АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 1622/6093/12 Номер провадження 22-ц/786/361/16Головуючий у 1-й інстанції Троцька А. І. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Одринської Т.В.,

Суддів: Винниченка Ю.М., Карпушина Г.Л.

при секретарі: Коротун І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 квітня 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» в особі Філії ПАТ «Марфін Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,-

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2011 року ПАТ «Марфін Банк» звернувся до суду із вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 08 липня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Морський транспортний ОСОБА_4» правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 58 117, 48 доларів США зі сплатою 11,9% річних на строк до 04 липня 2025 року. Цього ж дня з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором з ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_2 У звязку з неналежним виконанням позичальником грошових зобовязань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 11 жовтня 2010 року складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 49 064, 30 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить 388 093 грн. 71 коп.; заборгованості за відсотками 5 060, 22 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить 40 025 грн. 83 коп.; пені та штрафу 28 083 грн. 21 коп. З огляду на зазначене, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_2, яка належить на праві власності ОСОБА_2 і виселити із зазначеної квартири ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25 квітня 2014 року позовні вимоги ПАТ «Марфін Банк» задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №00674RР від 08 липня 2008 року, укладеним між ВАТ «Морський ОСОБА_4», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк» та ОСОБА_2, а саме: квартиру № 63, загальною площею 40,9 кв.м., житлова площа - 26,0 кв.м., яка знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. 23 Вересня, будинок, 19, що належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26.02.08, за рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 00577/ЯР від 08.07.08, укладеним між ВАТ «Морський ОСОБА_4», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк» та ОСОБА_5, що складається з: заборгованості за кредитом у сумі 49 064, 30 дол. США (сорок девять тисяч шістдесят чотири долари 30 центів), що в еквіваленті до офіційного курсу НБУ станом на час звернення до суду становить 388 093,71 грн.; заборгованості за відсотками у сумі 5 060,22 дол. США. (пять тисяч шістдесят доларів 22 центи), що в еквіваленті до офіційного курсу НБУ станом час звернення до суду становить 40 025,83 грн.; заборгованість за пенею та штрафом у сумі 28 083,21 грн. (двадцять вісім тисяч сімсот вісімдесят три гривні 21 копійка).

Визнано початкову вартість майна - квартири АДРЕСА_3 - 217304 грн.

Виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які зареєстровані та проживають у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зобовязано Державну міграційну службу України в Полтавській області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які зареєстровані та проживають у квартирі квартири АДРЕСА_3.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Марфін Банк» судовий збір у розмірі 1700 грн. по 850 грн. з кожного.

З даним рішенням суду не погодилась ОСОБА_2 та подала на нього апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, прохала рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 квітня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення яким в задоволенні позовних вимог ПАТ «Марфін Банк» відмовити.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2014 рокурішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 квітня 2014 року скасовано, ухвалено нове рішення яким в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Марфін Банк" в особі Філії ПАТ "Марфін Банк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовлено.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 листопада 2015 року касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або його зміни є невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 08 липня 2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк», і ОСОБА_5 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 58 117,48 доларів США зі сплатою 11,9 % річних на строк до 04 липня 2025 року. Цього ж дня на забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором з ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_4, що належить на праві власності ОСОБА_2

Даний договір іпотеки на час розгляду справи є чинним, що підтверджується рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 15.05.2013 року

У звязку з неналежним виконанням позичальником грошових зобовязань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка станом на 06 жовтня 2010 року складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 49 064,30 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить 388 093 грн 71 коп.; заборгованості за відсотками - 5 060,22 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить 40 025 грн 83 коп.; пені та штрафу - 28 083 грн 21 коп.

Задовольняючи позовПАТ «Марфін Банк», суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості.

Проте, повністю з таким висновком місцевого суду, колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступних підстав.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 6 ст. 3 ЗУ «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Згідно вимог ст. 12 ЗУ «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобовязаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, оскільки боржником та відповідачем належно не виконувалися умови договору, тому вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими.

Однак, 07 червня 2014 року набув чинності ОСОБА_6 України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, якщо таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

ОСОБА_6 України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то він не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Такий висновок суду узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-58цс15, від 09 вересня 2015 року № 6-483цс15, від 21 жовтня 2014 року № 1644цс15, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Слід також зазначити, що в законодавстві України мораторій розуміється як тимчасове відстрочення виконання зобов'язань або заборона вчинення певних дій, що вводиться уповноваженим органом державної влади в певній частині або на всій території країни, для певної категорії або для всього населення країни з підстав, що прямо передбачені законом та пов'язані з настанням надзвичайних обставин. Таким чином мораторій є відстроченням виконання зобовязання, а не звільненням від нього, у звязку з цим, обставини передбачені мораторієм не підпадають під дію ст. 57 ЗУ «Про заставу», якою передбачено відшкодування шкоди державою у разі прийняття законодавчих актів, які припиняють заставне майно.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відстрочення виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки до втрати чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року №1304-VII.

Крім того, в рішенні судом першої інстанції не зазначено порядок звернення стягнення на майно, тому резолютивну частину рішення слід доповнити наступним змістом: «Звернути стягнення на предмет іпотекиза договором іпотеки №00674RР від 08 липня 2008 року, укладеним між ВАТ «Морський ОСОБА_4», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк» та ОСОБА_2, а саме: квартиру № 63, загальною площею 40,9 кв.м., житлова площа - 26,0 кв.м., яка знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. 23 Вересня, будинок, 19, що належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26.02.2008 року, шляхом продажу квартири з прилюдних торгів за ціною, визначеною на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності на момент продажу.

Разом з цим, колегія суддів не погоджується з висновком місцевого суду в частині позовних вимог ПАТ «Марфін Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення та зняття з реєстраційного обліку виходячи з наступного.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права виходив Верховний Суд України у своїй постанові № 6-1630 цс15 від 11 листопада 2015 року.

Таким чином, оскільки на час ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні виконання імперативно-диспозитивних приписів, встановлених ч.2 ст. 40 Закону № 898-ІV та ч.3 ст. 109 ЖК, щодо примусового виселення за рішенням суду мешканців із житлового будинку або житлового приміщення, на які здійснюється звернення як на предмет іпотеки, то такі позовні вимоги на цій стадії не можуть бути задоволені, оскільки на цей момент відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав та свобод іпотекодержателя або нового власника щодо звільнення таких житлових приміщень їх мешканцями в розумінні вимог ст.. 3 ЦПК України щодо права особи для звернення до суду за захистом.

Крім того в матеріалах справи відсутні будь-які докази надіслання вимоги про виселення ОСОБА_3

ОСОБА_6, на даний час відсутні підстави для виселення, відповідно відсутні підстави для зняття відповідачів з реєстраційного обліку.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення в частині виселення та зняття відповідачів з реєстраційного обліку та змінити в частині звернення стягнення на майно, доповнивши його порядком реалізації заставного майна.

Керуючись ст. 303, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів ,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

РішенняОктябрського районного суду м. Полтави від 25 квітня 2014 року в частині задоволених позовних вимог про виселення та зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2, ОСОБА_3 скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ПАТ «Марфін Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення та зняття з реєстраційного обліку відмовити.

В частині звернення стягнення на майно рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 квітня 2014 року змінити, доповнивши його наступним.

Звернути стягнення на предмет іпотекиза договором іпотеки №00674RР від 08 липня 2008 року, укладеним між ВАТ «Морський ОСОБА_4», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк» та ОСОБА_2, а саме: квартиру № 63, загальною площею 40,9 кв.м., житлова площа - 26,0 кв.м., яка знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. 23 Вересня, будинок, 19, що належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26.02.2008 року, шляхом продажу квартири з прилюдних торгів за ціною, визначеною на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності на момент продажу.

Визначити початкову вартість квартири № 63 що буд. 19 по вул. 23 Вересня в м. Полтаві 418 489 грн.

Відстрочити виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_7 /підпис/ ОСОБА_8

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1

З оригіналом згідно: