Номер провадження: 22-ц/785/588/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Панасенкова В.О.,

при секретарі Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 16 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини,

встановила:

Позивач ОСОБА_2, звернулась 18.08.2015 року до суду з вказаним позовом та просила постановити рішення суду, яким надити їй додатковий строк тривалістю 3 місяці для звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті батька ОСОБА_4.

Підставою цьому зазначала те, що 03 березня 2014 року помер її батько ОСОБА_4, який на день смерті проживав у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після його смерті відкрилася спадщина яка складається з 1/3 частини житлового будинку у м. Котовськ Одеської області, вул. Калініна 38, яка належала батьку на підставі договору купівлі-продажу від 15.09.1984 року, посвідченого державним нотаріусом Котовської міської державної нотаріальної контори.

Відповідач ОСОБА_3 періодично мешкала з її батьком однією родиною без реєстрації шлюбу, тому вважає останню також спадкоємицею після смерті батька.

У зв'язку із низкою хвороб, оскільки є інвалідом дитинства, тяжким матеріальним становищем та юридичною неосвіченістю, вчасно до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звернулася.

Через деякий час, поспілкувавшись с юристами зрозуміла, що пропустила строк на звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Оскільки вирішити цей спір в позасудовому порядку не має можливості, змушена звернутись в суд з цим позовом.

Представник позивача за довіреністю ОСОБА_5 в ході судового розгляду справи на позові наполягала у повному обсязі.

Відповідач та її представник позов не визнали у повному обсязі.

Стверджували, що з 09 серпня 2000 року уклала повторно шлюб ОСОБА_4, який 03 грудня 2013 року розірвали за сімейними обставинами, однак, проживали разом до дня смерті останнього 03 березня 2014 року. ОСОБА_4 тривалий час тяжко хворів. Погано пересувався. Потребував постійного стороннього догляду. На правах дружини вона постійно опікувалася та доглядала за ним. Позивач та її мати, колишня співмешканка померлого, жодного разу не провідали його за місцем проживання та під час лікування в лікарні. Коли ОСОБА_4 помер то вони також на похорон, 9, 40 днів і на рік смерті не приїздили. Всі витрати на похорони та відповідні поминальні обряди вона, відповідач, проводила за свої кошти. Також доводили, що поважних причин пропуску строку для подачі заяви до нотаріуса позивач не навела, оскільки не мала захворювання, яке б не дозволяло їй вчинити це, тому у позові просили відмовити у повному обсязі.

Рішенням суду в задоволенні позову було відмовлено повністю.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає у зв'язку з тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та застосував необхідні норми матеріального права.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

03.03.2014 року у м. Котовську Одеської області у віці 65 років помер ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва по смерть І-ЖД №363793 від 04.03.2014 року (а.с.10).

Після його смерті відкрилася спадщина яка складається з 1/3 частини житлового будинку у м. Котовськ Одеської області, вул. Калініна 38, яка належала померлому на підставі договору купівлі-продажу від 15.09.1984 року, посвідченого державним нотаріусом Котовської міської державної нотаріальної контори (а.с.7).

Позивач ОСОБА_2 (дівоче прізвище Лубяна) ОСОБА_6 (а.с.8) є спадкоємцем першої черги за законом, як рідна дочка спадкодавця, що підтверджується Свідоцтвом про встановлення батьківства серії І-ЖД №301681 від 27.02.1990 року (а.с.6) свідоцтвом про народження (повторне) серії І-ЖД №438674 від 22.07.2015 року (а.с.4).

Відповідач ОСОБА_3 прийняла спадщину ОСОБА_4. як спадкоємець четвертої черги за законом та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну частину будинку 04.06.2015 року (а.с.22).

Вирішуючи питання поважності позивачем попуску строку на право подачі заяви до нотаріуса на прийняття спадщини батька, суд взяв до уваги наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 59, ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею ст.1268 ч.1 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною першою ст.1269 цього кодексу встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до положень ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. В цьому випадку законом встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно даних паспорту позивача (а.с.8) та довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб виданої виконкомом Цеханівської сільради Краснокнянського району Одеської області №217 від 21.05.2012 року (а.с.62) вона зареєстрована і проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2 з 2006 року.

Таким чином у відповідності до ч.1 ст.1269 ЦК України для прийняття спадщини батька їй необхідно було подати з цього приводу заяву до нотаріуса.

Шестимісячний строк на право подачі заяви до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4, який помер 03.03.2014 року, для його спадкоємців закінчився 03.09.2014 року.

Статтею 1272 ч.3 ЦК України визначено, що за позовом спадкодавця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для прийняття спадщини.

Згідно розяснення абзацу 6 п.24 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Аналогічна позиція викладена також в Узагальненні судової практики розгляду судами цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року, в якому зазначається, що судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім'єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

Доводи позивача, що вона є інвалідом 3 групи (з дитинства) та має захворювання за діагнозом «Вроджена судинна мальфармація (ангіодистонія) спини, шиї, грудної клітки, лівої верхньої кінцівки» (а.с.9, 48-51) дійсно не можуть слугувати поважною причиною пропуску строку на право подачі заяви до нотаріуса про прийняття спадщини, оскільки, як свідчить із наданих позивачем медичних документів, ця хвороба є триваючою (з дитинства) і ця обставина не свідчить про її тяжкий хворобливий стан у період з 03.03.2014 року по 03.09.2014 року, який би унеможливлював її здатність подати заяву до нотаріуса.

Також суд правильно вважав бездоказовим твердження позивача про її тяжке матеріальне становище, оскільки сама по собі подача заяви до нотаріуса не потребує будь-яких значних фінансових затрат.

Юридична необізнаність позивача щодо строків подачі заяви до нотаріуса про прийняття спадщини не може визнаватись судом поважною з огляду на вищезазначене розяснення ВССУ з цього приводу.

Таким чином суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позивачем не представлено будь-яких доказів, які б свідчили про поважність попуску нею строку для подачі заяви до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини батька.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин та дійшов до правильного висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довела обставини, на які посилалася як на підставу своєї позовної заяви та апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 16 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Головуючий ОСОБА_7

Судді ОСОБА_8

ОСОБА_9