АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6897/16 Справа № 175/620/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Посунся Н.Є., Максюти Ж.І.,

при секретарі Гулієву М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі товариства з обмеженою відповідальністю «Айсберг-Фіш» на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2016 року по справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Айсберг-Фіш» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обовязків,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ТОВ «Айсберг-Фіш» звернулось до суду з даним позовом, посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_2, перебуваючи з позивачем у трудових відносинах на посаді водія вантажного автомобіля, здійснюючи плановий рейс на вантажному транспортному засобі ДАФ 105, держномер АЕ0237ЕХ, допустив суттєву поломку у вигляді деформації заднього мосту, чим завдав матеріальної шкоди позивачу. Тому, посилаючись на те, що між сторонами було укладено договір від 24.09.2015 року про повну матеріальну відповідальність, позивач, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь матеріальну шкоду в сумі 33682,50 грн., завдану відповідачем під час виконання трудових обовязків.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі з підстав недоведеності факту належності саме позивачу пошкодженого транспортного засобу.

В апеляційній скарзі ТОВ «Айсберг-Фіш», посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позову в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, оскаржуване рішення змінити в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що з 25.09.2015 року ОСОБА_2 працював водієм вантажних автомобілів на підприємстві TOB «Айсберг-Фіш» згідно з наказом №45/ок від 24.09.2015 року (а.с.6).

Також встановлено, що 24.09.2015 року між TOB «Айсберг-Фіш» та ОСОБА_2 підписано договір про повну матеріальну відповідальність, згідно умов якого водій (відповідач) приймає на себе повну матеріальну відповідальність, зокрема, за незабезпечення збереження працівником закріпленого за ним автомобіля, документів на автомобіль і вантажу, а також ввірених йому грошових коштів (а.с.7).

На підтвердження доводів позовної заяви, товариством також надано акт приймання-передачі виконаних робіт №ЗН000021 від 04 грудня 2015 року, відповідно до якого загальна вартість робіт по технічному обслуговуванню автомобіля ДАФ 105, держномер АЕ0237ЕХ, із заміною перелічених у акті запчастин, становить з ПДВ 33682,50 грн. (а.с.8).

Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на а.с. 56, вантажний транспортний засіб ДАФ 105, держномер АЕ0237ЕХ, зареєстрований за позивачем TOB «Айсберг-Фіш».

Відповідно до ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу.

Згідно ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть повну матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 КЗпП України укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому на зберігання або для інших цілей.

Статтею 135-1 КЗпП України передбачено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Перелік посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затверджено постановою Державного комітету ОСОБА_3 Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 р. №447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної ОСОБА_3 України від 12 вересня 1991 р. №1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР". Цей перелік не підлягає розширеному тлумаченню. Договори про повну матеріальну відповідальність із працівниками, чиї посади (виконувані роботи) в зазначеному переліку не вказані, юридичної сили не мають.

Відповідну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року (справа № 6-16цс12).

Із роз'яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», вбачається, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної

матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст.135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що посада водія, на якій під час пошкодження транспортного засобу працював відповідач ОСОБА_2, не входить до переліку посад і робіт, затверджених постановою Державного комітету ОСОБА_3 Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної ОСОБА_3 Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24, з якими роботодавцем може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність; приймаючи до уваги, що позивач просить стягнути шкоду, яка заподіяна саме пошкодженням транспортного засобу під час виконання відповідачем трудових обов»язків, колегія дійшла висновку, що в задоволенні позовних вимог повинно бути відмовлено у повному обсязі саме з наведених вище підстав.

Крім того, приймаючи до уваги невизнання відповідачем позову, суду не представлені докази наявності вини відповідача у пошкодженні транспортного засобу.

На викладені обставини місцевий суд уваги не звернув; зазначені правові підстави відмови у задоволенні позову не вказав, тому колегія дійшла висновку про необхідність зміни оскаржуваного рішення в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог.

Висновок місцевого суду про відмову у задоволенні позову через недоведеність факту належності позивачу пошкодженого транспортного засобу спростований представленим свідоцтвом про реєстрацію вищевказаного транспортного засобу саме за ТОВ «Айсберг-Фіш».

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, зважаючи на правильне застосування місцевим судом положень ст. 88 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог, а апеляційна скарга - частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Айсберг-Фіш» задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2016 рокузмінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку.

Головуючий

Судді