкодування йому моральної шкоди, орієнтований розмір відшкодування якої становить: по критерію притягнення до кримінальної відповідальності 1080 мінімальних заробітних плат, що на момент дослідження складає 1 488 240 грн., по критерію незаконного обмеження волі 1753,92 мінімальних заробітних плат, що на момент проведення дослідження складає 2 416 901,76 грн. (т.1, а.с.156-184).

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався положеннями п.1 ст.1, п.2 ст.2, п.5 ст.3, ст.ст.4, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та виходив із того, що внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування та суду позивач перебував під слідством та судом, у звязку з чим зазнав душевних страждань, що виявились як результат порушення його нормальних життєвих звязків в сімї та з оточуючими людьми, приниженні його авторитету та в інших негативних наслідках морального характеру, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя і вказує на те, що йому було завдано моральної шкоди, що також підтверджується і висновком судово-психологічної експертизи від 25 лютого 2016 року, на відшкодування якої суд визначив суму у розмірі 93 138 грн. 31 коп., виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування ОСОБА_3 під слідством та судом, виключивши з цього розрахунку періоди з моменту закриття кримінального провадження і до відновлення його органом досудового розслідування після того, як в судовому порядку скасовувались постанови слідчих про закриття провадження.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, з наступних підстав.

Виходячи з вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Згідно з п.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР (із змінами, внесеними згідно із Законом України від 13 квітня 2012 року № 4652-VI) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Як передбачено п.2 ст.2 вказаного Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

В п.5 ст.3 цього Закону йдеться про те, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, і моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини 1, 5, 6 статті 4 вказаного Закону).

У положеннях ч.ч.2, 3 ст.13 цього Закону зазначено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Також в п.2 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, йдеться про те, що вищевказаний Закон встановлює випадки, умови та порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства, поновлення порушених у зв'язку з цим трудових, службових, пенсійних, житлових, інших особистих і майнових прав, а також визначає органи, на які покладається вчинення дій по забезпеченню відшкодування шкоди, завданої громадянинові, та пов'язані з цим обов'язки зазначених органів.

Виходячи з вимог п.17 вказаного вище Положення, передбачене частиною 5 ст.4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Крім того, як розяснив з цього приводу Пленум Верховного Суду України у п.14 Постанови «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, відповідно до ст. 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина ухвалою суду першої інстанції, який розглядав кримінальну справу або якому вона мала бути підсудна.

Розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Також у п.9 цієї Постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром зарплати, то суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної зарплати, що діє на час розгляду справи.

З аналізу вищенаведеного законодавства стосовно відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та суду, з розяснень щодо застосування цього законодавства, а також враховуючи встановлені по справі обставини, вбачається, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач має право на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди, так як внаслідок незаконних дій органу досудового розслідування та суду він перебував під слідством та судом, в результаті чого переніс душевні страждання та змушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

При цьому, визначаючи час перебування позивача під слідством та судом, суд першої інстанції правильно виключив період з моменту закриття кримінального провадження органом досудового слідства і до того, як провадження відновлювалось.

У звязку із зазначеним, не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що до спірного періоду перебування позивача під слідством та судом має бути включений весь час, коли позивач зазнав кримінального переслідування, тобто з 14 березня 2002 року і по 10 лютого 2015 року, отже, і час, коли позивач оскаржував постанови слідчих про закриття відносно нього кримінального провадження, ураховуючи, що в зазначений період позивач не перебував ні під слідством, ні під судом, так як відносно нього було закрито кримінальне провадження і, відповідно, ніяких процесуальних дій, що обмежували б його права, як громадянина, не проводилось.

В той же час, визначивши всього 64 місяці і 7 днів, як період незаконного перебування позивача під слідством і судом, суд дещо помилився в підрахунку цього періоду, так як з наданих прокурором в судовому засіданні суду апеляційної інстанції письмових доказів убачається, що слідчий Охтирської міжрайонної прокуратури прийняв до свого провадження кримінальну справу стосовно позивача саме 22 вересня 2009 року після того, як судом 25 серпня 2009 року була скасована його постанова про закриття провадження у цій справі і цього ж дня, тобто 22 вересня 2009 року, знову закрив кримінальне провадження, хоча суд помилково зазначив цей період з 25 серпня 2009 року по 02 вересня 2009 року.

Також відповідно до змісту картки про рух кримінального провадження після скасування судом 06 листопада 2013 року постанови слідчого про закриття кримінального провадження справа стосовно позивача надійшла до слідчого і було відновлено досудове розслідування саме 11 листопада 2013 року, а не 06 листопада 2013 року, як помилково вказав суд.

Таким чином, загальний період незаконного перебування позивача під слідством і судом має становити 63 місяці і 20 днів.

Однак, на визначений судом розмір моральної шкоди, яка має бути стягнута на користь позивача, вказаний період, тобто дещо уточнений, вплинути не може, оскільки таке відшкодування має проводитись виходячи з розміру не менше однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом, а з 01 травня 2016 року такий розмір заробітної плати у місячному виразі становить 1450 грн.

До того ж, зменшення визначеного судом розміру стягнутої на користь позивача моральної шкоди не є предметом апеляційного перегляду.

Разом з тим, дійшовши висновку про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції безпідставно відмовив позивачу у компенсації судових витрат, повязаних з проведенням судово-психологічної експертизи, висновок якої частково був врахований судом при визначенні розміру стягнення моральної шкоди.

Так, висновок суду першої інстанції про відмову у відшкодуванні вказаних судових витрат через те, що оплату за проведення судово-психологічної експертизи здійснив представник позивача ОСОБА_4, а не сам позивач (т.2, а.с.48), є помилковим, так як з укладеної між адвокатом ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_3 угоди про надання правової допомоги від 28 березня 2015 року вбачається, що адвокат мав право, в тому числі, сплачувати кошти за держмитом, користуватися іншими правами, які надані позивачу згідно законодавства України без обмеження повноважень виконавця, як представника (т.1, а.с.72).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч.1, п.4 ч.3 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз.

Також Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.45 постанови «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року за № 10 розяснив, що після закінчення розгляду справи витрати, пов'язані з проведенням судової експертизи, підлягають розподілу судом на загальних підставах, визначених статтею 88 ЦПК. При цьому постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» встановлено граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних із проведенням судових експертиз.

Виходячи з матеріалів справи та враховуючи, що позов задоволено на 2,39% (93 138,31 грн. * 100% / 3 905 141 грн.), тому на користь позивача має бути стягнута компенсація понесених ним і документально підтверджених судових витрат з оплати судово-психологічної експертизи в сумі 220 грн. 84 коп. (9240 грн., сплачених за проведення експертизи, * 2,39%).

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення в частині щодо відмови у вирішенні питання про розподіл судових витрат з оплати судово-психологічної експертизи з порушенням норм процесуального права, а його висновки в цій частині не відповідають обставинам справи, тому рішення суду в зазначеній частині необхідно скасувати і ухвалити нове, яким компенсувати позивачу вказані судові витрати пропорційно до задоволених вимог за рахунок держави.

Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2; 309 ч.1 п.п.1, 3, 4; 314 ч.2; 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 14 вересня 2016 року в даній справі в частині щодо відмови у вирішенні питання про розподіл судових витрат скасувати.

Компенсувати ОСОБА_3 за рахунок держави судові витрати з оплати судово-психологічної експертизи в даній цивільній справі в сумі 220 грн. 84 коп.

В іншій оскаржуваній частині рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 14 вересня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -