У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про реальний виділ частки в спільному нерухомому майні за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 4 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 18 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила виділити їй у власність у житловому будинку, позначеному у технічному паспорті 2014 року літ. А, приміщення за літ. 1-7, 2-6, 2-7 та гараж літ. К. Виділити у власність ОСОБА_2 приміщення за літ. 2-1, 2-2, 2-3, 2-4 та сарай літ. Г. Погріб літ. Жпд залишити у спільному користуванні.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що у 2012 році на підставі судового рішення їй та відповідачу були визначені реальні частки у житловому будинку АДРЕСА_1 та виділені окремі приміщення з визнанням права власності по 50/100 часток кожному.

Вказувала, що у спільній власності неподіленою залишилася частина прибудов до будинку, а саме: приміщення літ.1-7, 2-1, 2-2, 2-3, 2-4 житлового будинку літ. А, а також господарські будівлі: сарай, гараж та погріб.

Зазначала, що спірні приміщення, будівлі та споруди не є самовільно побудованими, перебувають у спільній власності сторін, а тому підлягають поділу.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 4 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 18 вересня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що спірні будівлі на час розгляду справи не втратили статус самочинного, оскільки позивачем не надано відомостей щодо наявності відповідного рішення органу місцевого самоврядування як підстави оформлення самочинних будівель, споруд та перепланувань або інших доказів на підтвердження позовних вимог.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що сторони відмовилися від призначення по справі будівельно-технічної експертизи для визначення можливих варіантів виділу частини позивача у спірному майні, що унеможливлює оцінку співмірності поділу, про який просить позивач, визначення відхилення від ідеальних часток кожної сторони за наслідками такого поділу та суми компенсації, що підлягає сплаті за перебільшення частки однієї зі сторін на користь іншої.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що для поділу (виділу частки) спільного майна необхідно проведення технічного дослідження із застосуванням спеціальних знань для визначення загальної вартості майна та його окремих складових, можливих варіантів поділу, їх відповідності частці кожного співвласника, необхідності проведення переобладнань за такими варіантами, грошових компенсацій тощо. Але за умов відмови позивача від проведення будівельно-технічної експертизи суд першої інстанції був позбавлений можливості провести поділ спірного майна відповідно до вимог цивільного законодавства.

Протеповністю погодитись з такимивисновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4, набули право власності кожний на Ѕ частку житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, з усіма господарськими будівлями та спорудами.

Відповідно до технічного паспорту від 11 січня 2010 року спадковий будинок складався з житлового будинку площею 10,94 х 6,85 м., а також добудованих сіней літ. «а», загальною площею 7,2 кв.м., житлової прибудови літ. «А1», нежитлової прибудови літ.«А2» та господарських будівель та споруд (гаражу, сараїв, душу, вбиральні, погрібу), які згідно пункту 3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна в редакції, що діяла на той час, зазначені як самовільні споруди.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 16 травня 2012 року проведено поділ між співвласниками частини житлового будинку, яка не є самочинною забудовою. За ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано право власності на 50/100 частин житлового будинку за кожним, при цьому у власність ОСОБА_1 виділено частину житлової кімнати літ.1-1 (4,70 кв.м), житлові кімнати літ.1-5 (7,40 кв.м), літ.1-6 (14,50 кв.м), а у власність ОСОБА_2 виділено частину житлової кімнати літ.1-1 (8,30 кв.м), житлові кімнати лі. 2-5 (11,40 кв.м), літ.2-6 (6,90 кв.м).

Отже, при поділі як самочинно збудовані не враховувалися приміщення будинку літ. 1-7, 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, сарай літ.Г, гараж літ.К, погріб «Жпд», які залишилися у спільній власності сторін.

У серпні 2012 року до наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства № 404 внесені зміни до пункту 3.2 розділу 3 Інструкції та в абзаці 82 зазначено, що прибудови до індивідуальних (садибних) житлових будинків та господарські (присадибні) будівлі та споруди, які побудовані до 05 серпня 1992 року, до самочинного будівництва не належать.

Документом, що засвідчує прийняття в експлуатацію таких прибудов та будівель і споруд, є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна (пункт 49 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17 жовтня 2013 року).

Житловий будинок АДРЕСА_1 складається з житлового будинку літ.А-1, загальною площею 107 кв.м., до складу якого включено приміщення літ.1-7,2-1,2-2,2-3,2-4, відображено переобладнання за судовим рішенням колишнього приміщення літ. 1-1 у приміщення літ. 1.1 та 2-7, а також включено будівлі та споруди, що підтверджується технічним паспортом, виготовленим станом на 3 вересня 2013 року.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 було клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи по справі для встановлення можливості проведення реального поділу будинку.

Проте, заявлене ОСОБА_1 клопотання судом розглянуто не було.

За змістом положень ст. ст. 143, 144 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі і експертиза призначається ухвалою суду.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» (далі - Постанова) звернуто увагу судів на необхідність суворого додержання вимог закону при призначенні судових експертиз та використанні їх висновків.

Відповідно до пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, призначає експертизу, коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи і поданих доказів.

Висновок експертизи може бути доказом у справі, а саме - висновком експертизи, лише у тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду за правилами ЦПК України відповідними судово-експертними установами.

Згідно з пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 30 травня 1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» призначення експертизи в цивільних справах допускається як

під час судового розгляду, так і в процесі підготовки до нього.

У разі коли необхідність експертного висновку обумовлена

обставинами, викладеними у позовній заяві, чи поданими доказами,

суддя має призначати експертизу, як правило, при підготовці справи

до судового розгляду, враховуючи при цьому думку осіб, які беруть

участь у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України).

Судові рішення ґрунтуються на припущеннях, що є забороненим в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Таким чином, судами обох інстанцій при розгляді позовних вимог не повно з'ясовані обставини справи і не надано їм належної оцінки, за таких обставин рішення судів підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 18 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик