Справа № 570/5912/13-ц
Номер провадження 2/570/7/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2016 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.

з участю позивача ОСОБА_1,

його представників ОСОБА_2,

адвокатів Рудика О.А.,

Костюкевича С.І.,

Цуняка В.Й.,

Романюка Л.С.,

представників відповідача ОСОБА_7 ОСОБА_8,

адвоката Власик В.Я.,

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області (м.Рівне вул.П.Могили 24) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7, Білокриницької сільської ради Рівненського району Рівненської області, Рівненського районного управління юстиції, Управління Держземагенства у Рівненському районі Рівненської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Рівненська філія державного підприємства Український державний науково-дослідний інститут проектування міст Діпромісто імені Ю.М.Білоконя про усунення перешкод у користуванні проїзною частиною вулиці, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, знесення самочинно встановленої огорожі, визнання недійсним рішення, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування внесеного в реєстр запису, -

в с т а н о в и в :

покликаючись на порушення його права власності на земельну ділянку, позивач у поданій до суду 19 грудня 2013 року позовній заяві, вимоги по якій були неодноразово уточнені, просить

- визнати недійсним рішення Білокриницької сільської ради Рівненського району Рівненської області від 23 квітня 2014 року №737 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр.ОСОБА_7, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) кадастровий номер НОМЕР_3 для будівництва і обслуговування житлового будинку,господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), розташованої в с.Біла Криниця Рівненського району Рівненської області та яким передано у власність ОСОБА_7 вищезазначену земельну ділянку;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 12 травня 2014 року серії НОМЕР_4, видане реєстраційною службою Рівненського районного управління юстиції Рівненської області про право власності ОСОБА_7 на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_3 для будівництва і обслуговування житлового будинку,господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) площею 0,25 га, розташованої в с.Біла Криниця Рівненського району Рівненської області та скасувати внесений в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно запис №5608109 про право власності ОСОБА_7 на вищезазначену земельну ділянку;

- скасувати державну реєстрацію земельної ділянки в Державному земельному кадастрі та внесених до Державного земельного кадастру, передбачених Законом відомостей (записів) про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера ОСОБА_7 - землекористувача земельної ділянки площею 0.25 га кадастровий номер НОМЕР_3, що розташована в с.Біла Криниця Рівненського району Рівненської області та виконати всі передбачені чинним законодавством дії шляхом виключення відомостей (записів) з державного земельного кадастру;

- зобов»язати ОСОБА_7 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 проїзною частиною вулиці Приходька шляхом звільнення ОСОБА_7 самовільно зайнятою земельної ділянки площею 0,0058 га суміжною з земельною ділянкою по АДРЕСА_1, що знаходиться в користуванні, а також знесення самочинно встановленої огорожі;

- судові витрати по справі у вигляді сплати судового збору в розмірі 229,40 грн., 487,20 грн., витрати за проведення судової земельно-технічної експертизи в розмірі 1 500, 00 грн. стягнути з ОСОБА_7.(РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2).

Всіх учасників судового процесу відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи. Зважаючи на те, що явку сторін не було визнано обов'язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, дійшов висновку про можливість розглянути справу за відсутності учасників судового розгляду, які не з»явилися до суду.

Позивач у судовому засіданні просить позов задоволити. По суті спору стверджує, що на вулиці Приходька проживає постійно з 1977-1978 років. Ширина вулиці на той час становила близько 8-10 метрів. Так вулиця існувала близько 5-6 років, поки ОСОБА_7 не повиривала колки і не розширила свою територію самовільно, а її чоловік засадив по свій бік дерева і з того часу дорога стала близько 3 метрів.

З 2007 по 2010 роки разом з іншими сусідами подавав численні скарги на ОСОБА_7 з приводу самозахвату нею землі, що призвело до звуження вулиці, а згодом і на побудову паркану. Стверджує, що господарство ОСОБА_7 огороджене з боку вулиці колючим дротом, на межі фактичного проїзду та огорожі насаджені дерева, що заважало проїзду транспорту. Сусід ОСОБА_11 займається перевезеннями вантажу. Кожного разу йому приходиться звертатися до ОСОБА_7 з проханням обрізати гілки дерев, які ростуть на межі вулиці Приходька, оскільки вони не дають виїхати йому без пошкодження фарби на автомобілі. Вказана ситуація створює незручності для нього та інших автомобілів, оскільки на вулиці Приходько неможливо їм розминутись, а вантажному транспорту- просто проїхати.. По вказаній дорозі йому важко добиратись власним транспортом. На даний час будь-які будівельні матеріали довезти неможливо, а тому змушені вигружати їх по вул.Рівненській та доносити до будинку самостійно.

Його представник ОСОБА_2 підтримуючи позов, по суті показала, що в 2010 році проведено обміри земельної ділянки ОСОБА_7 і зафіксовано самозахват землі, що підтверджується висновком експертизи.

Зі сторони ОСОБА_7 є факт самовільного захоплення земель загального користування по вулиці Приходька с.Біла Криниця, яка мала ширину 8 метрів до виділення земельної ділянки ОСОБА_7 розміром 0,25 га в 1998 році. Проте після захоплення ОСОБА_7 цієї вулиці ширина залишилася в межах 3.5 - 4 метри, що спричинило багато незручностей жителям вулиці, які зверталися з скаргами в сільську Раду, прокурору Рівненського району. Вказана вулиця є тупиковою і у зв»язку з незаконними діями ОСОБА_7 вона стала заблокованою, що є погано для всіх жителів села.

Земельні ділянки по вулиці Приходька с.Біла Криниця є частиною проїзду та відносяться до земель загального користування і повинні використовуватися як шляхи сполучення і не можуть передаватися в приватну власність для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд відповідачу ОСОБА_7

Вважає, що, читаючи Генеральний план села методом масштабування елементарно встановити, що саме ОСОБА_7 самовільно захватила дорогу і потім незаконно її приватизувала як частину своєї земельної ділянки.

Представники позивача адвокати Рудик О.А., Костюкевич С.І., ОСОБА_12 підтримують позов з підстав, викладених позивачем.

Представник ОСОБА_12 по суті справи стверджує, що досліджені судом факти свідчать про те, що фактична різниця площі земельної ділянки, яка перебуває у користування ОСОБА_7 та площі земельної ділянки, яка обліковується за будинковолодінням АДРЕСА_1 та передана безоплатно у приватну власність рішенням від 29.12.1998 року №37 виникла внаслідок включення в її межі частини земель загального користування, в тому числі вулиці Приходька середньою шириною близько 4 метрів та загальною площею близько 0,27-0,029 га (з урахуванням похибки вимірювання) (т.1 а.с.109 абз.5). Це є підставою для кваліфікації дій ОСОБА_7 як самовільного зайняття земельної ділянки.

Такий висновок підтверджений також і постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2013 року в справі №81335/11/9104 по цьому факту (т.1,а.с.111, абз.2,3), який має для суду преюдиційне значення, яка підтвердила законність накладення штрафу на позивача за самовільне зайняття земельної ділянки. В мотивувальній частині постанови вказується, що ОСОБА_7 окультурила земельну ділянку: насадила кущі, трави, квіти. Тим самим визнала, що користувалася даною земельною ділянкою без відповідного рішення сільської ради. Відтак її дії правильно кваліфіковано як самовільне зайняття земельної ділянки, що є предметом спору в даних правовідносинах у справі №570/5912/13-ц. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено що Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

У ОСОБА_7 склалися недобросусідські відносини, вона позбавила значну групу людей права свобідно їздити та ходити вказаною вулицею, постійно ігнорує приписи відповідальних за це осіб, тому її необхідно притягнути до кримінальної відповідальності за самоуправство.

На його думку не випадково відповідач по справі подав до суду зустрічну позовну заяву (т.3 а.с.35-41) про визнання недійсним рішення Білокриницької сільської ради №9 від 18.04.2006 року «Про затвердження генерального плану забудови с.Біла Криниця» та визнати незаконним та скасувати рішення Білокриницької сільської Ради №139 від 20.10.2011 року «Про затвердження корегування генерального плану забудови села Біла Криниця», по-скільки з цих рішень органу місцевого самоврядування витікає незаконність рішення Білокриницької сільської Ради від 23 квітня 2014 року №737 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_7 (т.3 а.с.26), яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) кадастровий номер НОМЕР_3 і встановлюється факт самочинного захвату земельної частини дороги по вул.Приходька ОСОБА_7, тому що зазначеними рішеннями затвердження та коригування генерального плану забудови с.Біла Криниця підтверджується факт самовільного захвату ОСОБА_7 земельної ділянки загального користування у вигляді дороги по вулиці Приходька і підтверджується факт незаконності рішення Білокриницької сільської Ради від 23 квітня 2014 року №737 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_7, яке суперечить Земельному Кодексу України, ч.3 ст.24 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності».

З наведених вище доказів обґрунтовується доказ незаконності рішення Білокриницької сільської Ради від 23 квітня 2014 року №737 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_7, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) кадастровий номер НОМЕР_3 для будівництва і обслуговування житлового будинку,господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), розташованої в с.Біла Криниця Рівненського району Рівненської області та яким передано у власність ОСОБА_7 вищезазначену земельну ділянку.

З наведеного витікає обґрунтування того факту, ОСОБА_7 самовільно зайняла земельну ділянку, в тому числі земельну ділянку загального користування по вул.Приходька, чим порушила законні права та інтереси позивача по справі ОСОБА_1 і в силу вищевикладених норм діючого законодавства ця обставина справи є доведеною.

Не заперечуючи право власності відповідача на вказану земельну ділянку, вважає, що не може бути вулиця шириною лише 4 м. Дійсно, Генеральний план передбачає її ширину у 12 м., але позивач погоджується і на 8 м., щоб ОСОБА_7 не порушувала права інших сусідів.

Окрім того, вважає, що задоволення позовних вимог дозволить привести у відповідність з чинним земельним законодавством розмір земельних ділянок загального користування у вигляді ширини дороги по вул.Приходька с.Біла Криниця згідно генерального плану забудови с.Біла Криниця, чим будуть відновлені законні права та інтереси не тільки ОСОБА_1, але і осіб, проживаючих по цій вулиці, без порушення права відповідача по справі ОСОБА_7 на приватизацію земельної ділянки у відповідності із вимогами чинного земельного законодавства.

Представник відповідача ОСОБА_7 її донька ОСОБА_8 просить відмовити у позові.

По суті справи показала, що за вказаною адресою їх сім»я проживає з 1959 року, коли переселилися з хутора. Земельна ділянка у вказаних розмірах огороджена парканом більше 20 років тому, жодних претензій у сусідів раніше не виникало, поки один з них не купив жатку шириною 6 метрів і йому стало погано проїзджати, хоча зберігання сільськогосподарської техніки у житловій забудові суворо заборонено. Раніше їх земельна ділянка була вдвічі більшою, але у зв»язку з будівництвом сусідів та прокладанням цієї вулиці зменшилася до 25 соток, які і були приватизовані матір»ю на законних підставах. Дійсно, на даний час мати фактично користується і земельної ділянкою площею близько 5 соток, яка юридично їй не належить, але ця земельна ділянка знаходиться з тилу її приватизованої земельної ділянки і не має жодного відношення до розширення вулиці. Саме за самовільний її захват вона притягувалася до адміністративної відповідальності, а не за захват вулиці, як стверджує позивач. Якщо розширювати вулицю по діючому на даний час Генеральному плану до 12 метрів, то потрібно забрати частини приватизованих земельних ділянок у всіх жителів вказаної вулиці. Щоб не погіршувати з ними усіма стосунки, позивач вирішив судитися саме з її пристарілою матір»ю та розширити вулицю лише до 8 метрів за рахунок її приватизованої земельної ділянки.

Представник відповідача ОСОБА_7 адвокат Власик В.Я., підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, показала, що у цивільному процесі позивачем є особа, права якої порушені, разом з тим ОСОБА_1 не подано жодних доказів, що саме він є такою особою, бо, покликаючись на генеральний план, він вважає, що групі осіб утруднено користуватися землями загального користування. З такими претензіями до ОСОБА_7 мала би звертатися сільська рада, яка має виключні повноваження на встановлення меж, але ж вона не має до неї жодних претензій.

Позивач не є суб'єктом права вимоги про знесення самочинного будівництва (паркану) відповідача. Зазначає, що Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування покладено на відповідні інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, проте з позовом про приведення відповідачами споруджених огорож відповідно до будівельних норм та правил, орган місцевого самоврядування не звертався.

Позивачем не надано доказів, що ОСОБА_7 захопила спірний проїзд площею 0.044 га, не має доказів, що це є землі загального користування.

Детальний план території с.Біла Криниця не розроблявся, що ніким не заперечується, тому встановити, де вона має проходити, технічно неможливо. Ширина у 6 м як другорядна дорога встановлена згідно ДБН. Докази позивача ґрунтуються на припущеннях, що ОСОБА_7 звузила дорогу з 12 до 4 м. Шутюк приватизувала вказану земельну ділянку за рішенням 1998 року у 2013 році, і лише після цього виник позов. Більше 20 років до подачі вказаного позову ширина даної вулиці у близько 4 метри не змінювалася, весь цей час як жителі, так і інші особи нею користувалися і сільська рада не вбачала необхідності розширення вказаного проїзду. Якщо буде вирішено розширити дану вулицю, то необхідно платно вилучити частини земельної ділянки у власників.

Не заперечує, що ОСОБА_7 фактично користується земельною ділянкою площею приблизно 30 соток, але самозахват наявний зі сторони провулку, який паралельно вулиці Рівненській.

Не можна говорити про якесь значення постанови адміністративного суду, оскільки вона скасована. Висновок експерта ґрунтується на висновках прокуратури, що протирічать обставинам справи, що визнає і сам експерт.

На даний час ширина дороги документально має становити 12 м, а позивач просить розширити лише до 8 метрів, щоб лише забрати частину приватизованої земельної ділянки у ОСОБА_7, бо у випадку розширення дороги до 12 м. - необхідно забрати землю майже у всіх жителів даної вулиці, зокрема і у позивача, проти чого він, звичайно, категорично заперечує.

У поданій до суду заяві сільський голова Гончарук Т.В. як представник відповідача просить справу слухати у їх відсутність. У своєму листі від 17 вересня 2013 року № 640 не вбачає в діях ОСОБА_7 самовільно зайнятої земельної ділянки та не планує розширення провулку між вулицями Рівненська та Приходька, та не дозволяє знесення паркану, який її огороджує, оскільки орієнтовно у 90 роках він збудований за кошти сільської ради.

Суд, заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, з»ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, дослідивши представлені сторонами докази по справі, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, прийшов до таких висновків.

Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захистуі в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони у справі скористались правовою допомогою.

Як встановлено судом, позивач з 19 березня 2012 року є власником земельної ділянки площею 0.12 га по АДРЕСА_2 згідно рішення Білокриницької сільської ради від 24 листопада 2011 року № 155, що підтверджується відповідним Державним актом (т.1 а.с.9).

Згідно архівної довідки № 290 від 11 травня 2007 року в період 1961-1963 роки у користуванні господарства, головою якого був чоловік відповідача, перебувала земельна ділянка площею 0.5 га, яка виділена відповідно до протоколу № 15 від 07 жовтня 1959 року для будівництва житлового будинку як такому, що зселяється з хутора. Орієнтовно в 1970-1974 роках на частині виділеної земельної ділянки стали будуватися сусіди і виник проїзд між вказаними вулицями. У зв»язку з створенням нової вулиці Приходька частина земельної ділянки відповідача вилучена для зазначених потреб. Головою сільської ради та землеупорядником були встановлені межі проїзду та межі спірної земельної ділянки, що були закріплені металевою сіткою.

Після смерті чоловіка відповідач набула права власності на домоволодіння по вул.Рівненській 76 відповідно до свідоцтва про право особистої власності, виданого Рівненським райвиконкомом 10 березня 1989 року /лист РОБТІ від 18 вересня 2013 року/.

Відповідно до запису у земельно-кадастровій книзі Білокриницької сільської ради за вказаним будинковолодінням обліковується земельна ділянка площею 0.25 га.

Згідно рішення Білокриницької сільської Ради від 29 грудня 1998 року №37 (т.1. а.с.11) ОСОБА_7 передано в приватну власність земельну ділянку в с.Біла Криниця Рівненського району загальною площею 0,25 га для індивідуального будівництва.

Зазначені обставини є визнаними сторонами, а тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

В листі №82 від 04 квітня 2007 року відділу містобудування,архітектури та житлово-комунального господарства обласної адміністрації Рівненської області (т.1 а.с.74) зазначається, що положення ДБН В.2.3-5 -2001 «Вулиці та дороги населених пунктів» передбачають ширину вказаного проїзду як другорядної вулиці не менше 6,0 м.

13 квітня 2007 року постановою Рівненського районного відділу земельних ресурсів за №001433 (т.1 а.с.13) на ОСОБА_7 накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170 грн. за те, що вона допустила самовільне зайняття земельної ділянки загальною площею 0,05 га, в тому числі орієнтовно площею 0,0402 га за рахунок земель загального користування по вул.Рівненська і орієнтовно площею 0,0098 га за рахунок земель загального користування проїзду між вулицями Рівненська та Приходька на території Білокриницької сільської ради.

Згідно листа №5175 від 19 грудня 2009 року відділу містобудування, архітектури та житлового-комунального господарства Рівненської обласної державної адміністрації (т.1 а.с.32) на час прийняття оскаржуваного рішення був розроблений і затверджений генеральний план населеного пункту с.Біла Криниця, яким визначено ширину вулиці Приходька 8 метрів, були розроблені та погоджені органом архітектури плани забудови земельних ділянок , земельна ділянка запроектована до генерального плану для розміщення вул.Приходька вже мала статус земель загального користування, відповідно у приватну власність передаватись не могла.

21 червня 2010 року позивач звертався до сільського голови з приводу незаконних дій ОСОБА_7, 18 грудня 2012 року жителі вулиці Приходька звернулися до сільської ради з вимогою розширити існуючу вулицю до 08 метрів, 05 грудня 2013 року - зі скаргою на дії ОСОБА_7

Згідно коригування генерального плану с.Біла Криниця Рівненського району, виготовленого Рівненською філією Українського науково-дослідного інституту проектування «Діпроміст» в 2011 році та затвердженого рішенням №139 від 20 жовтня 2011 року Білокриницької сільської ради Рівненського району Рівненської області (т.1 а.с.34) проектна ширина вул.Приходька в червоних лініях становить 12,0 м., що підтверджується і листом ДП УДНДІПМ «ДІПРОМІСТО»№153 від 20 вересня 2013 року.

Листом №08/3969 від 12 грудня 2013 року Державної інспекції сільського господарства в Рівненській області на ім»я прокурора Рівненського району стверджується, що фактичні межі землекористування ОСОБА_7 не відповідають межам розташування земель загального користування вулиці Приходька.

Згідно висновку експертного дослідження №31209/2_С від 12 грудня 2013 року фактична ширина вулиці Приходька на ділянці розташування садиби ОСОБА_7 за вказаною адресою коливається в межах 3,90 м в найвужчому місці до 5,56 м в найширшому місці, при цьому передбачена генеральним планом забудови населеного пункту становить 12 метрів. Відповідно до вимог Державних будівельних норм мінімально допустима ширина житлової вулиці в сільському населеному пункті при двох смугах руху та тротуарів з обох боків з розділювальними смугами між проїзною частиною та тротуаром становить 12,0 метрів або, за умови влаштування тротуару з розділювальною смугою з однієї сторони - 8м;

Відповідно до плану горизонтальної зйомки земельних ділянок по вул.Рівненській та вул.Приходька, виконаного ДП «Рівненський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою та наданого експерту замовником, у фактичному користуванні ОСОБА_7 перебуває земельна ділянка за вказаною адресою площею 0,3080 га.

09 квітня 2013 року Рівненським районним відділу земельних ресурсів складено акт обстеження земельної ділянки №10 (т.1 а.с.93), яким було встановлено, що ОСОБА_7 самовільно зайняла та використовує шляхом огородження металевою сіткою та вирощування дерев земельну ділянку площею 0.0370 га зі сторони вул.Приходька, село Біла Криниця.

Аналогічні обставини підтверджені і Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 10 вересня 2013 року №010/41 Державної інспекції сільського господарства в Рівненській області, у зв»язку з чим приписом Державної інспекції сільського господарства в Рівненській області від 24.05.2013 року №010/13 зобов»язано ОСОБА_7 усунути порушення земельного законодавства. (т.1 а.с.94).

Протоколом про адміністративне правопорушення №000365 від 24 травня 2013 року Державної інспекції сільського господарства в Рівненській області ОСОБА_7 визнана винною в порушення земельного законодавства України (т.1 а.с.96) в тому, що вона допустила самовільне зайняття земельної ділянки загальною площею 0,05 га, в тому числі орієнтовно площею 0,0402 га за рахунок земель загального користування по вул.Рівненська і орієнтовно площею 0,0098 га за рахунок земель загального користування проїзду між вулицями Рівненська та Приходька на території Білокриницької сільської ради.

Відповідач ОСОБА_7 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_4 12.05.2014 року. (т.1 а.с.190-191), технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж виготовлена в 2013 році (т.1 а.с.142-161), згідно якої встановлена така конфігурація вказаної земельної ділянки, при якій вулиця Приходька на відрізку А-Б має на сьогодні ширину в середньому 4 м, а з південної сторони ділянки залишилась неприватизована земля, якою ОСОБА_7 на даний час користується без документів, що підтверджують право власності чи користування на цю площу.

Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи №40804/2-С від 30 грудня 2014 року (т.2 а.с.61-151, 222-276) має місце порушення власником ОСОБА_7 меж земельної ділянки по АДРЕСА_1, площа самочинно зайнятої ділянки становить 0,0590 га.

Окрім того, експерт зазначив, що, враховуючи висновки Державної інспекції сільського господарства в Рівненській області, а також інші документи, наявні в матеріалах справи №570/5912/13-ц і наглядовому провадженні прокуратури №128с-2013, можна заключити,що технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельну ділянку площею 0,25 га кадастровий номер НОМЕР_3 за вказаною адресою суперечить генеральному плану с.Біла Криниця.

Експерт зазначив, що, якщо припустити, що для встановлення червоних ліній необхідно відміряти 12,0 м від червоної лінії, зафіксованої приватизованими земельними ділянками ОСОБА_15 та ОСОБА_16, то таке розташування червоних ліній на відрізку А-Б вул..Приходька не відповідатиме рішенню Білокриницької сільської Ради про виділення ОСОБА_7 земельної ділянки 0,25 га., бо у користуванні ОСОБА_7 .залишиться земельна ділянка меншої площі.

До матеріалів справи судом долучено матеріали наглядового провадження №128с-2013 Рівненської районної прокуратури Рівненської області на 184 арк., де наявні пояснення свідків, які не можуть братися судом до уваги, враховуючи принципи цивільного процесу. Разом з тим є лист жителів с.Біла Криниця до прокуратури району, підписаного сімома громадянами зі скаргою на незаконне володіння ОСОБА_7 частиною проїзної дороги по вулиці Приходька, що власне і послужило відкриттям наглядового провадження прокуратурою Рівненського району .(а.с.1 провадження).

Суд не погоджується з позицією представника ОСОБА_7 адвоката Власик В.Я. щодо того, що позивач не є суб»єктом права вимоги про знесення самочинного будівництва, а саме огорожі її довірителя.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з п.10 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення органу місцевого самоврядування. За положеннями ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Аналогічні вимоги містить і ст.155 ЗК України.

Крім того, згідно з ч.ч.2, 3 ст.158 ЗК України виключно судом вирішується земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян та у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування при розгляді ними спорів, що віднесені до їх компетенції. Аналогічний висновок висловлений і у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» згідно зі ст.158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів.

Ст.14 Конституції України встановлено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.2 ЗК України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Згідно із ст.19 ЗК України визначений поділ землі за принципом цільового призначення,який виходить з відмінностей економічного функціонування землі в основних сферах діяльності і поділяються на: землі сільськогосподарського призначення, землі житлової та громадської забудови, землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, землі оздоровчого призначення, землі рекреаційного призначення, землі історико-культурного призначення, землі лісогосподарського призначення, землі водного фонду, землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Згідно ч.2 вказаної статті земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі. Ст.80 ЗК України установлено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності.

Ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Ст.91 ЗК України покладає на власників земельних ділянок ряд обов'язків. Згідно зі ст.103 ЗК України вони повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо), зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив), зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Відповідно до ст.126 ЗК України державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням.

Згідно зі ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно ст.140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Відповідно до вимог ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.12 ЗК України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин зокрема належать повноваження щодо розпорядження землями територіальних громад.

Ст.65 ЗК України, який діяв на час прийняття оскаржуваного рішення та ст.39 діючого на даний час ЗК України встановлено, що землі сільського населеного пункту (житлової та громадської забудови) використовуються відповідно до планів планіровки та забудови даного населеного пункту, генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм,державних стандартів і норм.

Відповідно до ст.4 ЗК України в редакції 1990 року не можуть передаватись у колективну та приватну власність :зокрема землі загального користування населених пунктів (майдана, вулиці, проїзди, шляхи, пасовища, сінокоси, набережні, парки, міські ліси, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів). Ст.83 Земельного Кодексу України до них додані землі під автомобільними дорогами.

При цьому ч.3 ст.123 ЗК України, яка регулює порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування, передбачено в якості підстав відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність.

Згідно з п. 1.13 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельним ресурсам від 04 травня 1999 року № 43, складання державного акта на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою при передачі земельної ділянки, що була раніше надана громадянам, підприємствам, установам, організаціям і об'єднанням громадян всіх видів, у постійне користування або при переоформленні правоустановних документів на ці земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою відповідною технічною документацією.

Розроблення проекту уведення земельної ділянки та встановленням її меж в натурі на місцевості є обов'язковою умовою при передачі земельної ділянки будь-якій особі за рішенням міської ради та при видачі їй державного акта.

Ч.3 ст.24 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» передбачено, що у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється.

У ст.1 Закону України "Про планування та забудову територій" (чинного на момент затвердження Білокриницькою сільською радою генеральних планів забудови села 1997, 2006, 2011 років) визначено генеральний план населеного пункту як містобудівну документацію, яка визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.

Ст.10 названого Закону передбачає, що планування територій на місцевому рівні забезпечується відповідними місцевими радами та їх виконавчими органами, і полягає у розробленні та затвердженні генеральних планів населених пунктів, схем планування територій на місцевому рівні та іншої містобудівної документації, регулюванні використання їх територій, ухваленні та реалізації відповідних рішень про дотримання містобудівної документації. Розроблення, погодження та експертиза містобудівної документації провадяться згідно з встановленими державними стандартами, нормами та правилами в порядку, визначеному законодавством. Містобудівна документація затверджується відповідною місцевою радою з визначенням строку її дії та переліку раніше прийнятих рішень, що втрачають чинність, а також тих рішень, до яких необхідно внести відповідні зміни. Зміни до містобудівної документації вносяться рішенням ради, яка затвердила містобудівну документацію, після погодження з відповідним спеціально уповноваженим органом з питань містобудування та архітектури.

Згідно з Державними будівельними нормами України В.2.3.-5-2001, затвердженими наказом Держбуду України від 11 квітня 2001 року № 89 та введеними в дію з 01 жовтня 2001 року, розміщення і будівництво наземних об'єктів житлово-цивільного, промислового призначення та інших капітальних споруд, окрім об'єкту транспорту та інженерних мереж, в межах червоних ліній вулиць і доріг забороняється.

Положення п.3.22, п.7.36 (таблиця 7.3) ДБН 360-92 «Містобудування. Планування міських та сільських поселень» передбачають ширину певних категорій доріг, що у варіанті селищної житлової вулиці з кількістю 2-х смуг без врахування пішохідної складає не менше 6.00 метрів. Вказані норми обов'язкові для органів державного управління, місцевого і регіонального самоуправління підприємств і установ незалежно від форм власності та відомчого підпорядкування, громадських об'єднань і громадян, які здійснюють проектування, будівництво і благоустрій на території міських і сільських поселень.

Експерт ОСОБА_13, допитаний в суді, підтримуючи свій висновок, додатково показав, що методики проведення такого виду експертизи не існує, тому при її проведенні він базувався на вимогах діючого законодавства, провівши її на підставі візуального огляду, дослідивши матеріали цивільної справи, наглядового провадження. Геодезична зйомка була надана судом, тому він її не замовляв, контрольні обміри проводив, але не всієї ділянки. У юридичній частині висновку покладався на висновок сільськогосподарської інспекції.

Якщо розширити вулицю до 8 м. як бажає позивач, вилучивши у ОСОБА_7 частину її приватизованої земельної ділянки, то можливо надати ОСОБА_7 в рахунок компенсації ту частину земельної ділянку, якою вона фактично користується, поза межами законних належних їх 0.25 га. Звичайно, на цей компроміс мають погодитися всі, бо тягне за собою певні матеріальні витрати.

Суд не погоджується з позицією сторони позивача про преюдиційність постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.05.2013 року у справі №81335/11/9104 (т.1 а.с.114), якою скасовано постанову Рівненського районного суду Рівненської області від 21 квітня 2011 року у справі №2а-4/10.

Дійсно, ч.3 ст.61 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у, зокрема, адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ,у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Ч.4 ст.61 ЦПК України передбачено, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов»язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

У даному випадку суд першої інстанції, застосувавши ст.100 КАС України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, дійшов до правильного висновку, що ОСОБА_7 пропустила строк для звернення до суду з неповажної причини. Представник позивача, а не сам позивач, вказувала, що мама-позивач по справі користується земельною ділянкою без відповідного дозволу. Крім того, предметом спору по адміністративній справі було самовільне зайняття земельної ділянки загальною площею 0.05 га за рахунок земель загального користування, в тому числі орієнтовною площею 0.0402 вулиці Рівненської і орієнтовною площею 0.0098 га проїзду між вулицями Рівненська та Приходька.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог щодо усунення перешкод у користуванні дорогою загального призначення, суд перевірив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надав оцінку наданим сторонами доказам у їх сукупності, з'ясував, що даний спір є приватноправовим і виник із відносин, урегульованих нормами цивільного права, ці відносини пов»язані зі здійсненням сторонами цивільних прав на земельні ділянки на засадах рівності; спір щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб»єкта владних повноважень при реалізації ним управлінських функцій у сфері земельних правовідносин є наслідком цього цивільного спору.

Відмовляючи позивачу у задоволенні позову, суд виходив з недоведеності факту порушення його особистих земельних прав і ненадання через це доказів про те, що він будь-яким чином обмежений в користуванні своєю земельною ділянкою з вини відповідача, позивачем не доведено порушення його права на здійснення володіння, розпорядження та користування його земельною ділянкою внаслідок встановлення відповідачем паркану більше 20 років тому, не доведено, чи мають місце такі перешкоди, оскільки позовні вимоги обґрунтовані порушенням права власності позивача на майно, чи порушено право позивача на здійснення ним права користування дорогою загального користування, яка є під'їздом до належної йому земельної ділянки, внаслідок збудованого відповідачем паркану і якими доказами це підтверджується, які права позивача порушено прийняттям органом місцевого самоврядування спірних рішень та внаслідок отримання відповідачем оспорюваного державного акту на право власності на земельну ділянку.

Висновки сторони позивача щодо наявності порушення прав позивача внаслідок передачі у власність ОСОБА_7 земельної ділянки є передчасними.

Позивачем не надано відповідних та допустимих доказів того, що огорожа встановлена відповідачем поза межами земельної ділянки, яка належить їй на праві власності, при цьому сільська рада вважає, що дорога повинна проходити саме в тому місці, де відповідачем встановлена огорожа, а не за її межами. Сам факт незручностей заїзду до належної позивачу земельної ділянки та встановлення огорожі не свідчить про порушення його прав відповідачем.

Сторона позивача не заперечувала, що більше двадцяти років огорожа на знесенні якої вони наполягають, належить ОСОБА_7, існувала у такому вигляді і на тому ж місці, як і на час розгляду справи.

Спірна частина земельної ділянки відведена відповідачу у встановленому законом порядку та приватизована нею. Розміри земельної ділянки ОСОБА_7 відповідають розмірам, зазначеним у правовстановлюючих документах на неї, що є чинними, збудований відповідачем спірний паркан знаходиться в межах виділеної їй земельної ділянки, а не на території дороги загального користування.

На думку суду, рішення сільської ради та виданий державний акт на землю не порушують права позивача щодо володіння, користування та розпорядження належною йому земельною ділянкою, будь-які обмеження на використання земельної ділянки по АДРЕСА_2, що надана у власність позивачу, відсутні.

При ухваленні рішення суд виходив із того, що, приймаючи оскаржуване рішення сільська рада належним чином перевірила технічну документацію земельної ділянки, яка передається ОСОБА_7 Таким чином, вказаний відповідач як орган місцевого самоврядування реалізував власні повноваження відповідно до вимог Закону, бо в силу приписів ч.2 ст.19 Конституції України орган місцевого самоврядування зобов'язаний діяти лише на підставах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, а тому зобов'язаний виконувати конституційний припис „право власності на землю набувається і реалізується виключно відповідно до закону" і додержуватися визначеного ЗК України порядку передачі земельної ділянки у приватну власність.

Об'єктивних і переконливих доказів, які спростовували би заперечення відповідачів, позивач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на необґрунтованість позову.

Ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» встановлено, що самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду).

Суд з'ясував, що існуючі перешкоди, на думку сільської ради відповідають правилам добросусідства, не порушують будь-чиїх інтересів. Судом надана оцінка наявним у справі викопіюванню з генплану забудови с.Біла Криниця, місця розташування вул.Приходька та будинковолодінь сторін, схемі існуючих меж дороги, враховано неодноразові звернення позивача до державних органів та органів місцевого самоврядування з приводу вирішення питання розмірів дороги загального користування вул.Приходька у с.Біла Криниця Рівненського району Рівненської області. Ніким не заперечується, що план зонування та детальний план території мікрорайону (кварталу), де розташовані земельні ділянки сторін не розроблені та не затверджені.

Визнаючи самовільне використання ОСОБА_7 земельної ділянки орієнтовною площею 0.05га, сторони не заперечують, що ця земельна ділянка не є самозахватом частини вулиці Приходька перпендикулярно до вулиці Рівненській, про перешкоди на якій вказує позивач. Розширення даної улиці до меж передбачених Генеральним планом входить у компетенцію рад, які відповідно до генеральних планів населених пунктів ради вирішують питання вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи в користування земельних ділянок.

Між тим, суд вважає, що сторонам доцільно додержуватися правил добросусідства та уникати виникнення земельних спорів. Задоволення позову не забезпечує справедливу рівновагу між інтересами законних власників земельних ділянок на мирне володіння своїм майном, що узгоджується з положеннями ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод. Визначений позивачем спосіб по суті спір не вирішує та буде призводити до нових конфліктів сторін, а також порушення інтересів інших осіб. Сукупність обставин справи та наявних у справі доказів приводить суд до переконання, що у цій конкретній справі втручання у здійснення права власності не є виправданим і не відповідає суспільним інтересам. Існуючий Генеральний план села призводить до того, що при всі жителі даної вулиці не дотримуються норм встановлених для доріг загального призначення, зважаючи на сформовану існуючу забудову

Оскільки позовна вимога про зобов»язання вчинити певні дії є похідною від первісної вимоги, то в її задоволенні також необхідно відмовити.

На підставі ст.88 ЦПК України понесені позивачем витрати залишаються на ньому у зв"язку з відмовою у задоволенні позову.

З огляду на викладене, керуючись ст.10, 11, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

відмовити у цивільному позові ОСОБА_1 до ОСОБА_7, Білокриницької сільської ради Рівненського району Рівненської області, Рівненського районного управління юстиції, Управління Держземагенства у Рівненському районі Рівненської області, третя особа, яка не заявляє смостійних вимог на предмет спору: Рівненська філія державного підприємства Український державний науково-дослідний інститут проектування міст Діпромісто імені Ю.М.Білоконя про усунення перешкод у користуванні проїзною частиною вулиці, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, знесення самочинно встановленої огорожі. визнання недійсним рішення, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування внесеного в реєстр запису.

Повний текст виготовлено 06 вересня 2016 року.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня проголошення, а особами, які не були при цьому присутні, отримання його копії.

Суддя Кушнір Н.В.