У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоСитнік О.М.,
суддів: Євтушенко О.І., Попович О.В.,
Завгородньої І.М., Савченко В.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», треті особи: Ленінський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, Жовтневий відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, про зняття арешту, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Харківської області від 09 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про зняття арешту.

Посилалася на те, що за договором позики від 05 липня 2013 року, з внесеними до нього змінами 30 вересня 2014 року, вона позичила ОСОБА_7 172 500 грн, що було еквівалентно 11 500 доларів США, строком до 05 липня 2014 року. На забезпечення виконання зобов'язань за договором позики між нею та ОСОБА_7 укладений договір іпотеки, відповідно до якого останній передав позивачці в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Обтяження предмета іпотеки було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05 липня 2013 року. Позичальник повернув лише 500 доларів США. Відповідно до умов іпотечного договору, у разі порушення позичальником умов договору позики, позивачка має право на задоволення своїх вимог шляхом набуття права власності на предмет іпотеки або його продаж. 23 березня 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О.О. (далі - приватний нотаріус) направлено на адресу ОСОБА_7 повідомлення про те, що ОСОБА_6 має намір реалізувати предмет іпотеки, якщо іпотекодавець у 30-ти денний строк не повідомить письмово про намір купити предмет іпотеки. В подальшому позивачці стало відомо, що на предмет іпотеки накладено арешт на підставі постанови державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 12 грудня 2014 року, ухваленої в межах виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_7 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості, а також на підставі постанови державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 14 січня 2015 року, ухваленої в межах виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 заборгованості. Позивачка просила зняти арешт із спірної квартири, оскільки він накладений пізніше, ніж проведена реєстрація іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 грудня 2015 року позовні вимоги задоволено. Знято арешт з квартири АДРЕСА_1, накладений постановою державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 14 січня 2015 року про накладання арешту на все майно, що належить ОСОБА_7, ВП № 45727444. Знято арешт з квартири АДРЕСА_1, накладений постановою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 12 грудня 2014 року про накладання арешту на все майно, що належить ОСОБА_7, ВП № 44699886.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 09 березня 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга має бути задоволена.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що реєстрація іпотеки за договором від 05 липня 2013 року № 981, укладеним між позивачкою та ОСОБА_7, була здійснена 05 липня 2013 року, а арешт накладено постановами державного виконавця 12 грудня 2014 року та 14 січня 2015 року, тобто арешти майна боржника зареєстровані в Державному реєстрі після реєстрації іпотеки, тому позивач має вищий пріоритет на нерухоме майно, яке належить боржнику.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції вважав, що позивачка не є власником арештованого майна, а тому її права не порушуються.

З такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги апеляційним судом не дотримано.

Судами встановлено, що 05 липня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладений договір позики, згідно з умовами якого позикодавець ОСОБА_6 надала позичальнику ОСОБА_7 у позику грошові кошти у розмірі 110 976 грн, що на момент укладання договору позики за згодою сторін становив еквівалент 13 600 доларів США, а позичальник зобов'язався повернути зазначену суму позики не пізніше 05 липня 2014 року щомісячними платежами в еквіваленті 300 доларів США та в останній день виконання договору - 10 300 доларів США.

Даний договір позики було посвідчено приватним нотаріусом Вахрушевою О.О. та зареєстровано в реєстрі № 978 (а. с. 9−11).

На забезпечення виконання зобов'язань за договором позики від 05 липня 2013 року між позивачем та ОСОБА_7 укладений іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Вахрушевою О.О. та зареєстровано в реєстрі № 981, на підставі якого нотаріусом накладена заборона на відчуження іпотечного майна, що зареєстровано в реєстрі за № 982 (а. с. 14-17).

Відповідно до п. 1 іпотечного договору позичальник (іпотекодавець) ОСОБА_7 передав в іпотеку позикодавцю (іпотекодержателю) ОСОБА_6 нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 30 кв. м, житловою площею 27 кв. м.

Пунктом 2 іпотечного договору визначено, що вказане іпотечне майно належить ОСОБА_7 на праві приватної власності.

Пунктом 2 іпотечного договору визначено, що за домовленістю сторін вартість предмета іпотеки складає 96 000 гривень, яка визначена на підставі висновку про вартість майна, виданого 15 квітня 2013 року ТОВ «Консулат».

30 вересня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір про внесення змін до договору позики від 05 липня 2013 року, відповідно до якого п. 1 договору позики від 05 липня 2013 року викладено у наступній редакції: позикодавець передає у власність позичальникам у рівних частинах кожному, а позичальники кожен особисто, приймають у рівних частинах кожний грошові кошти у вигляді в натурі на суму 172 500 грн, що на момент укладання договору позики за згодою сторін складає еквівалент 11 500 доларів США, а позичальник зобов'язується повернути зазначену суму позики не пізніше 06 березня 2015 року щомісячними платежами починаючи з 06 жовтня 2014 року та кожного 06 числа наступного місяця в еквіваленті 250 доларів США та в останній день виконання договору - в еквіваленті 10 250 доларів США. Даний договір позики було посвідчено приватним нотаріусом ВахрушевоюО.О. та зареєстровано в реєстрі № 1783 (а. с. 12, 13).

Згідно з копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки від 05 липня 2013 року № 5785833, реєстрація іпотеки була здійснена - 05 липня 2013 року, № запису про іпотеку 1542062. В графі відомості про основне зобов'язання: строк виконання його 05 липня 2014 року, розмір 110 976 грн. Іпотекодержатель ОСОБА_6, іпотекодавець ОСОБА_7 (а. с. 46).

13 січня 2015 року ОСОБА_6 звернулася до нотаріуса із заявою про передачу ОСОБА_7 письмової вимоги про повернення грошових коштів за договором позики від 05 липня 2013 року № 978 та договору від 30 вересня 2014 року № 1783 станом на 13 січня 2015 року у розмірі 11 000 доларів США та штрафних санкцій в сумі 3 105 доларів США, яка була надіслана нотаріусом на адресу боржника та отримана ним (а. с. 70, 71, 85).

23 березня 2015 року на ім'я ОСОБА_7 через приватного нотаріуса Вахрушеву О.О. передано заяву про рішення реалізувати предмет іпотеки, якщо іпотекодавець в 30-денний термін з моменту отримання заяви не повідомить письмово про намір купити предмет іпотеки. Зазначені заява та повідомлення були повернуті поштою 26 квітня 2015 року у зв'язку зі спливом строку зберігання, про що свідчить відповідна поштова відмітка та штемпель з датою «26.04.2015». (а. с. 81−84).

Згідно з листом приватного нотаріуса Вахрушевої О.О. від 01 грудня 2015 року № 01-16/391 будь-якої інформації щодо виконання ОСОБА_7 зобов'язань за договором позики від 05 липня 2013 року не надходило (а. с. 86).

Постановою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 12 грудня 2014 року за виконавчим провадженням № 44699886, винесеною на підставі наказу Господарського суду Харківської області від 17 червня 2014 року про стягнення з ОСОБА_7 на користь ПАТ «ПриватБанк» боргу у розмірі 44 945,90 грн, накладено арешт на все майно боржника в межах суми боргу (а. с. 48).

Постановою державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 14 січня 2015 року за виконавчим провадженням № 45727444, винесеною на підставі виконавчого листа № 642/8303/14ц, виданого 24 листопада 2014 року Ленінським районним судом м. Харкова, про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 боргу у сумі 24 108,60 грн, було накладено арешт на все майно, що належить боржнику (а. с. 49).

Пунктом 10 іпотечного договору визначено, що іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки при простроченні іпотекодавцем сплати боргу будь-якого з поточних повернень більш ніж на 5 днів за договором позики. За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення у повному обсязі згідно зі ст. 7 Закону України «Про іпотеку», відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання предмета іпотеки, а також витрат, пов'язаних із продажем предмета іпотеки.

Пунктом 13 іпотечного договору від 05 липня 2013 року визначено, що у випадку невиконання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушення зобов'язання за цим договором та/або договором позики у встановлений іпотекодержателем строк, останній може задовольнити за рахунок предмета іпотеки, що є предметом цього договору. Цим застереженням ну сторони домовились визначити такі можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: а) набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем; б) продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Право вибору способу належить іпотекодержателю. Визначені договором способи задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджають укладанню окремого договору про задоволення вимог або застосувати інші встановлені Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Виконавчі дії з реалізації предмета іпотеки, на яке звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводяться за спеціальним порядком відповідно до ст. 41 Закону України «Про іпотеку» шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

У той самий час, якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони регулюються загальними нормами Закону України «Про виконавче провадження», а не нормами спеціального Закону України «Про іпотеку».

У разі коли державний виконавець вчиняє дії на виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, а судове рішення чи виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні, то при вирішенні питання про наявність чи відсутність у діях державного виконавця порушень, слід виходити із загальних норм Закону України «Про виконавче провадження».

Така ж правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 04 лютого 2015 року у справі № 6-238цс14.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дійшов обґрунтованого та правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Оскільки апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи та скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції, то судове рішення апеляційного суду необхідно скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 339, 343, 344, 345, 347, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 09 березня 2016 року скасувати, рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 грудня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік
Судді: О.І. Євтушенко
І.М. Завгородня
О.В. Попович
В.О. Савченко