Справа № 752/6159/16-ц
Провадження № 2/752/3463/16
РІШЕННЯ

Іменем України

16.11.2016 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Литвиненко Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна", Публічного акціонерного товариства "ОТП банк", третя особа : Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про захист прав споживачів та визнання правочинів недійсними,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів ТОВ "ОТП Факторинг Україна ", ПАТ "ОТП банк" про визнання недійсним договору факторингу без номера від 18.03.2011 року, укладеного між ПАТ "ОТП банк" та ТОВ " ОТП Факторинг Україна" в частині передачі кредитного договору від 01.07.2004 року, укладеногоміж ОСОБА_1 та АКБ " Райффайзенбанк України".

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що 01.07.2004 року між позивачем та АКБ"РайффайзенбанкУкраїни" (правонаступником якого є ПАТ "ОТП банк") було укладено кредитний договір № МL -600/052/2004 на видачу споживчого кредиту в розмірі 26841,00 дол.США .

18.03.2011 року між ПАТ "ОТ банк" та ТОВ " ОТП факторинг Україна" було укладено договір факторингу про відступлення права вимоги за кредитними і іпотечними договорами, які вказані в Додатку № 1 до даного договору , в тому числі і договору , який було укладено з позивачем по справі.

Позивач вказує, що вказаний договір факторину суперечить нормам законодавства та міжнародних договорів , Конвенції про міжнародний договір тому є недійсним .

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позивачем вимоги та просив суд визнати недійсним договору факторингу без номера від 18.03.2011 року, укладеного між ПАТ "ОТП банк" та ТОВ " ОТП Факторинг Україна" в частині передачі кредитного договору від 01.07.2004 року, укладеногоміж ОСОБА_1 та АКБ " Райффайзенбанк України".

Представники відповідачів та представник третьої особи до суду не з"явилися. Судом про дату судового розгляду повідомлені належним чином. Причина їх неявки суду невідома.

Вислухавши пояснення сторони позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

В судовому засіданні встановлено, що 01.07.2004 року між позивачем та АКБ "Райффайзенбанк України" (правонаступником якого є ПАТ "ОТП банк") було укладено кредитний договір № МL-600/052/2004 на видачу споживчого кредиту в розмірі 26841,00 дол.США .

18.03.2011 року між ПАТ "ОТ банк" та ТОВ " ОТП факторинг Україна" було укладено договір факторингу про відступлення права вимоги за кредитними і іпотечними договорами, які вказані в Додатку № 1 до даного договору, в тому числі і договору , який було укладено з позивачем по справі.

Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 18 березня 2011 року та договору про відступлення права вимоги від 18.03.2011 року ПУТ «ОТП банк» у відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна « прийняло вимоги в тому числі за кредитним договором від 01.07.2004 року, укладеного між ПАТ «ОТП банк « та відповідачем у справі .

Відповідно до ст.. 512 ЦК України кредитор у зобов»язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином . Таким чином до ТОВ «ОТП Факторинг Україна перейшли всі права ПАТ «ОТР банк» щодо права вимоги до відповідача за кредитним договором від 01.07.2004 року .

Слід відмітити, що укладанням договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 18 березня 2011 року та договору про відступлення права вимоги від 18.03.2011 року ПАТ «ОТП банк» з ТОВ «ОТП ФактрингУкраїна « не порушено невизнані права ,свободи чи інтересів ОСОБА_1 .

У Відповідності до ч.2 ст. 512 ЦК України відступлення права вимоги визначено як одна з підстав заміни кредитора у зобов"язанні, яка полягає у переданні кредитором своїх прав іншій особу за правочином .

Відповідно до ст..514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов»язанні в обсязі та на умовах, що були на момент переходу цих прав , якщо інше не встановлено договором або законом .

Згідно з п.1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора в зобов»язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором таке відступлення не заборонено .

Відступлення права вимоги є двостороннім правочином, в якому сторонами є первісний кредитор і новий кредитор. Боржник не є стороною у договорі у договорі купівлі-продажу кредитного портфелю від 18.03.2011 року, а тому укладанням даного договору не порушено невизнані права, свободи чи інтереси позивача по справі.

Статтею 1080 ЦК України передбачено, що договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження .

Відповідач - ТОВ «ОТП Факторинг Україна « є фінансова установа, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи та додатком до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи із зазначенням видів фінансових послуг , які мають право здійснювати фінансова компанія без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства - надання факторингу .

Що стосується відсутності у ТОВ " ОТП Факторинг Україна" генеральної валютної ліцензії, що позивач вважає також підставою для задоволення позовних вимог, соід вказати нступне.

Статтею 99 Конституції України встановлено , що грошовою одиницею України є гривня . При цьому не встановлено якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст.. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до законодавства , гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України .

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет КМУ « Про систему валютного регулювання і валютного контролю» .

Стаття 1054 ЦК України передбачає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець ) зобов»язується надати грошові кошти ( кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому у відповідності із ст..2 Закону України «Про банки та банківську діяльність « кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Ст.47 та ст..49 цього Закону визначають операції банків і розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст.. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2ст.5 цього ж Декрету .

Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій , письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постанової Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 року за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу НБУ мають право здійснювати операції з валютними цінностями , серед яких :

-неторговельні операції з валютними цінностями ;

-операції готівковою іноземною валютою ( купівля,продаж,обмін) .що здійснюється в пунктах обміну іноземної валюти , які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами ;

-ведення рахунків клієнтів в іноземній валюті та клієнтів нерезидентів у грошовій одиниці України ;

-залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України ;

-залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках ;

-інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України .

З вищенаведеного вбачається , що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операції з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті .

Щодо вимог підпункту «в»п.4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні не визначено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14.10.2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк( ця норма стосується лише тих операції уповноваженого банку на здійснення яких НБУ видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями .

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій , отриманої у встановленому порядку . Тому при розгляді даного спору про визнання недійсним договору про надання кредиту в іноземній валюті суд враховує, що у разі наявності у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу НБУ, здійснення кредитної операції у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства .

Оскільки ТОВ " ОТП Факторинг Україна" не здійснювало видачу кредиту, відповідно не потребує генеральної чи індивідуальної ліцензії для кредитування.

Відповідно до приписів п.п.7,8 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року " Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності , передбачених законом .

У відповідності до вимог ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, має бути встановлено наявність тих обставин , з якими закон пов"язує визнання правочину недійсним і настання відповідних наслідків. а саме: відповідність змісту правочину вимогам закону , додержання встановленої форми правочину; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо. Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст.215,216 ЦК України .

У відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6, ст.203 ЦК України, відповідно до яких ,зміст правочину не може суперечити норма ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільсьва; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настаня правових наслідків , що обумовлені ним .

За правилами ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зважаючи на викладене, позивачем у справі не виконано вимоги чинного цивільно-процесуального законодавства щодо надання суду доказів на підтвердження обставин, на які він послався, як на підставу своїх вимог.

Таким чином, у суду відсутні підстави для висновку щодо обґрунтованості заявлених ОСОБА_1 позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.

Отже, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання правочинів недійсними не знайшли свого підтвердження, оскільки не надано доказів,які саме норми ст.ст.203,215 ЦК України були порушені при укладенні оскаржуваних договорів, та тому не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 212-215 ЦПК України,суд -

вирішив :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю"ОТП Факторинг Україна", Публічного акціонерного товариства "ОТП банк", третя особа: Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про захист прав споживачів та визнання правочинів недійсними- залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення . Особи , які брали участь у справі , але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення , можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційного скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом .

Суддя :