У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 15 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Херсонської області від 24 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовомдо ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посилаючись на те, що 30 березня 2010 року між ним та ОСОБА_5 укладено договір позики, за умовами якого останній отримав у борг грошові кошти у розмірі 125 тис. доларів США строком до 1 вересня 2011 року. Поручителем за цим договором виступила дружина позичальника - ОСОБА_4 Взяті на себе зобов'язання відповідачі не виконали, грошові кошти не повернули.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточнивши та збільшивши позовні вимоги, просив суд стягнути з ОСОБА_4 на його користь 2 677 500 грн боргу за договором позики, процентів за користування позикою у розмірі 170 624 грн 90 коп. та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики у розмірі 52 249 грн.

Ухвалою Комсомольського районного суду м. Херсона від 23 липня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_5 залишено без розгляду з підстав, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 15 жовтня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 1 221 887 грн 90 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 24 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції змінити й задовольнити його позов у повному обсязі, стягнувши грошові кошти на його користь з ОСОБА_5 та ОСОБА_4, як солідарних боржників.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що договір позики був укладений в інтересах сім'ї, тому ОСОБА_4 має відповідати за договором позики як солідарний боржник, однак з неї підлягають стягненню грошові кошти у такому ж розмірі, що були стягнуті рішенням апеляційного суду Херсонської області від 31 жовтня 2013 року з її чоловіка, тобто - 1 221 887 грн 90 коп.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, виходив із того, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що грошові кошти, отримані ОСОБА_5 за договором позики у розмірі 125 тис. доларів США, витрачені ним в інтересах сім'ї.

Проте повністюпогодитись із таким висновкомапеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 30 березня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір позики, за умовами якого останній отримав грошові кошти в розмірі 125 тис. доларів США строком до 1 вересня 2011 року. Поручителем за цим договором виступила дружина позичальника - ОСОБА_4

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позичальник, як передбачено ч. 1 ст. 1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом установлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 16 вересня 2013 року, зміненим рішенням апеляційного суду Херсонської області від 31 жовтня 2013 року, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 1 221 887 грн 90 коп.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За положеннями чч. 1, 3 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК Українидоговір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

У порушення зазначених норм матеріального та процесуального права, вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України апеляційний суд не надав належної правової оцінки доводам позивача щодо укладення договору позики в інтересах сім'ї, не звернув уваги на те, що для встановлення факту укладення договору в інтересах сім'ї вимагається доведення таких обставин, як обізнаність або згода другого з подружжя на укладення договору, використання отриманих коштів в інтересах сім'ї і така згода ОСОБА_4 була надана, що підтверджується підписанням останньою договору позики в якості поручителя.

Також апеляційний суд не надав належної правової оцінкинаданим позивачем доказам того, що після отримання ОСОБА_5 грошових коштів була проведена реконструкція квартири у будинку АДРЕСА_1 що належить ОСОБА_4, та придбано земельну ділянку у садівничому товаристві «Садівник - Зв'язківець» м. Херсона.

Крім того, апеляційний суд, вказавши, що декларація про початок будівельних робіт від 17 жовтня 2012 року щодо реконструкції квартири видана більше, ніж через два роки після отримання позики, не врахував, що згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466 «Деякі питання виконання підготовчих та будівельних робіт» видачі декларації про початок виконання будівельних робіт передує розроблення проектної документації, тому витрати на таку реконструкцію робилися задовго до видачі декларації.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до ст. ст. 549- 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки Національного банку України за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 2 вересня 2015 року № 6-369цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Проте у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище обставини справи уваги не звернув, зазначених вимог закону не врахував, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не дослідив і не оцінив належним чином доводи й докази сторін та дійшов передчасного висновку про відмову в позові ОСОБА_3

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 24 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик