Справа № 463/3191/16-ц
Провадження № 2/463/1597/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2016 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Заверухи О.Б.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності, -

встановив:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання добудови і надбудови до квартири № 1 в житловому будинку № 3 по вул. Кобзарській у м. Львові загальною площею 124,8 кв.м. та житловою площею 84,2 кв.м. спільною сумісною власністю ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_1 та визнання за нею право спільної часткової власності на добудову і надбудову до квартири № 1 в житловому будинку № 3 по вул. Кобзарській у м. Львові у розмірі 1/6 частки від загальної площі прибудови і надбудови.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № 14669 від 10.02.1992р. їй, відповідачам, третім особам, а також покійному дідові ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1, яка на той час мала загальну площу 22,8 кв.м., складалась з 1 житлової кімнати площею 11 кв.м., кухні площею 9,2 кв.м., ванної кімнати площею 2,6 кв.м. та комори в підвалі площею 8,0 кв.м. Рішенням виконавчого комітету Личаківської районної ради народних депутатів м. Львова № 342 від 28.07.1992р. їм надано дозвіл на здійснення прибудови та надбудови до квартири, яка була здійснена за рахунок спільної трудової та грошової участі усіх співвласників. Станом на 04.04.2016р. квартира складається з 6 житлових кімнат та кухні, загальною площею 147,6 кв.м., житлової площею 95,2 кв.м. та підвалу площею 10,7 кв.м. Добудова і надбудова є завершена, але не прийнята в експлуатацію, через що правовстановлюючі документи відсутні. 30.01.2000 року помер її дід ОСОБА_7, який володів 1/6 частиною квартири АДРЕСА_1. Його частка була успадкована третьою особою ОСОБА_6, внаслідок чого остання є власником 2/6 частин спірної квартири. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 20.01.2016р. шлюб між її батьками відповідачами у справі розірвано, після чого між ними існує спір про поділ майна подружжя, предметом якого є в тому числі не прийнята в експлуатацію прибудова і надбудова. Вважає, що така позиція відповідачів є неправомірною, оскільки дії кожного із співвласників зачіпають інтереси інших співвласників. Здійснена добудова і прибудова є власністю тих співвласників, які її здійснили та у випадку виокремлення лише двох співвласників приватна власність виникне всередині спільної часткової власності. Всі співвласники проживають в добудованих приміщеннях та несуть рівні обовязки у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна. Окрім неї, в добудовах проживає її сімя, яка в тому числі складається з трьох неповнолітніх дітей. З вересня 2002 року нею здійснюється оплата житлово-комунальних послуг за неї, чоловіка та трьох дітей. З серпня 2014 року оплачує 50 % усіх житлово-комунальних послуг. У 2004 році здійснила ремонт однієї кімнати, а у 2007 та 2014 роках повторні ремонти цієї кімнати. У 2007 році здійснила заміну вікон у двох кімнатах, а у 2008 році ремонт у одній кімнаті першого поверху добудови. Враховуючи такі витрати її сімї щодо управління, утримання та збереження спільного майна, спільно з іншими співвласниками несе відповідальність перед третіми особами за зобовязаннями, що виникають із спільного майна. Відповідно до чинного законодавства, право спільної часткової власності щодо володіння та користування спільним майном здійснюється співвласниками за їхньою згодою, у разі недосягнення якої, співвласник має право на надання йому у володіння та користування чистини майна в натурі, що відповідає його частці у праві спільної часткової власності або отримання грошової компенсації. Тому, просить в судовому порядку визнати добудову і надбудову згаданої вище квартири спільною сумісною власністю та визнати за нею право власності на 1/6 частин цієї надбудови.

В судовому засіданні позивач підтримала заявлені вимоги. Дала пояснення, аналогічні вищенаведеним та крім цього, додатково пояснила, що реконструкція квартири закінчена приблизно у 1998 році. Просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнала. Пояснила, що близько двох років назад втратили документи на будівництво. В процесі здачі квартири до експлуатації, їм було розяснено про можливість вирішення даного питання в судовому порядку. В будівництві в тому числі приймали участь її батьки. Вона в свою чергу, приймала більш активну фінансову участь ніж чоловік. Позичила грошові кошти у знайомої для здійснення будівництва. До 2002 року надбудова і прибудова складалась лише із стін та перекриття. З врахуванням проведених ремонтів, завершили реконструкцію приблизно у 2009 2010 роках. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 згідно договору про надання правової допомоги від 04.04.2016р. адвокат ОСОБА_3 проти обґрунтованості позову заперечила. Станом на 2000 рік, коли спірна надбудова і добудова складалась лише із стін та перекриття, позивач була неповнолітня та не могла приймати участі в будівництві. Проведені внутрішні роботи не є будівництвом. Майно є спільним майном подружжя і тому, в задоволенні позову просить відмовити.

Треті особи ОСОБА_5 та ОСОБА_8 в судове засідання не зявились, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки не повідомили. За погодженням із сторонами суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутності на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що в порядку приватизації згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» 10.02.1994р. позивачу ОСОБА_1 відповідачам ОСОБА_2, ОСОБА_4, третім особам ОСОБА_6, ОСОБА_5 а також ОСОБА_7 видано свідоцтво про право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.5). Загальна площа квартири на момент приватизації становила 22,8 кв.м., до якої також належала комора в підвалі площею 8,0 кв.м.

Один із співвласників вказаної квартири ОСОБА_7 помер 30.01.2000р., внаслідок чого його частка на вказану квартиру в розмірі 1/6 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.8) успадкована третьою особою ОСОБА_6

Земельна ділянка, розташована за адресою м. Львів, вул. Кобзарська, 3 загальною площею 0,0538 га, призначена для обслуговування житлового будинку належить сторонам та третім особам згідно державного акту на право приватної власності на землю (а.с.6-7).

Згідно технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_2 (а.с.10-13), станом на 04.04.2016р. квартира, розташована на 1 поверсі та складається з шести житлових кімнат житловою площею 95,2 кв.м., загальною площею 147,6 кв.м.

Як вбачається з довідки ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 04.04.2016р. (а.с.14), загальна площа квартири змінилась з 22,8 кв.м. на 147,6 кв.м., а житлова з 11,0 кв.м. на 95,2 кв.м. згідно рішення № 342 від 28.07.1992р. Личаківської районної ради м. Львова Львівської області.

На даний час, після реконструкції будинок в експлуатацію не зданий, що визнається сторонами та додатково стверджується листом Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області від 19.04.2016р. (а.с.79).

Згідно вимог ст. 177 ЦК України, обєктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Майном відповідно до ч. 1 ст. 190 та ст. 179 ЦК України є окремі речі, сукупність речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки.

Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

В розумінні ст. 187 ЦК України, спірна надбудова та добудова є складовою частиною речі, тобто складовою частиною квартири, яка не підлягає відокремленню.

Через свою матеріальну природу, річ, як різновид майна, зумовлює характер субєктивного права, яке встановлюється відносно неї, і дія такого права поширюється на всю річ в цілому, а не на окрему її частину. Будучи невіддільними, окремі частини речі не є обєктами правовідносин, а тому, не можуть створювати цивільного права.

Питання самочинного будівництва та його наслідків регулює ст. 376 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України обєкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Поняття реконструкції обєкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм В.3.222009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295 (далі ДБН), відповідно до якого реконструкція це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Під час розгляду цивільної справи № 6-130цс13 Верховний Суд України сформулював правову позицію від 04.12.2013р., згідно з якою розяснив, що у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений обєкт, а і обєкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого обєкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій обєкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Обєкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) обєкти не є обєктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

За правилами ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію обєкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий обєкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво обєктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів; 6) реєстрація права власності на обєкт містобудування.

Під час розгляду іншої цивільної справи № 6-2710цс15 Верховний Суд України в своїй постанові від 16.12.2015р. висловився про те, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки.

Згідно матеріалів справи, реконструкція спірної квартири проведена на підставі рішення № 342 від 28.07.1992р. Личаківської районної ради м. Львова Львівської області, однак, як було встановлено в ході експертного дослідження, проведеного в іншій цивільній справі (а.с.62-73), проектно-кошторисна документація на добудову і надбудову квартири відсутня, що додатково підтвердили сторони в судовому засіданні.

Крім цього, як встановлено судовим експертом, фактично виконані будівельні роботи по вул. Кобзарській, 3/1 у м. Львові не відповідають вимогам Державних будівельних норм в галузі будівництва, зокрема п. 8.10 ДБН В.3.2-2-2009, що в сукупності, враховуючи проведену реконструкцію без належно затвердженого проекту, відносить спірну квартиру до самочинного будівництва.

Ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, а відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Оскільки в справі яка розглядається спірна надбудова і добудова є складовою частиною неподільної речі та відповідно, не може вважатись окремим обєктом цивільних прав, а остання в свою чергу, не будучи прийнятою в експлуатацію вважається самочинним будівництвом, що також виключає її з цивільного обороту, визнання спірних приміщень спільною сумісною власністю є неможливим і тому, дану вимогу слід залишити без задоволення.

З цих же підстав виключається можливість задоволення вимоги про визнання за позивачем права спільної часткової власності на надбудову і добудову в розмірі 1/6 частки, через що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Порядок прийняття до експлуатації закінченого будівництвом обєкту, що є обовязковою передумовою виникнення в особи права власності, судовим рішенням про визнання права власності замінюватись не може, не говорячи навіть про те, що вказана вимога стосуються лише частини неприйнятого в експлуатацію обєкта нерухомості.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 57, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 11, 15, 16, 316, 317, 319, 321, 328, 331, 376 ЦК України, суд, -

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права спільної сумісної власності на добудову і надбудову до квартири № 1 в будинку № 3 на вул. Кобзарській у м. Львові - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст.ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя: Леньо С. І.