Справа 303/1113/16-ц
Номер рядка статистичного звіту-6
У Х В А Л А

про відмову у прийнятті заяви про видачу судового наказу

24 лютого 2016 року м. Мукачево

Суддя Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області Заболотний А.М., розглянувши заяву ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з ОСОБА_1,-

в с т а н о в и в:

ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» звернулося до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за надані житлово-комунальні послуги.

Свої вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 є споживачем послуг, які надає ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс». Крім того, 01.03.2012 року між ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» та ОСОБА_2 був укладений договір про надання послуг з утримання будинків і спору прибудинкових територій. Однак ОСОБА_1 не проводить оплату за надані послуги, в результаті чого станом на лютий 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 2113,29 грн.

Оскільки основною особливістю наказного провадження є безспірність вимог заявника, то питанню надання відповідних доказів у підтвердження вимог за заявою про видачу судового наказу уділяється особлива увага, враховуючи те, що докази повинні бути належними та допустимими та мають підтверджувати не тільки факт настання права вимоги стягувача, а й розмір обовязків боржника, а також те, що за нормами процесуального закону відсутня необхідність їх публічного дослідження та аналізу, оскільки процес доказування для заявника закінчується прийняттям заяви про видачу судового наказу, то при вирішенні питання про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг зясуванню належить не тільки розмір безпосередньо заборгованості, але й підстави для її нарахування (зокрема, наявність договору з надання таких послуг тощо).

Крім того, згідно з ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

З розрахунку, наданого ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс», вбачається, що заборгованість розрахована включно з лютого 2013 року по лютий 2016 року та становить 2113,29 грн. В той же час, заява про видачу судового наказу надійшла до суду 23.02.2016 року. Таким чином ставиться питання про стягнення заборгованості за період три роки та один місяць.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Тобто з цього слідує, що у разі розгляду питання про стягнення заборгованості в порядку наказного провадження, більш ніж за три роки, боржник позбавляється можливості застосування наслідків спливу строку позовної давності, що в свою чергу порушує його законне право.

Згідно з п. 9 ППВСУ № 14 від 23.12.2011 року «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» наявність спору про право (пункт 2 частини третьої статті 100 ЦПК), що є підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу, вирішується суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб'єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення субєктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги. Крім того, мають ураховуватися обставини, якщо із доданих документів вбачається, що боржник заперечує, не визнає або оспорює свій обовязок перед заявником (кредитором); із доданих документів вбачається пропуск позовної давності. Така вимога може бути вирішена лише у позовному провадженні (частина третя статті 267 Цивільного кодексу України).

Крім того, в п. 13 ППВСУ № 14 від 23.12.2011 року «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» зазначено, що у випадку заявлення вимоги про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні, телекомунікаційні послуги, послуги телебачення та радіомовлення (пункт 3 частини першої статті 96 ЦПК), судовий наказ може бути видано за наявності відповідних договорів про надання таких послуг, інших письмових доказів, що підтверджують фактичне надання та отримання таких послуг. При цьому заявник має обґрунтувати свої вимоги та додати документи, що вказують на правильність і безспірність розрахунків, а також застосування тарифів на відповідні послуги.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 та ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-кромунальні послуги» порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо), послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо).

Як передбачено п. 1 ч. 1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з вимогами п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінтеу Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, власник та наймач (орендар) квартири зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору, а також оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

В той же час, заявник на підтвердення факту існування договірних відносин подає до суду договір про надання послуг з утримання будинків і спору прибудинкових територій від 01.03.2012 року, укладений між ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» та ОСОБА_2, а не з боржником ОСОБА_1 Таким чином додані до заяви про видачу судового наказу документи не містять доказів щодо існування між заявником та ОСОБА_1 договірних відносин, оформлених у відповідності з чинним законодавством.

З огляду на вказане, з заяви та доданих документів вбачається спір про право, що згідно п. 2 ч. 3 ст.100 ЦПК України є підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу.

Одночасно заявнику слід розяснити, що відповідно до ч. 2 ст. 101 ЦПК України відмова в прийнятті заяви унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник в цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 99 ЦПК України у разі відмови в прийнятті заяви про видачу судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі предявлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за позовну заяву.

Керуючись ст.ст. 100-101, 209 ЦПК України, суддя,-

у х в а л и в :

Відмовити ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» у прийнятті заяви про видачу судового наказу.

Розяснити стягувачеві, що відмова у прийнятті заяви унеможливлює повторне звернення з такою самою завою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга через Мукачівський міськрайонний суд протягом пяти днів з дня отримання ухвали.

Суддя А.М.Заболотний