ухвала

іменем україни

15 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Мартинюка В.І., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 30 листопада 2012 року він позичив відповідачу ОСОБА_5 під розписку 488 000 доларів США.

Розписка не містить кінцевої дати повернення боргу і є безстроковою. Відповідач зобов'язався повернути кошти за першою вимогою позивача.

06 грудня 2012 року позивач направив відповідачу листом вимогу про повернення позики в повному обсязі, який відповідач отримав 19 грудня 2012 року. Проте відповідач не відреагував на вимогу позивача повернути позичені кошти. Відповідач ухиляється від повернення позики, чим порушив взяті на себе зобов'язання.

Свої вимоги до відповідача ОСОБА_6 позивач обґрунтовує тим, що в період перебування відповідачів у шлюбі ОСОБА_5 уклав з позивачем договір позики на суму 488 000 доларів США, а за отримані кошти придбав частину нерухомого майна, яке забезпечувало виконання позики.

Замість належного виконання договірних зобов'язань, ОСОБА_5 свідомо обрав шлях ухилення від їх виконання та переоформив все нерухоме та рухоме майно, яке належало йому на праві спільної сумісної власності подружжя, на дружину ОСОБА_6 Позивач зазначає, що при поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Тому позивач просить стягнути з відповідачів на його користь борг за договором позики в розмірі 10 789 680 грн, що є еквівалентом 488 000 доларів США на час розгляду справи, та судові витрати.

У квітні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом, свої вимоги мотивуючи тим, що відповідач з метою уникнення конфіскації майна та грошових коштів ОСОБА_5 переконав позивача написати розписку на ім'я відповідача про те, що позивач нібито взяв у відповідача у борг гроші і, при необхідності, пред'явити цей документ для підтвердження наявності у позивача відповідного майна.

30 листопада 2012 року позивач, перебуваючи під впливом сильнодіючих препаратів, які приймав в той час за призначенням лікарів, будучи в неадекватному стані написав розписку, але гроші при цьому не отримував. Відповідач і не мав такої суми.

Через декілька днів після написання розписки з 09 по 17 грудня 2012 року позивач перебував на стаціонарному лікуванні. Діагноз заключний клінічний: затяжний помірно виражений невротичний розлад.

Правочин був вчинений без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювались.

ОСОБА_5 після відкриття провадження у даній справі відразу звернувся з письмовою заявою до правоохоронних органів про вчинення ОСОБА_4 протиправних дій. Заяву позивача внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Таким чином, з урахуванням вимог ст. ст. 225, 230, 234 ЦК України просить визнати недійсним договір позики від 30 листопада 2013 року, укладений між ним та ОСОБА_4 про передачу йому грошей в сумі 488 000 доларів США, відмовити ОСОБА_4 в задоволенні первісного позову про стягнення з нього боргу за договором позики та стягнути з відповідача за зустрічним позовом судові витрати.

Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2015 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_8 в користь ОСОБА_4 10 789 680 гривень заборгованості за договором позики від 30.11.2012 р., 3 441 гривню сплаченого судового збору, а разом 10 793 121 гривню.

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_6 та в зустрічному позові ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2015 року, скасувати рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2015 року в частині задоволення позову ОСОБА_4 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову, у решті рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2015 року та ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2015 року, оскільки вони законні та обґрунтовані.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4, суди попередніх інстанцій виходили з того, що факт існування зобов'язання між сторонами підтверджено належним чином - розпискою, зміст якої свідчить, що відповідно до приписів ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України ОСОБА_4 передав у борг, а ОСОБА_5 отримав 488 000 доларів США і зобов'язаний був їх повернути, однак цього не зробив.

Посилання на те, що розписка у даному випадку не свідчить про правочин, спростовані нормами ст. 545 ЦК України та ч. 2 ст. 1047 ЦК України, де зазначено, що доказом існування договору позики є наявність у кредитора розписки боржника, яка і була пред'явлена позивачем. Натомість доказів протилежного суду не представлено, а міркування щодо змісту розписки ніяким чином не спростовують зафіксовану у ній інформацію: позивач передав у борг відповідачеві 488 000 доларів США і повинен повернути. Наявність у розписці інших положень ніяким чином не спростовує зафіксованого у ній боргового зобов'язання в цій справі.

Судами обґрунтовано відхилено зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 про те, що в момент укладення договору позики останній був позбавлений можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому правочин недійсний.

Так, у матеріалах справи є два судові експертні дослідження, які судами оцінено як такі, що не дають однозначного висновку про психічний стан відповідача на час вчинення правочину. Повторна експертиза, зокрема, визначила, що психічний розлад ОСОБА_5 істотно впливав на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у час написання розписки про отримання у борг в ОСОБА_4 488 000 дол. США, позбавляючи його можливості повною мірою усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними, прогнозувати їх наслідки.

Приписи ст. 225 ЦК України категорично вказують на те, що суд може визнати правочин недійсним тільки у випадку, коли особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла ними керувати.

Доводи касаційної скарги щодо того, що розглядаючи розписку як договір позики, судами належним чином не проаналізовано природи цього документу як юридичного факту, не взято до уваги тяжкі обставини у житті ОСОБА_5, а також не надано належної оцінки висновкам судово-психіатричної та повторної комісійної судової психіатричної експертизи не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко В.І. Мартинюк О.М. Ситнік