Справа № 192/1361/15-ц
Провадження № 2/192/184/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" липня 2016 р.СОЛОНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді Омелюх В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Савчукової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у смт. Солоне цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що між ним та відповідачем ОСОБА_1 07 березня 2007 року було укладено кредитний договір №DNІ0GK00000078, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 26450,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 07 березня 2022 року та зобовязався погашати заборгованість за кредитом щомісячними платежами, надаючи грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати.

В порушення умов кредитного договору відповідач ОСОБА_1 зобов'язання по поверненню кредиту та сплаті відсотків за користування кредитними коштами належним чином не виконував, в звязку з чим станом на 30 липня 2015 року утворилася заборгованість за кредитом в сумі 36223,76 доларів США, з яких 18 986,76 доларів США - заборгованість за кредитом, 6978,52 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1702,00 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, нарахована пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором - в сумі 6820,75 доларів США, а також штраф, який складається з фіксованої частини - в сумі 11,33 доларів США і процентної складової - в сумі 1724,40 доларів США, що еквівалентно 799458 гривням 36 копійок, а тому змушені звернутися з позовом до суду для примусового стягнення заборгованості за кредитним договором.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві, оскільки відповідач ОСОБА_1 і на день розгляду справи судом заборгованості за кредитним договором, який діє і до сьогоднішнього дня, не погасив. Пояснив, надавши і письмові пояснення, в тому числі щодо заяви про застосування строків позовної давності (а.с.166,222 т.2) що останній платіж по поверненню кредиту відповідач здійснив 29 липня 2012 року, після чого припинив взагалі повертати кредит в порядку, строки та розмірі, які були визначені кредитним договором, у звязку з чим банк відповідно до умов договору неодноразово направляв відповідачеві вимогу щодо повернення кредиту, які останнім в добровільному порядку виконані не були, а тому банк у 2014 році звертався до суду з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки, якою було забезпечено виконання умов кредитного договору, та виселення. Рішенням суду від 03.09.2014 року банку було відмовлено в задоволенні позову на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у звязку з чим банк звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке було залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанції. Вважав, що подана письмова заява відповідача та його представника про застосування у даному позові строків позовної давності як підстава відмови в задоволенні позову не підлягає задоволенню, оскільки предявлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки строк позовної давності було перервано, а заново він став рахуватися після постановлення у даній справі 18 березня 2015 року ували Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, так як час, що минув до переривання перебігу строку позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідач ОСОБА_2, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи через свого представника ОСОБА_3 під розписку (а.с.214-216 т.2) в судове засідання повторно не зявися, про причини неявки суд не повідомив, у звязку з чим суд ухвалив розглядати справу у його відсутність, оскільки його інтереси в судовому засіданні представляв його представник з усіма повноваженнями сторони у справі згідно нотаріально посвідченої за реєстровим №3467 довіреністю з усіма повноваженнями сторони у справі (а.с.55,88 т.1).

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та прохав відмовити в задоволенні позову внаслідок пропуску позивачем встановленого законом строку позовної давності на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, про що надав до суду 11 травня 2016 року та 07 червня 2016 року письмові заяви про застосування строків позовної давності (а.с.167-172,200-202 т.2). Вважав, що позовна заява подана позивачем до суду з пропуском строку позовної давності, оскільки кредитний договір між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 було укладено 07 березня 2007 року, а в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до якого відповідачем в іпотеку була передана чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_1. Через порушення відповідачем умов кредитного договору позивач скористався своїм правом на дострокове повернення кредиту та 31 липня 2012 року, (а в послідуючому 07 вересня 2013 року) надіслав відповідачеві письмову вимогу про дострокове повернення кредиту, згідно якої відповідно до ст.1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання, вимагаючи на протязі 30 днів з дня отримання вимоги повернути кредит. В подальшому позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з предмету іпотеки як самого відповідача, так і членів його сімї. Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2014 року, яке набрало законної сили, оскільки було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2014 року, в задоволенні позову було відмовлено в повному обсязі. З посиланням на ст.ст.256,257,261,264 ЦК України зазначив, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, при цьому загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку; у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач, а після переривання перебіг позовної давності починається заново, при цьому час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Приписами ст.546 ЦК України передбачено, що виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобовязання, а згідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року №898-IV визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору а тому такий вид забезпечення кредитного зобовязання як звернення стягнення на предмет іпотеки є додатковою вимогою, у звязку з чим предявлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, ніяким чином не може впливати на перебіг строку позовної давності за вимогами про стягнення кредитної заборгованості, а вказане свідчить, про те, що подання позивачем позову до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, здійснило переривання строку позовної давності тільки щодо вимог про стягнення предмету іпотеки (додаткових вимог) і ніяким чином не впливає на перебіг строку позовної давності про стягнення заборгованості за кредитним договором, тобто основної вимоги. 19 серпня 2015 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором, а останній платіж відповідачем за спірним кредитним договором було здійснено 30 червня 2012 року. Позивач в односторонньому порядку змінив строк виконання договірних зобовязань згідно п.2.3 (підпункту 2.3.3) договору від 07 березня 2007 року, відповідно до п.7.1 якого визначено період сплати чергових платежів з «21» по «28» число кожного місяця, у звязку з чим у банка виникло право захистити свої права в суді у примусовому порядку саме з 29 липня 2012 року шляхом стягнення в судовому порядку частини несплаченої позики, відсотків за його користування та інших нарахувань передбачених умовами договору, а тому саме з цього періоду почався для позивача перебіг строку позовної давності щодо вимог про дострокове стягнення кредитних коштів, який сплив ще 29 липня 2015 року, а до суду позивач звернувся 19 серпня 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, в звязку з чим прохали відмовити в задоволенні позову, оскільки пропуск позовної давності на звернення до суду є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_4, дослідивши надані сторонами докази, приходить до наступного.

Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610, ст. 611 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, а також сплата неустойки.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання і право на яку згідно ст. 550 ЦК України виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення зміну, або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору відповідно до ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Однією із різновидностей зобовязання є кредитний договір, порядок та форма укладення якого передбачені положеннями ст.ст.1054,1055,1056-1 ЦК України, який відповідно до ст. 629 цього Кодексу є обовязковим до виконання сторонами.

Згідно ч.1 статті 1054 та ч.1 ст.1055 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит, при цьому кредитний договір укладається в письмовій формі.

У судовому засіданні встановлено, що 07 березня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.13-16 т.1), та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №DNІ0GK00000078 (а.с.9-12 т.1, 44-46 т.2), відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 23 000,00 доларів США на купівлю квартири, а також у розмірі 3450.01 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3,2.2.7 даного договору зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 1% від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0.20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 з кінцевим терміном повернення 07 березня 2022 року, при цьому позичальник повинен був використати кредит за цільовим призначенням на придбання нерухомого майна: квартири (п.2.2.1 та п.7.1) та зобовязався повернути кредит шляхом здійснення щомісячних платежів в період з 21 по 28 число кожного місяця відповідно до умов кредитного договору та встановленого графіка, здійснивши сплату не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту, сплачувати відсотки та винагороду за користування кредитом в розмірах та на умовах передбачених кредитним договором п.2.2.2, а в разі несвоєчасного погашення кредиту сплачувати пеню та штрафи відповідно до положень розділу 4 даного договору. Погашення заборгованості за кредитом (за виключенням винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється щомісячно в період сплати шляхом надання банку позичальником коштів (щомісячний платіж) у сумі 296.26 доларів США, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії, для чого банк відкриває рахунок 1519 (п.7.1-7.2 договору) (кредитна справа а.с.2-62 т.2).

Відповідно до п.4 договору при порушенні позичальником будь-якого зобовязання, передбаченого п.п.4.1, 5.4 даного договору, кредитор має право нарахувати, а позичальник зобовязується сплатити кредитору пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки, при цьому сплата пені здійснюється в гривні, а у разі порушення позичальником строків платежів по зобовязаннях, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів відповідно до п.5.4 сплатити штраф у розмірі 250 грн+5% від суми позову (а.с.11 т.1 , а.с.45 т.2 оборотна сторона).

Згідно п.2.3.3 договору (а.с.10 т.1, а.с.44 т.2 оборотна сторона) у разі порушення позичальником зобовязань, передбачених умовами договору, в т.ч. при порушені цільового використання коштів, позикодавець має право змінити умови договору та зажадати від позичальника дострокового повернення суми кредиту, сплатити винагороди, комісії й відсотків за його користування, виконання інших зобовязань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення.

Згідно п.7.3 укладеного між сторонами кредитного договору кредит надавався позивачем в обмін на зобовязання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди в зазначені договором строки, а забезпеченням виконання позичальником зобовязань за кредитним договором виступала іпотека належної на праві власності відповідачеві ОСОБА_1 згідно нотаріально посвідченого 07 березня 2007 року приватним нотаріусом Солонянського районного нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим №344 договору купівлі-продажу чотирьохкімнатної кватири №48 в будинку 12 по вулиці Миру в смт.Солоне Солонянського району Дніпропетровської області (а.с.21-40,55-56 т.2), про що позивачем як позикодавцем з відповідачем ОСОБА_1 як позичальником 07 березня 2007 року було укладено посвідчений приватним нотаріусом Солонянського районного нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим №347 договір іпотеки квартири, тобто нерухомого майна загальною площею 74,90 кв.м, вартістю 145 188 гривень 00 копійок (а.с. 41-43 т.2).

Положеннями п.1 вказаного договору іпотеки передбачено, що у випадку порушення відповідачем зобовязань за кредитним договором та не виконання боржником основного зобовязання іптекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у вигляді квартири. Згідно умов п.33.5. договору іпотеки іпотекодавець зобовязався протягом девяноста днів з дати купівлі предмету іпотеки, зареєструвати договір купівлі-продажу предмета іпотеки та право власності на нього згідно чинного законодавства в Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Відповідно до розділу 3 даного договору у випадку порушення заставодавцем зобовязань за кредитним договором або договором іпотеки, іпотекодержатель направляє іпотекодацю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення, а якщо протягом тридцяти денного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, то іпотекодержатель вправі почати звернення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору, а у випадках передбачених п.п.18.8.1, 18.8.2, 18.9 та розділу У Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з застереженням про задоволення вимоги іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.

Іпотека за цим договором підлягає державній реєстрації в порядку та строки, передбачені чинним законодавством, а реалізація предмету іпотеки здійснюється відповідно до умов цього договору та законодавства України, при цьому початкова ціна предмету іпотеки за домовленістю сторін встановлюється у розмірі зазначеному в п.33.4, тобто в сумі 145 188 гривень 00 копійок (а.с.28-40,43 т.2). Обтяження стосовно даного нерухомого майна зареєстровані в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна позивачем 07 березня 2007 року (а.с.57 т.2).

Крім цього, виконання зобовязань за кредитним договором також забезпечувалось укладеними 07 березня 2007 року між банком та ОСОБА_6, ОСОБА_7 договорами поруки №DNІ0GK00000078 (а.с.47,48 т.2).

Судом встановлено, що кредитний договір та договір іпотеки нерухомого майна за змістом та формою відповідають вимогам ст.572-577 ЦК України, Закону України «Про заставу» та Закону України «Про іпотеку», які були чинними на період виникнення спірних правовідносин, умови його сторонами на оспорюються, а кожен з зазначених договорів в цілому чи окремі їх положення у встановленому законом порядку недійсними визнані не були.

Позивачем умови кредитного договору виконано в повному обсязі, передано позичальнику грошові кошти, що не оспорював в судовому засіданні представником відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4, але в порушення умов кредитного договору відповідач зобов'язання щодо своєчасності сплати коштів за кредитним договором відповідно до умов кредитного договору в установлені строки їх сплати належним чином не виконував, в звязку з чим станом на 30 липня 2015 року утворилася заборгованість за кредитом в сумі 36223,76 доларів США, з яких 18 986,76 доларів США заборгованість за кредитом, 6978,52 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 1702,00 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, а також нарахована пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором в сумі 6820,75 доларів США та штраф, який складається з фіксованої частини в сумі 11,33 доларів США і процентної складової в сумі 1724,40 доларів США, що еквівалентно 799458 гривням 36 копійок, що підтверджується розрахунком позивача про наявність заборгованості за кредитним договором, виписками з рахунків відповідача по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом та інших платежів, а також наданих відповідачем квитанцій про здійснення платежів по поверненню кредиту за період з березня 2007 року по 30 червня 2912 року (а.с.3-8 т.1, а.с.63-155,157-161,177-190 т.2), а вказаний позивачем розмір заборгованості за кредитним договором відповідачем при розгляді справи судом не оспорювався.

З урахуванням зазначених письмових доказів, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні достовірно встановлено волевиявлення сторін на укладення спірного кредитного договору, факт укладення закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК, та відповідачем ОСОБА_1 кредитного договору №DNI0GK00000078 від 07 березня 2007 року, який за змістом та формою відповідає вимогам ст.ст. 203, 205, 207, 208, 626, 638, 639 та ст. 1054-1055 ЦК України та відповідно є обовязковим для виконання сторонами своїх зобовязань відповідно до ст. 629 цього Кодексу, на день розгляду справи судом не був визнаний в установленому законом порядку недійсним (нікчемним).

Відповідно до ч. 2 ст. 1050, ч. 2 ст. 1054 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок повернути кредит частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_1 в порушення умов договору не виконав взяті на себе грошові зобовязання, що не заперечував в судовому засіданні його представник ОСОБА_4, та не виплатив в повному обсязі та у встановлені кредитним договором строки суму кредиту та проценти за користування кредитом, що свідчить про істотне порушення ним в односторонньому порядку умов укладеної кредитної угоди, внаслідок чого за розрахунками позивача (а.с.3-8 т.1) станом на 30 липня 2015 року утворилася заборгованість за кредитом в сумі 36223,76 доларів США, з яких 18 986,76 доларів США заборгованість за кредитом, 6978,52 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 1702,00 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, а також нарахована пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором в сумі 6820,75 доларів США та штраф, який складається з фіксованої частини в сумі 11,33 доларів США і процентної складової в сумі 1724,40 доларів США, що еквівалентно 799458 гривням 36 копійок, яку суд у відповідності до ст.ст. 611,615 ЦК України вважає необхідним стягнути з відповідача, при цьому судом не можуть бути прийняті доводи представника відповідача щодо пропуском позивача строку позовної давності як підставу відмови в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність-це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, при цьому сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові(частина 4 статті 267 ЦК).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності загальна і спеціальна. Згідно вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Положеннями ст. 258 ЦК України встановлена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог, зокрема, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу,пені).

Разом з тим, згідно зі ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила(ч.1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи(ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом встановлено, що у звязку з наявністю заборгованості за кредитним договором №DNI0GK00000078 від 07 березня 2007 року позивачем 31 липня 2012 року та 07 вересня 2013 року направлялись відповідачеві вимоги щодо дострокового повернення кредиту в повному обсязі в тридцяти денний строк з дня отримання вимоги (а.с.174,20-3,205 т.2), що свідчить про те, що позивач скористався своїм правом на дострокове повернення кредиту та змінив строк повернення кредиту.

Положеннями ч.3 статті 61 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 05 грудня 2013 року звернувся до Солонянського районного суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення в рахунок погашення заборгованості кредитним договором №DNI0GK00000078 від 07 березня 2007 року станом на 24 жовтня 2013 року в загальній сумі 24 678,28 доларів США, що за курсом НБУ від 24 жовтня 2013 року становить 197 179 гривень 42 копійки (а.с.109-111т.1,173 т.2).

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2014 року у цивільній справі №192/2704/13-ц провадження 2/192/122/14 за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1, ОСОБА_8 та ОСОБА_8 як законного представника малолітнього ОСОБА_9, третя особа Солонянська районна державна адміністрація Дніпропетровської області (як орган опіки та піклування) про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, в задоволенні позову відмовлено на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (а.с.112-116 т.1, а.с.223-231 т.2), при цьому судовим рішенням було встановлено, що за спірним кредитним договором №DNI0GK00000078 від 07 березня 2007 року станом на 24 жовтня 2013 року малася заборгованість за кредитом в сумі 18 857,70 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом 2 739,64 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом 736 доларів США, а також нараховані пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором в сумі 1 139,98 доларів США та штраф, який складається з фіксованої частини в сумі 31,29 доларів США і процентної складової в сумі 1 173,67 доларів США, а всього 24 678,28 доларів США, що за курсом НБУ від 24 жовтня 2013 року становить 197 179 гривень 42 копійки, а вказаний позивачем розмір заборгованості за кредитним договором відповідачами при розгляді справи судом не оспорювався.

Рішення суду було встановлено, що позивач відповідно до вимог ст.ст.3, 4 ЦПК України та ст.20 ЦК України обрав способом судового захисту для погашення наявної за спірним кредитним договором станом на 24 жовтня 2013 року заборгованості в загальній сумі 197 179 гривень 42 копійки вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки, належний іпотекодавцю, та виселення осіб, які зареєстровані та проживають в предметі іпотеки.

На виконання вимог договору іпотеки та положень Закону України «Про заставу» та ст.33 Закону України «Про іпотеку» відповідачеві ОСОБА_1 направлялась письмова вимога про наявність заборгованості за кредитним договором та з пропозицією протягом тридцяти денного терміну з дня отримання такої вимоги повернути суму кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісій та штрафних санкції, а в разі не повернення кредиту повідомлялося про намір задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а вимога була отримана відповідачем .

Згідно з ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя, при цьому примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2014 року апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» відхилено, рішення Солонянського районного суд Дніпропетровської області від 03 вересня 2014 року залишено без змін (а.с.117-118 т.1, а.с.232-233 т.2) та набрало законної сили.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справа від 18 березня 2015 року касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» відхилено, рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2014 року залишено без змін (а.с.234-236 т.2).

З урахуванням зазначено та положень ч.2 ст.264 ЦПК України суд приходить до висновку, що подача - 5 грудня 3013 року позивачем до суду позову до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог щодо повернення заборгованості за кредитним договором перериває визначені ст.ст.257,261 ЦК України строки позовної давності, а заново перебіг строку позовної давності починає відраховуватись від набрання судовим рішенням у зазначеній цивільній справ законної сили, тобто з 27 листопада 2014 року.

До суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 позивач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості за кредитним договором №DNI0GK00000078 від 07 березня 2007 року станом на 30 липня 2015 року в загальній сумі 36223,76 доларів США що еквівалентно 799458 гривням 36 копійок звернувся 19 серпня 2015 року (а.с.2-3 т.1), тобто в межах визначеного ст.ст.257,261 ЦК України строку позовної давності, а тому заява представника позивача про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню і не є підставою для відмов в задоволені позову.

При постановлені даного судового рішення, судом також враховуються положення статті 192 ЦК України, згідно якої законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролю операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Судом встановлено, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 05 жовтня 2011 року було видано генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій (а.с.15 т.1,162-165 т.2), тому сума заборгованості за кредитним договором повинна стягуватися з відповідача на користь позивача у валюті платежу за договором, тобто в доларах США, що відповідає положенням ч. 3 ст. 533 ЦК України.

З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за кредитним договором DNI0GK00000078 від 07 березня 2007 року в розмірі 36223,76 доларів США, що еквівалентно 799458 гривень 36 копійок.

Крім того, у звязку із задоволенням позовних вимог з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору, які було сплачено позивачем при зверненні з позовом до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.15,1 6, 20, 152, 192,526-530, 533, 536, 543, 549-551, 553-559, 572-593, 598, 610-615, 624, 625, 638-654, 1046-1056-1 ЦК України; ст.ст. 3, 4,10, 11, 57, 60, ч.3 ст.61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» за кредитним договором №DNI0GK00000078 від 07 березня 2007 року заборгованість за кредитом в сумі 18986,76 (вісімнадцять тисяч девятсот вісімдесят шість) доларів США, по відсоткам за користування кредитом - в сумі 6978,52(шість тисяч девятсот сімдесят вісім) доларів США, по комісії - в сумі 1702,00 (одна тисяча сімсот два) доларів США, штраф - в сумі 11,33(одинадцять) доларів США (фіксована частина) та в сумі 1742,40(одна тисяча сімсот сорок два) доларів США (процентна складова), а всього 36223,76 (тридцять шість тисяч двісті двадцять три) доларів США, що еквівалентно 799458 (сімсот девяносто девять тисяч чотириста пятдесят вісім) гривень 36 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» 3654 (три тисячі шістсот пятдесят чотири) гривні 00 копійок витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Солонянський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 25 липня 2016 року.

Головуючий: суддя