Справа № 541/2290/15-ц
Номер провадження 2/541/82/2016
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

28 квітня 2016 року Миргородський міськрайонний суд Полтавської області

в складі: головуючої судді Андрущенко-Луценко С.В.

при секретарях Калініченко Л.О., Продан І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миргороді справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання договору поруки недійсним,

в с т а н о в и в :

28.08.2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до Миргородського міськрайонного суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с. 2-5).

21.12.2015 року ОСОБА_1 звернувся до Миргородського міськрайонного суду із зустрічним позовом до ПАТ «Дельта Банку» про визнання договору поруки недійсним (а.с.135-139).

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду від 28.12.2015 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та обєднано в одне провадження первісну позовну заяву ПАТ «Дельта Банк» та зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 (а.с.146).

В направленому на адресу суду позові ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» зазначив, що 31 серпня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» і третьою особою ТОВ «Ювелірною компанією «Еллада» було укладено кредитний договір №КЮ-ВКЛ 2010917, згідно якого банк надав третій особі кредит в сумі 515633,00 грн. строком до 30 серпня 2015 року зі сплатою відсотків 25,99 %. В подальшому до даного кредитного договору було прийнято додаткову угоду 08 липня 2014 року, за явою термін виконання кредитного договору збільшений до 07 липня 2017 року.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 08 липня 2014 року між ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Ювелірною компанією «Еллада»» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір поруки №КЮ-ВКЛ-2010917, відповідно до якого останній відповідає за виконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором. Позичальником порушено умови кредитного договору в звязку з чим станом на 14.08.2015 року утворилася заборгованість у розмірі 469532,84 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

При судовому розгляді справи представники позивача, а по зустрічному позову відповідача ПАТ «Дельта Банк»: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» підтримали, просили їх задовольнити в повному обємі, як законні та обґрунтовані. Стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» 469532,84 грн. заборгованості за кредитним договором.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 просили відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог.

Відповідач, а по зустрічному позову позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, але направив на адресу суду заяву про проведення розгляду справи у його відсутності (а.с.111).

Представник відповідача, а по зустрічному позову позивача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_5 в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про день та час судового розгляду справи (а.с. 171-172, 189, 202, 217, 238)

Представник третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Ювелірної компанії «Еллада» ОСОБА_6, який діє на підставі довіреності (а.с. 106) позов ПАТ «Дельта Банк» не визнав. Пояснив, що дійсно між ПАТ «Дельта Банком» та ТОВ «Ювелірною компанією «Еллада» 31 серпня 2012 року було укладено кредитний договір за яким ТОВ ЮК «Еллада» отримало кредит в розмірі 515633 грн. зі сплатою процентів 25,99% річних з кінцевим терміном повернення кредитних коштів 30 серпня 2015 року. Кредитні кошти в сумі 515633 грн. підприємством були отримані. Підприємство намагається мирним шляхом врегулювати всі спірні питання з ПАТ «Дельта Банк» та погасити заборгованість за кредитним договором. В задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» просив відмовити. В той же час вважав, що зустрічний позов ОСОБА_1 про визнання договору поруки недійсним підлягає до задоволення, оскільки при укладенні цього договору були допущені суттєві порушення законодавства щодо дійсності договорів.

Суд, заслухавши пояснення сторін, які зявилися в судове засідання, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов ПАТ «Дельта Банк» підлягає до задоволення, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 слід відмовити, з таких підстав.

Встановлено, що 31 серпня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ЮК «Еллада» було укладено кредитний договір №КЮ-ВКЛ 2010917, за умовами якого ТОВ «ЮК «Еллада» отримало кредитні кошти 515633,00 грн. строком до 30 серпня 2015 року зі сплатою відсотків за користування кредитом 25,99 % (а.с.7-15).

З долученого до справи меморіального ордеру №39383815 від 03 вересня 2012 року вбачається, що кредитні кошти в сумі 515633,00 грн. третьою особою ТОВ «ЮК «Еллада» були отримані (а.с.19).

В подальшому, між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ЮК «Еллада» 08.07.2014 року було укладено додаткову угоду, якою серед іншого збільшено строк виконання кредитного зобовязання до 07.07.2017 року.

08 липня 2014 року між ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Ювелірною компанією «Еллада» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір поруки №КЮ-ВКЛ-2010917, відповідно до якого останній відповідає перед кредитором у повному обсязі солідарно за виконання позичальником зобовязань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій а також можливих штрафних санкцій та пені, у розмірі та у випадках, передбачених кредитним договором (а.с.14-18).

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За положеннями ст. 543 ЦК України у разі солідарного обовязку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Отже, позивач ПАТ «Дельта Банк» правомірно звернувся з відповідними позовними вимогами до відповідача ОСОБА_1, який повинен нести солідарну відповідальність перед Банком разом з ТОВ «ЮК «Еллада».

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином. Відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позов ПАТ «Дельта Банк» подано в межах строків позовної давності.

ПАТ «Дельта Банк» листом-вимогою від 21 серпня 2015 року інформувало відповідача, а по зустрічному позову позивача ОСОБА_1 про допущені ТОВ «ЮК «Еллада» порушення кредитного договору та наявну заборгованість в сумі 469532,84 грн. станом на 14.08.2015 року. Наполягав на погашенні заборгованості в тридцяти денний строк (а.с.209-211).

Зважаючи на вище викладене позов ПАТ «Дельта Банк» підлягає до задоволення, як такий, що знайшов своє підтвердження в судовому засіданні.

Стосовно зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк» про визнання договору поруки недійсним, суд приходить до переконання, що він не підлягає до задоволення виходячи з наступних обґрунтувань.

Позивач по зустрічному позову ОСОБА_1 стверджував, що наявність в кредитному договорі третейського застереження стосовно порядку врегулювання спорів призвело до порушення ст.ст. 212, 213 та 214 ЦК України, є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, призвело до істотного дисбалансу прав та обовязків сторін, зокрема поручителя, як споживача кредитних послуг.

Дане твердження не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Адже, кредитний договір укладено між двома юридичними особами: ПАТ «Дельта Банком» та ТОВ «ЮК «Еллада». На взаємовідносини між даними сторонами положення Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюється. Позивач по зустрічному позову ОСОБА_1 не є споживачем послуг ПАТ «Дельта Банк», оскільки не отримував від Банку кредитних коштів, він є поручителем перед ПАТ «Дельта Банком» за виконання боржником ТОВ «ЮК «Еллада» своїх кредитних зобовязань, зважаючи на що суд вважає, що і на взаємовідносини між ПАТ «Дельта Банком» та поручителем ОСОБА_1 в розглядуваному випадку не поширюються положення Закону України «Про захист прав споживачів». Позивачем по зустрічному позову ОСОБА_1 не доведено, що третейське застереження, яке має місце в договорах призвело до порушення його прав, саме як споживача, адже сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів , що виникають із кредитних правовідносин» договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду у випадках, передбачених законом, не є відмовою від права на звернення до суду за захистом, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав та інтересів.

Отже, обмеження права звернення до суду в порядку цивільного судочинства не допускається.

Не знайшло підтвердження в судовому засіданні і твердження позивача ОСОБА_1 про введення його в оману при укладенні договору поруки.

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Позивачем по зустрічному позову ОСОБА_1 не надано жодних доказів про те, що ПАТ «Дельта Банк» при укладенні договору поруки були вчинені навмисні дії щодо обману позивача стосовно його прав та обовязків.

При укладенні договору поруки між сторонами у відповідності до вимог ст. 638 ЦК України було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов, оскільки противного ОСОБА_1 не доведено.

Не погоджується суд і з твердженням ОСОБА_1 про порушення ПАТ «Дельта Банком» публічного порядку укладення договору поруки виходячи з наступних обґрунтувань.

Згідно з ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Доказів, які б свідчили про таке спрямування договору поруки №КЮ-ВКЛ-2010917 від 08 липня 2014 року, що був укладений між ПАТ «Дельта Банком», ТОВ «ЮК «Еллада» та ОСОБА_1, позивачем за зустрічним позовом не надано.

Твердження позивача ОСОБА_1 про порушення ПАТ «Дельта Банком» положень ст.ст. 651, 652, 653, 654 ЦК України та його прав при поданні позову окремо до поручителя, що свідчить про бажання Банку отримати неправомірну вигоду не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні виходячи з наступних обґрунтувань.

Стаття 543 ЦК України передбачає, що в разі солідарного обовязку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Оскільки кредитор і поручитель перебувають в самостійних договірних відносинах, останній несе самостійну відповідальність перед кредитором за порушення зобовязань боржником. Тобто, кредитор має право вимагати виконання обовязку в повному обсязі як від боржника і поручителя разом, так і від будь-кого з них окремо.

Крім того, відповідно до постанови Верховного Суду України справа №6-1521цс15 від 07.10.2015 року, якщо кредитний договір, укладений між субєктами господарювання, то вимоги про стягнення заборгованості за таким кредитним договором з позичальника субєкта господарювання, повинні розглядатися в порядку господарського судочинства і не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Знову ж таки, право вибору способу захисту належить виключно позивачеві.

Зважаючи на вище викладене, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Судові витрати підлягають до стягнення з ОСОБА_1 на користь держави у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 10; 11; 60; 62; 64; 77; 78; 88; 208; 214; 215; 218 ЦПК України; ст.ст. 526; 553; 554; 559; 1050; 1054; 1048; 1049 ЦК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ПАТ «Дельта Банк» задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором №КЮ-ВКЛ 2010917 від 31.08.2012 року, яка є солідарною з Товариством з обмеженою відповідальністю «Ювелірна компанія «Еллада» в сумі 469532,84 грн. (чотириста шістдесят девять тисяч пятсот тридцять дві гривні вісімдесят чотири копійки).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 4695 грн. 32 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області на протязі 10 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційних скарг через Миргородський міськрайонний суд.

Суддя: ОСОБА_7