АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2353/16 Справа № 206/5120/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Румянцев О. П. Доповідач - Волошин М.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Волошина М.П.,

суддів - Варенко О.П., Демченко Е.Л.,

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 08 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту належності права власності, встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 31 грудня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. зареєстрованого у реєстрі за №7194 -ОСОБА_7 та ОСОБА_8 продали ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 05 червня 2015 року серії НОМЕР_1 виданого Органом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Солонянського району управління юстиції у Дніпропетровській області.

ОСОБА_9 є матір'ю позивача та, відповідно, тіткою відповідача. Після її смерті відкрилась спадщина на все належне їй майно. Заповіту за життя вона не склала. Відповідно до постанови державного нотаріуса Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 21.01.2012р. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку із тим, що вона постійно не проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2012 року було встановлено факт постійного проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_9 на час відкриття спадщини.

З урахуванням цих обставин позивач просила задовольнити її позовні вимоги та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 08 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішенн, яким відмовити позивачці у задоволенні її позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_9 належала квартира АДРЕСА_1, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 31 грудня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., зареєстрованого у реєстрі № 7194.

Позивач ОСОБА_3 є рідною дочкою ОСОБА_9, про свідчить свідоцтво про народження та свідоцтво про шлюб.

Відповідач ОСОБА_5 є племінником ОСОБА_9, що підтверджується копією свідоцтва про народження.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 померла, свідоцтво про смерть від 05 червня 2015 року серії НОМЕР_2.

Постановою державного нотаріуса Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 21 січня 2012 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1, у зв'язку із тим, що вона постійно не проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Задовольняючи позовні вимоги позивачки суд послався на те, що рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2012 року встановлено факт постійного проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_9 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

А тому позивачка є такою, що прийняла спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_9, оскільки постійно проживала з нею на час відкриття спадщини.

Судом також встановлено, що позивачка є спадкоємцем першої черги та фактично прийняла спадщину після смерті своєї матері, інші спадкоємці першої черги, які б також прийняли спадщину відсутні, тому суд дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог позивачки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що оскаржуваним рішенням суду порушуються його права як спадкоємця, оскільки вказана спірна квартира, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 08 грудня 2004 року за № 7/184-04, належала його матері ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та його братові ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

20 січня 2005 року ОСОБА_7 подав скаргу в прокуратуру Самарського району м.Дніпропетровська, про те, що 31 грудня 2004 року за його відсутності було продано квартиру АДРЕСА_1, яка належала йому сумісно з його матір'ю ОСОБА_8.

18 лютого 2005 року постановою слідчого СВ Самарського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області було відкрито кримінальне провадження на підставі заяви ОСОБА_7,

Таким чином, заявник ОСОБА_2 вважає, що спірною квартирою незаконно заволоділа ОСОБА_9 - рідна мати позивачки та він повинен був успадкувати її після смерті матері та брата.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить доводів та відповідних доказів того, що продавці ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з моменту подання заяви до правоохоронних органів з лютого 2005 року до часу їхньої смерті, зверталися до суду з позовом про визнання недійсним правочину (договору купівлі-продажу) з метою захисту свої порушених прав.

Обставини , на які посилається ОСОБА_2 в якості недійсності договору купівлі-продажу від 31 грудня 2004 року, не підтверджені жодним доказом. Єдиним доказом недійсності цього правочину має бути рішення суду про визнання його недійсним.

Крім того, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого, 30 серпня 2011 року (а.с. 62) ОСОБА_2 отримав у спадок після смерті ОСОБА_8 спадщину, яка складається з 2/9 частин домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_2.

Іншого майна у свідоцтві про право на спадщину за заповітом не зазначено, а отже на час відкриття спадщини, спірна квартира ОСОБА_8 не належала, оскільки була нею відчужена 31 грудня 2004 року по договору купівлі-продажу укладеного з ОСОБА_9

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішенням Самарского районного суду м.Дніпропетровська від 08 жовтня 2015 року не порушено права ОСОБА_2 та під час розгляду справи суд не вирішував питання про його права та обов'язки.

Крім того, відповідно до ст. 204 ЦК України, колегія вважає , що діє презумпція правомірності правочину, яка передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо н6е встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доводи апеляційної скарги про неповне дослідження обставин справи є безпідставними та не спростовують правильності висновків суду про задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до положень ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308,315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 08 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду чинна з моменту проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.П.Волошин

Судді: Е.Л.Демченко

О.П.Варенко