УХВАЛА

іменем україни

13 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

ЧерненкоВ.А., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь», третя особа - державний реєстратор відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Деснянського району реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Хроменко Володимир Леонідович, про визнання рішень загальних зборів членів кооперативу незаконними за касаційною скаргою автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь» на рішення апеляційного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням зборів уповноважених від 27 травня 1997 року він був прийнятий в члени автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь» (далі - АГК «Радосинь»). Рішенням АГК «Радосинь» від 30 жовтня 2014 року його, як члена кооперативу з 1997 року, визнали асоційованим членом, чим порушили вимоги ст. 10 Закону України «Про кооперацію» та ст. 4.1 статуту кооперативу, позбавивши його права вирішального голосу.

З урахуванням зазначеного, позивач просив визнати зазначене рішення зборів незаконним.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 1 жовтня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року рішення районного суд скасовано, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано незаконними рішення загальних зборів членів автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та збереженню транспортних засобів «Радосинь» від 30 жовтня 2014 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі АГК «Радосинь» просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що

позивач не довів порушення його прав, а рішення загальних зборів кооперативу прийнято з дотриманням статуту кооперативу та вимог закону. При цьому суд зазначав, що оспорюваний позивачем протокол загальних зборів проходив державну реєстрацію, при проведенні якої державним peєстратором перевірялись надані відповідачем документи для реєстрації, в тому числі й повноваження загальних зборів кооперативу; порушень у наданих відповідачем документах для проведення державної реєстрації державним реєстратором не виявлено.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що на зборах кооперативу не було кворуму, а тому рішення, прийняті на таких зборах, є незаконними. При цьому вважав посилання на те, що оспорюваний позивачем протокол загальних зборів проходив державну реєстрацію, на думку апеляційного суду, не є безумовним доказом того, що збори були повноважними та була дотримана процедура, визначена статутом кооперативу, для їх проведення.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що АГК «Радосинь» зареєстрований Ватутінською районною державною адміністрацією в м. Києві 5 червня 1997 року за реєстраційним № 663.

9 лютого 1999 року ОСОБА_3 вніс до АГК «Радосинь» 2 570 грн 25 коп. - вступний внесок та 15 % за касове обслуговування, всього: 2 583 грн 10 коп., відповідно до копії квитанції до прибуткового касового ордера.

ОСОБА_3 відповідно до копії ордера від 13 вересня 2000 року № 418 має право власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 в АГК «Радосинь».

Відповідно до п. 9.12 статуту кооперативу загальні збори членів кооперативу правомочні вирішувати питання, якщо на них присутні більше половини його членів, а збори уповноважених - за наявності не менше двох третин уповноважених.

Із акта про проведення ревізії діловодства кооперативу відносно членства в кооперативі від 30 жовтня 2014 року вбачається, що в АГК «Радосинь» станом на 30 жовтня 2014 року налічується 1 093 членів кооперативу.

ОСОБА_3 є членом кооперативу з 1997 року, що не заперечувалось відповідачем та підтверджується наявними матеріалами справи документами, з яких вбачається, що відповідач включив позивача до списку асоційованих членів кооперативу.

Згідно зі ст. ст. 10, 14 Закону України «Про кооперацію» членами кооперативу можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, юридичні особи України та іноземних держав, що діють через своїх представників, які внесли вступний внесок та пай у розмірах, визначених статутом кооперативу.

Асоційованим членом кооперативу є фізична особа, яка внесла пайовий внесок і користується правом дорадчого голосу в кооперативі.

Відповідно до протоколу загальних зборів членів кооперативу від 30 жовтня 2014 року на зборах були присутні 8 членів кооперативу, яких в протоколі визначено членами кооперативу з дорадчим голосом.

Як встановлено судом і це не заперечувалось сторонами, статутом кооперативу та рішеннями загальних зборів кооперативу з часу набрання чинності Законом України «Про кооперацію» (з січня 2004 року) не встановлювався розмір пайового та вступного внесків, після внесення яких член кооперативу набував право дорадчого голосу, тобто статут кооперативу не приводився у відповідність із вказаним Законом.

До 30 жовтня 2014 року статутом кооперативу не визначався розмір вступного внеску та не були визначені критерії, відповідно до яких члени кооперативу, які вступали до нього до 2003 року, вважаються асоційованими його членами чи членами з дорадчим голосом.

Обґрунтовуючи заперечення проти апеляційної скарги, АГК «Радосинь» посилався на те, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів про те, що він набув у встановленому порядку членства в кооперативі з правом дорадчого голосу. При цьому зазначав, що позивачем було сплачено лише один внесок і він був включений у список асоційованих членів кооперативу відповідно до рішення зборів, до компетенції яких віднесено питання розміру вступного внеску. Вважав, що збори були проведені відповідно до вимог статуту та Закону України «Про кооперацію», а прийняті на них рішення не порушують право позивача, як члена кооперативу. Також зазначав, що ОСОБА_3 не писав заяву про вступ до кооперативу, а лише отримав місце під будівництво гаража, тобто рішення загальних зборів АГК «Радосинь» про прийняття ОСОБА_3 до членів кооперативу не ухвалювалось.

Встановлення зазначених юридично важливих фактів має значення, оскільки від цього залежить визначення юрисдикції спору. Якщо це корпоративний спір, то компетентним розглядати цей спір є господарський суд.

У порушення ст. ст. 10, 212-214, 303, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірив, у рішенні не навів мотивів відхилення доводів відповідача про те, що рішеннями зборів не були порушені права позивача.

Отже, висновки апеляційного суду в частині задоволення зазначених позовних вимог є передчасними і ґрунтується на припущеннях, що заборонено

ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Ураховуючи, що фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційноїінстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик