АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4438/16 Справа № 209/5390/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шендрик К. Л. Доповідач - Макаров М.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.,

суддів - Максюти Ж.І., Прозорової М.Л.,

при секретарі - Самокиші О.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання дійсним договору та визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання дійсним договору та визнання права власності посилаючись на те, що 19 червня 2013 року між нею та відповідачем ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб. 17 січня 2015 року вона, за власні кошти, уклала з відповідачем ОСОБА_2 письмовий договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: 1/2 частини магазину-бару, сезонного майданчику та денної автостоянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, які належали останній на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 квітня 2011 року по справі № 2-609/2011 р. На виконання цього договору вона передала відповідачу ОСОБА_2 повну вартість об'єкту нерухомого майна, тобто була здійснена попередня оплата, а відповідач ОСОБА_2 підписала основний договір та акт приймання-передачі. Ця обставина, а також факт повної оплати вартості об'єкта нерухомого майна у момент підписання договору, свідчить про те, що укладений 17 січня 2015 року договір був спрямований на безповоротне відчуження відповідачем ОСОБА_2 майна і перехід його у її власність. З невідомих їй причин відповідач ОСОБА_2 ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу спірного майна. Однак вона вважає, що договір від 17 січня 2015 року є дійсним та до неї перейшло право власності на 1/2 частину магазину-бару, сезонного майданчику та денної автостоянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1. Оскільки дане майно було придбане нею за її особисті кошти, то воно є її особистою власністю і розподілу між подружжям не підлягає, та просила визнати дійсним укладений 17 січня 2015 року між нею та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу 1/2 частки магазину-бару, загальною площею 839,3 кв.м, сезонного майданчику та денної автостоянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1; визнати за нею право власності на 1/2 частку магазину-бару, загальною площею 839,3 кв.м, сезонного майданчику та денної автостоянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1; судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Дніпровського районного суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 січня 2016 року позов було задоволено та ухвалено визнати дійсним укладений 17 січня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу 1/2 частки магазину-бару, сезонного майданчику та денної автостоянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку магазину-бару розташованих за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3, загальна площа земельної ділянки 2223 кв.м, під будинками 1182 кв.м, під зеленими насадженнями 122 кв.м, під дорожнім (твердим) покриттям 773 кв.м.

А також стягнуто з кожного з відповідачів на користь позивача судовий збір у розмірі по 666 грн. 67 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення цим вимогам закону не відповідає.

Так, задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивач та відповідач ОСОБА_2 досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, він був виконаний сторонами повністю, але відповідач ухиляється від належного оформлення зазначеного нерухомого майна.

Проте, з такими вимогами суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 17 січня 2015 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: 1/2 частини магазину-бару, загальною площею 839,3 кв.м, сезонного майданчику та денної автостоянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, які належали відповідачу ОСОБА_2 на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 квітня 2011 року, а також було укладено акт приймання-передачі вказаного майна від відповідачки до позивача. (а.с.3,4).

Згідно із ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, а ч. 2 цієї статті передбачено, що, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а згідно ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Крім того, ч. 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а згідно ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов'язковою, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

За змістом приписів вказаних норм, правила ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, а тому вони є неукладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін, про що, зокрема, звернуто увагу і в пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9.

У зв'язку з цим, не будучи укладеним, договір не може бути визнаний судом дійсним на підставі ст. 220 ЦК України.

Із матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами укладений у простій письмовій формі, нотаріально не посвідчений, а тому в силу положень ст. ст. 640, 657 ЦК України такий договір не може вважатись укладеним, у зв'язку з чим не може визнаватись дійсним у судовому порядку на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України. За таких обставин відсутні й правові підстави для визнання за позивачем права власності на нерухоме майно, що є предметом вказаного правочину.

Проте суд першої інстанції на вказані вимоги закону уваги не звернув та безпідставно задовольнив позов.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасування, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову.

Крім того, судом встановлено, що з подачею апеляційної скарги апелянтом було подано клопотання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно, яке було задоволено та ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року на це майно було накладено арешт (а.с. 69, 89).

Відповідно ст. 154 ЦК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, після ухвалення судового рішення, а тому колегія суддів вважає за необхідне скасувати вказані заходи забезпечення позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, колегія суддів, відповідно до ст. 88 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2200 грн., який вона понесла у зв'язку з подачею апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 154, 209, 218, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 січня 2016 року - скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання дійсним договору та визнання права власності - відмовити.

Заходи забезпечення позову вжиті ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року, якою накладено арешт на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_3 (іпн НОМЕР_1) а саме: магазин-бар з сезонним майданчиком та денною автостоянкою, загальною площею 839, 3 кв.м. по АДРЕСА_1, скасувати.

Стягнути з ОСОБА_3 (іпн НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (іпн НОМЕР_2) судовий збір в сумі 2200 грн. 00 коп.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: