АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Височанської Н.К., Міцнея В.Ф.

секретар Вівчарик Н.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_3, в інтересах якого виступає ОСОБА_5, на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 05 травня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 08 травня 2003 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 06 квітня 2015 року було розірвано.

За час їх спільного життя ними було набуто нерухоме майно, а саме: житловий будинок по АДРЕСА_2; розпочато, однак не здано в експлуатацію житловий будинок в с. АДРЕСА_3 земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_3 в с. АДРЕСА_3 автомобіль марки Volkswagen Transporter, 1998 р.в., д.н. НОМЕР_1.

Щодо будинку по АДРЕСА_2 ОСОБА_2 зазначила, що його будівництво вона розпочала особисто ще весною 2001 року, тобто до вступу в шлюб із відповідачем. Це підтверджується тим, що первинний дозвіл на оформлення

____________________________________________________________________

22ц-794/886/2016 р. Головуючий у 1 інстанції Дячук О.О.

Категорія 48 Суддя-доповідач Владичан А.І.

технічної документації на будівництво та забудову земельної ділянки було отримано нею на підставі рішення виконавчого комітету Великокучурівської сільської ради Сторожинецького району від 25.04.2001 року №23, що підтверджується архівною довідкою від 15.04.2015 року №1/199. В подальшому, на підставі цього рішення, вона отримала робочий проект на будівництво житлового будинку, виготовлений ДНВП «Чернівецький геоінфоцентр» в 2001 році. В 2001 році зроблено робочий проект на водопостачання та водовідведення.

Будівництво будинку велось на земельній ділянці, яка була придбана до шлюбу із ОСОБА_7, на підставі договору купівлі-продажу від 28 вересня 2000 року, зареєстрованого в реєстрі № 2766, та виготовлено державний акт на право власності на цю ділянку 09 квітня 2001 року. Будівництво проводилось поетапно з жовтня 2000 року з фундаменту до даху та прокладення водопровідних і каналізаційних труб на підставі договору між виконавцем будівництва житлового будинку фізичною-особою підприємцем та ОСОБА_2 як замовником. На виконання цього договору між сторонами укладались кошториси та акт виконаних робіт, зокрема від 05.05.2001 року, 15.07.2001 року, 13.12.2001 року, 05.02.2002 року.

Відповідно до висновку оцінювача від 21.04.2015 року № 21/04 відсоток готовності будинку по АДРЕСА_2 станом на грудень 2002 року становив 80%.

Позивач зазначає, оскільки 80 % будинку було побудовано нею особисто за особисті кошти до шлюбу із відповідачем, то ця частка в нерухомому майні є її особистою власністю.

Інші 20% будівництва було закінчено під час шлюбу із ОСОБА_3 і здано будинок в експлуатацію 28 листопада 2005 року, а тому підлягають поділу в порядку ч. 1 ст. 70 СК України по 1/10 частці.

Що стосується незданого в експлуатацію житлового будинку та земельної ділянки в АДРЕСА_3, то даний будинок знаходиться на ділянці кадастровий номер НОМЕР_3 площею 0,14 га, який було побудовано під час перебування у шлюбі із відповідачем. Вказана земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку була також придбана під час шлюбу в липні 2007 року. Правовстановлюючі документи знаходяться у відповідача, оскільки саме він юридично виступав покупцем ділянки. Відповідно до ст. 331 ЦК України вона та відповідач є власниками в рівних частинах будівельних матеріалів, які були використані у будівництві цього будинку, а тому кожному належить по ? частці будівельних матеріалів.

Спірний автомобіль Volkswagen Transporter придбаний у 2006 році, тобто під час шлюбу, тому їй належить 1/2 його частка, а оскільки автомобіль є неподільною річчю, його поділ в натурі є неможливим, вона не заперечує проти матеріальної компенсації ? вартості його частки.

За час подружнього життя сторонами було набуте також і рухоме майно, яке було самовільно вивезено ОСОБА_3, та враховуючи те, що рухомого майна у неї в користуванні немає, вважає за необхідне стягнути на її користь ? частки його вартості, що становить 36 100 грн.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на 9/10 частки житлового будинку по АДРЕСА_2 загальною площею 256,70 кв.м., житловою 77,40 кв.м.;

право власності на ? частки будівельних матеріалів, які використано для будівництва житлового будинку на земельній ділянці площею 0,14 га кадастровий номер НОМЕР_7 в АДРЕСА_3 вартістю 249 075 грн.;

право власності на ? частку земельної ділянки площею 0,14 га кадастровий номер НОМЕР_3 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_3

Стягнути з ОСОБА_3 на її користь вартість ? частки автомобіля Volkswagen Transporter, 1998 р.в., д.н. НОМЕР_1 в розмірі 80 218,50 грн. Право спільної власності на автомобіль припинити.

Стягнути з ОСОБА_3 на її користь вартість ? частки кавових автоматів «Zanussi» (2 шт.), компресора, бетонозмішувача, обприскувача, газонокосарки, драбини 6 м., драбини 2 м., мікрохвильової печі «Daewoo», холодильника «Донбас», антени (параболи) «Samsung», столу залізного, дрилі «Bosch», болгарки «Bosch», шліфувального станка, лещат, набору автомобільних інструментів, пеналу мебельного, шафи-купе, дивану, столу розкладного, крісел (4 шт.), пеналу для ванної кімнати, термосу військового (2 шт.), каструлі чугунної 40 л., садового інвентарю (лопати, вила, граблі), газової плити «Електа», скловати (15 рулонів), ременів автомобільних для стягування, килимів (2 шт.), дзеркал в розмірі 36 100 грн.

Стягнути з відповідача на її користь судовий збір.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції представник ОСОБА_2 зменшив позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_3 вартості ? частки рухомого майна на суму 36 100 грн. В решті позовні вимоги задовольнити.

02 вересня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що в період шлюбу, тобто з 08 травня 2003 року ним та ОСОБА_2 набуте спірне майно, а саме: житловий будинок з господарськими прибудовами по АДРЕСА_2; кухонні, столові та спальні меблі, які знаходяться у вказаному будинку; земельні ділянки в АДРЕСА_4 кадастрові номери НОМЕР_4 та НОМЕР_5; земельна ділянка в АДРЕСА_3 кадастровий НОМЕР_6; технологічне обладнання для столової; автомобіль НОМЕР_2.

У зв'язку з тим, що спір щодо поділу спільного набутого майна в позасудовому порядку вирішити не вдалося, просив суд виділити йому у власність ? частину наступного майна: житлового будинку з господарськими прибудовами по АДРЕСА_2;

кухонних, столових та спальних меблів, що в ньому знаходяться;

земельної ділянки в АДРЕСА_4 кадастрові номери НОМЕР_4 та НОМЕР_5;

земельної ділянки в АДРЕСА_3 кадастровий НОМЕР_6;

технологічного обладнання для столової;

автомобіля НОМЕР_2.

Виділити у власність ОСОБА_2 ? частину житлового будинку з господарськими прибудовами по АДРЕСА_2;

? частину кухонних, столових та спальних меблів;

? частину земельної ділянки в АДРЕСА_4 та ? земельної ділянки в АДРЕСА_5

? частину технологічного обладнання для столової;

? автомобіля НОМЕР_2.

05 травня 2016 року ОСОБА_3 було зменшено розмір позовних вимог у частині поділу кухонних, столових та спальних меблів, які знаходяться у АДРЕСА_2, а також поділу технологічного обладнання для столової. Інші позовні вимоги просив задовольнити.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 05 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 9/10 частки житлового будинку по АДРЕСА_2 загальною площею 256,70 кв.м., житловою 77,40 кв.м.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частки будівельних матеріалів, які використано для будівництва на земельній ділянці площею 0,14 га кадастровий номер НОМЕР_3 в АДРЕСА_3

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частку земельної ділянки площею 0,14 га кадастровий номер НОМЕР_3 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_3

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 вартість ? частки автомобіля марки Volkswagen Transporter, 1998 р.в., д.н. НОМЕР_1 в розмірі 80 218,50 грн. Право спільної сумісної власності на вказаний автомобіль припинено.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/10 частки житлового будинку по АДРЕСА_2 загальною площею 256,70 кв.м., житловою 77,40 кв.м.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частки будівельних матеріалів, які використано для будівництва на земельній ділянці площею 0,14 га кадастровий номер НОМЕР_3 в АДРЕСА_3

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частку земельної ділянки площею 0,14 га кадастровий номер НОМЕР_3 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_3

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частку земельної ділянки площею 0,1006 га в АДРЕСА_4.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на автомобіль марки Volkswagen Transporter, 1998 р.в., д.н. НОМЕР_1. Право спільної сумісної власності на вказаний автомобіль припинено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що при ухваленні рішення порушені норми матеріального і процесуального права, недостатньо повно досліджені письмові докази та дійсні обставини, що мають значення для справи, рішення суду є незаконне та необґрунтоване.

В своїй апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення про поділ та визнання за ним права власності в розмірі 1/10 частки житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_2, не враховано того факту, що будівництво цього будинку велося з істотним відхиленням від проекту. Будівництво велось з 2001 по 2005 роки, дозвіл на виконання робіт видано 17 липня 2005 року, тобто на момент будівництва цей будинок являється самочинною забудовою. Право власності за ОСОБА_2 на спірний житловий будинок зареєстровано 28 листопада 2005 року, під час їхнього шлюбу, тому являється спільною сумісною власністю подружжя.

Судом першої інстанції належним чином не встановлені обставини по справі, оскільки очевидним є факт невідповідності акту виконаних робіт, складеного ФОП ОСОБА_8, який суд прийняв до уваги як належний доказ.

Твердження ОСОБА_2 про те, що будинок будувався за кошти її колишнього чоловіка ОСОБА_9, не знайшли свого підтвердження й тому, що з останнім вона розлучилась 12 вересня 2000 року, а земельну ділянку придбано 28 вересня 2000 року. Факт проживання ОСОБА_9 з ОСОБА_2 однією сім'єю після розлучення у встановленому законом порядку не підтверджений.

Також судом не взято до уваги обсяг та вартість робіт, які були проведені для завершення будівництва, внутрішнього та зовнішнього оздоблення будинку, упорядкування земельної ділянки, здійсненому за час перебування у шлюбі з ОСОБА_2

При визнанні права власності на ? частки будівельних матеріалів суд першої інстанції керувався тільки оцінкою, наданою ОСОБА_2, в якій не зазначено, які саме будівельні матеріали використані при будівництві цієї незаконної забудови, яка їх вартість та кількість.

Ухвалюючи рішення про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 вартості ? частки автомобіля, суд першої інстанції не врахував вимоги постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 року щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Просить скасувати рішення Сторожинецького районного суду чернівецької області і ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Ст. 213 ЦПК встановлено те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та частково задовольняючи вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції правомірно виходив з їх доведеності та обґрунтованості з огляду на таке.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що сторони знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 08 травня 2003 року. Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 06 квітня 2015 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано.

Під час їх спільного життя ними було набуто наступне нерухоме майно: незавершений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_2; розпочато, однак не здано в експлуатацію житловий будинок в с. АДРЕСА_3 земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_3 в с. АДРЕСА_3 автомобіль марки Volkswagen Transporter, 1998 р.в., д.н. НОМЕР_1.

ОСОБА_9 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 08 грудня 1984 року по 03 серпня 2000 року. Після розірвання шлюбу ОСОБА_9 та ОСОБА_2 продовжили фактично проживати як чоловік а жінка, 28 вересня 2000 року ними було придбано земельну ділянку площею 0,08 га по АДРЕСА_2, на якій ОСОБА_2 в кінці 2000 року розпочала будівництво житлового будинку.

Після розірвання шлюбу і фактичних сімейних відносин із ОСОБА_2, ОСОБА_9 в серпні 2003 року було подано позов до Шевченківського районного суду м. Чернівців про поділ спільно нажитого майна, до якого входив і незавершений будинок із земельною ділянкою по АДРЕСА_2 Останній був незавершеним (змуровані стіни, облаштовано перекриття та дах) і готовий близько на 80 %, така готовність була й станом на кінець зими 2002 року.

В добровільному порядку ОСОБА_9 та ОСОБА_2, шляхом укладення мирової угоди, вирішили, що будинок залишається колишній дружині ОСОБА_2, а ОСОБА_9 залишилася квартира АДРЕСА_1.

Будівництво будинку велося ОСОБА_2 на земельній ділянці, яка була придбана до шлюбу із ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 28 вересня 2000 року, зареєстрованого в реєстрі за №2766, та виготовлено державний акт на право власності на цю ділянку 09 квітня 2001 року.

Згідно з висновком спеціаліста ОСОБА_10 відсоток готовності житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 станом на грудень 2002 року становив 80% (а.с. 19).

За час шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_2 в липні 2007року придбали також земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_3 площею 0,14 га у АДРЕСА_3 та побудували самовільно будинок. Позивач та відповідач є власниками в рівних частинах будівельних матеріалів, які були використані у будівництві будинку у АДРЕСА_3

Сторонами 12 липня 2006 року було придбано транспортний засіб Volkswagen Transporter, 1998 р.в., д.н. НОМЕР_1.

Як вбачається із державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 придбала 04 грудня 2006 року земельну ділянку площею 0.1646 га в АДРЕСА_4. 23 жовтня 2008 року ОСОБА_2 продала службі автомобільних доріг у Чернівецькій області частину вказаної земельної ділянки площею 0, 0640 га. Судом встановлено, що дане майно є спільною сумісною власністю подружжя і вказана земельна ділянка в АДРЕСА_6 площею 0,1006 га підлягає розподілу між сторонами.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Як роз'яснено в п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Пунктом 22 Постанови судам роз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що крім іншого вказаного спільно нажитого майна поділу між подружжям підлягає тільки 2/10 частини будинку по АДРЕСА_2, а також спільним сумісним майном подружжя є самовільно побудований будинок, позивач та відповідач є власниками в рівних частинах будівельних матеріалів, які були використані у будівництві будинку у АДРЕСА_3, й, відповідно до ст. ст. 60, 70 СК України кожному належить по ? частині.

За змістом ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦПК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

При цьому, в разі не вчинення сторонами дій направлених на надання згоди присудження грошової компенсації та не внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя").

Отже, законодавство передбачає певні способи поділу судом майна подружжя.

У ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 370 ЦК України зазначено, що співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої компенсації вартості його частки.

З вказаного випливає, що звернення до суду з вимогами про стягнення компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, є одним із способів поділу такого майна.

Автомобіль Volkswagen Transporter, 1998 р.в., д.н. НОМЕР_1. придбаний у період шлюбу, перебуває у фактичному володінні та користуванні ОСОБА_3 та є річчю неподільною.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку відповідності позовних вимог про визнання за відповідачем право власності на вказаний автомобіль та стягнення з останнього на користь позивача грошової компенсації вартості ? частини автомобіля вимогам чинного законодавства.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в цій частині.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність підстав для застосування вимог ст. 365 ЦК України, оскільки відповідач не вносив на депозитний рахунок суду компенсації вартості ? частини автомобіля, а тому суд повинен був застосувати положення ст. 71 СК України щодо визнання ідеальних часток подружжя в майні та залишення його у спільній часткові власності є необґрунтованими з огляду на наступне.

Положення ч. 4 ст. 71 СК України щодо присудження грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно за його згодою застосовується у разі, коли позивач просить залишити майно собі, припинивши право власності на нього іншого з подружжя, зі сплатою йому грошової компенсації замість його частки у цьому майні за його згодою, із внесенням цих коштів на депозитний рахунок суду, за позовом, що є предметом даного розгляду, позивач вимагає стягнення компенсації на її користь, а не просить припинити право власності на спірне майно іншого з подружжя.

Крім того, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вирішення спору про поділ майна подружжя шляхом визнання за сторонами права власності по ? частини на автомобіль не надасть жодній зі сторін можливості вільно володіти та розпоряджатись своєю власністю та не вирішить спір по суті.

Необґрунтованими також є посилання в апеляційній скарзі на те, що судом при визнанні права власності на будівельні матеріали, використані для будівництва самочинної забудови, керувався оцінкою, наданою ОСОБА_2, в якій не зазначено, які саме будівельні матеріали використані при будівництві будинку, яка їх вартість а кількість.

Судом встановлено, що за час шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_2 в липні 2007 року в АДРЕСА_3 побудували самовільно будинок.

Приймаючи до уваги вказані обставини та ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до діючого законодавства зазначене будівництво є самочинним. В конкретному випадку поділу підлягають будівельні матеріали, з яких побудовано будинок.

Відповідно до п. 15 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2015 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК).

У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч. 4 статті 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання права власності на ? часки будівельні матеріали, з яких побудований спірний житловий будинок на підставі доказів, наданих позивачем щодо їх оцінки, оскільки зазначені докази апелянтом не спростовано та відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надано інших доказів вартості будівельних матеріалів.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що при визнанні за ОСОБА_3 права власності на 1/10 частину житлового будинку по АДРЕСА_2 судом не враховано, що будівництво велося з істотним відхиленням від проекту, право власності на нього зареєстровано 28 листопада 2005 року під час шлюбу, тому являється спільною сумісною власністю, слід зазначити наступне.

Згідно частини 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом першої інстанції під час розгляду справи було зроблено правильний висновок про те, що будівництво будинку по АДРЕСА_2 велося на земельній ділянці, яка була придбана позивачем до шлюбу з ОСОБА_7, зазначений будинок був предметом поділу між ОСОБА_2 та ОСОБА_9, готовність будинку на момент укладення шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 складала 80%, право власності на будинок зареєстроване в передбаченому законом порядку, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що висновки суду є правильними, оскільки ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному дослідженні наявних у справі доказів та на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, вірно застосовано до правовідносин, що склалися, норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якого виступає ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 05 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: