АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 216/6826/14-ц Головуючий у 1-й інстанції
№ провадження 22ц/774/324/К/16 ОСОБА_1
Категорія 20 (I) Доповідач Митрофанова Л.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області

в складі : головуючого судді: Митрофанової Л.В.

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

при секретарі: Євтодій К.С.

за участі: позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3;

ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5;

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 19 жовтня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним в частині покупця, визнання права власності на нерухоме майно і поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:

В вересні 2014 року ОСОБА_2 звернувся із позовом до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним в частині покупця, визнання права власності на нерухоме майно і поділ спільного майна подружжя який обґрунтовано тим, що сторони перебувають у шлюбі з 11 липня 2009 року. Від шлюбу мають сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження.

За час шлюбу вони придбали: - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 вартістю 66 240,00 грн.; - холодильник «Індезит» вартістю 3000 грн.; - пральну машинку «Електролюкс» вартістю 3000 грн.; - диван вартістю 2000 грн.; - набір меблів для дитячої кімнати вартістю 5000 грн.; - шафу вартістю 3000 грн.

Позивач вважає, квартира АДРЕСА_1, загальною площею 62,7 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м., є його особистою приватною власністю, оскільки вона була придбана за його власні кошти, тому після уточнення позовних вимог просив визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 21.02.2013 року в частині покупця, визнавши за вказаним договором купівлі-продажу його покупцем та взнавши за ним право власності на спіну квартиру та просив виділити йому - ОСОБА_2 набір меблів для дитячої кімнати вартістю 5000 грн. та шафу вартістю 3000 грн., а загалом - на суму 8 000 грн. а відповідачу - ОСОБА_4 виділити: холодильник «Індезит» вартістю 3000 грн. пральну машинку «Електролюкс» вартістю 3000 грн.; диван вартістю 2000 грн., а загалом - на суму 8 000,00 грн.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 19 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

Виділено ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя: набір меблів для дитячої кімнати вартістю 4 320 грн., шафу-купе вартістю 5 202 грн.

Виділено ОСОБА_4 в порядку поділу спільного майна подружжя: холодильник Індезіт вартістю 5 383 грн., пральну машину Електролюкс вартістю 5 754 грн., диван «Ліве» вартістю 3 073 грн.

В решті позову в задоволенні відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 21.02.2013 року в частині покупця, визнавши за вказаним договором купівлі-продажу його покупцем та взнавши за ним право власності на спіну квартиру посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин справи.

Зокрема позивач посилається на те, що судом не враховано, що спірна квартира придбана за його власні кошти, що він отримав від продажу належної йому квартири АДРЕСА_2 та за кошти, які згідно договору позики від 24.04.2009 року була винна йому його сестра ОСОБА_7

Тому суд першої інстанції дійшов невірного висновку про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вона придбана на кошти, які не були спільною власністю подружжя.

Крім того суд першої інстанції безпідставно не визнав розписку, що складена між позивачем та його сестрою ОСОБА_7 належним та допустимим доказом, та не взяв до уваги пояснення відповідача ОСОБА_4, яка підтвердила той факт, що на день укладення спірного договору купівлі-продажу у сторін, як у подружжя, не було достатньо коштів на придбання спірної квартири, а було лише 30000 грн., походження яких вона не змогла пояснити.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 липня 2009 року сторони зареєстрували шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис № 337.

Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

До реєстрації шлюбу у власності позивача перебувала двокімнатна квартира АДРЕСА_3 житловою площею 24,65 кв.м., загальним площею 41,44 кв.м., право власності на яку було в КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 19.04.2007 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_8 13.04.2007 року за реєстровим номером 3864.

Встановлено, що 21.02.2013 року позивачем відчужено належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_3, та у той же день, в тій же нотаріальній конторі, у того ж нотаріуса Ситнік 0.0. був посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, яка належала на праві власності колишньому подружжю: ОСОБА_9 і ОСОБА_7. При нотаріальному посвідченню договору купівлі-продажу були присутні: продавець ОСОБА_9 - особисто, продавця ОСОБА_7 представляв позивач по нотаріально посвідченій довіреності, а також відповідач ОСОБА_4, вказана у договорі купівлі-продажу квартири покупцем.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволені позовних вимог в частині визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним в частині покупця та визнання права власності на нерухоме майно суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_4, яку подружжя ОСОБА_4 купили 21.02.2013 року відповідно до договору купівлі-продажу реєстровий № №1-217, належить їм на праві приватної спільної сумісної власності, а відтак розподілу не підлягає.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до абз.1 п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобовязані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на імя одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на їх кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах даної категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог статей 11, 27, 60 ЦПК, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобовязана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Як встановлено судом і убачається із матеріалів справи, спірна квартира АДРЕСА_4 придбана сторонами у період шлюбу.

На підтвердження своїх позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним в частині покупця, визнання права власності на нерухоме майно, позивач надав договір купівлі-продажу квартири №17, розташованої в будинку №2-А по вул. Комуністична в м. Кривому Розі від 21.02.2013 року, згідно якого він продав належну йому на праві приватної власності квартиру за 44820 грн.

Крім того, позивачем надано розписку від 24.04.2009 року, згідно якої він надав ОСОБА_7 в борг 77000 грн.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що представлена у якості доказу копія розписки від 24.04.2009 року, відповідно до якої ОСОБА_7 взяла в борг у ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 77 000 грн., не може братись до уваги, оскільки суду не представлений оригінал вказаної розписки, а відтак вона не може бути належним та допустимим доказом у розумінні ст.57,58,59 ЦПК України.

Наданий суду апеляційної інстанції оригінал розписки від 24.04.2009 року не може свідчити про те, що спірна квартира придбана за кошти, що ОСОБА_7 заборгувала ОСОБА_2, оскільки згідно п. 2.1 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 від 21.02.2013 року продаж квартири за остаточною домовленістю сторін вчинявся за 66240 грн., які отримані ОСОБА_10 та ОСОБА_2 у належних частках від покупця. ОСОБА_2 зобовязався передати ОСОБА_7 належну їй частку грошових коштів у повному обсязі.

Пунктом 2.2. договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 від 21.02.2013 року встановлено, що продавці підтверджують факт повного розрахунку з ними за продану квартиру та отримання грошових коштів до підписання цього договору.

Вищенаведеним спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не визнав розписку, що складена між позивачем та його сестрою ОСОБА_7 належним та допустимим доказом.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірна квартира придбана за його власні кошти, що він отримав від продажу належної йому квартири АДРЕСА_2 також не можуть бути підставою для задоволення заявлених позовних вимог позивача про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним в частині покупця, визнання права власності на нерухоме майно, оскільки відчуження належної позивачу на праві приватної власності квартири відбулось за 44820 грн., а спірна квартира придбана за 66240 грн., тобто для придбання спірної квартири окрім коштів отриманих від продажу квартири №17, розташованої в будинку №2-А по вул. Комуністична в м. Кривому Розі, було потрачено ще 21420 грн., що унеможливлює задоволення заявлених позовних вимог позивача про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним в частині покупця та визнання права власності на нерухоме майно.

Відповідно до ч.2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Питання щодо визнання права власності на частку спірної квартири, що відповідає вартості 44820 грн., позивачем не ставиться.

В іншій частині рішення суду не оскаржено.

Отже колегія вважає, що суд першої інстанції в достатньо повному обсязі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями самих сторін.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального закону.

Керуючись ч.4 ст. 300, ст. ст.303,307, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 19 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: