Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1047/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дьомич Л. М.
УХВАЛА

Іменем України

25.04.2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Дьомич Л.М.

суддів: Єгорової С.М.; Письменного О.А.

за участю секретаря: Яковлєвої Ю.Ю.

за участю прокурора: Стамат А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровоград цивільну справу за апеляційною скаргою лікаря-психіатра КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 25 березня 2016 року у справі за заявою лікаря-психіатра КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» ОСОБА_2 про госпіталізацію ОСОБА_3 до психіатричного закладу у примусовому порядку,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року комунальний заклад «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» звернувся до суду із заявою про примусову госпіталізацію ОСОБА_3 у психіатричний стаціонар без його згоди. Вказавши, що 14 березня 2016 року лікарем-психіатром диспансерного відділення КЗ «КОПЛ» ОСОБА_4 після особистого огляду громадянина ОСОБА_3 зроблено висновок про необхідність його госпіталізації у психіатричний стаціонар для обстеження, лікування у звязку з наявністю у нього тяжкого психічного розладу, який обумовлює небезпеку для себе та оточуючих. Огляд ОСОБА_3 здійснено на підставі заяви його батька ОСОБА_5.

15 березня 2016 року о 20 год. 20 хв. за направленням лікаря-психіатра диспансерного відділення КЗ «КОПЛ» ОСОБА_4 ОСОБА_3 госпіталізовано в КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» та оглянуто лікарем-психіатром ОСОБА_6 і підтверджено висновок про необхідність його госпіталізації.

Комісія лікарів-психіатрів КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» у складі: зам. головного лікаря ОСОБА_7, завідувача відділенням № 11 лікаря-доповідача ОСОБА_2, в.о.зав. відділенням № 6, лікаря-психіатра ОСОБА_8 при участі лікаря-психіатра на прохання госпіталізованого підтвердила обґрунтованість рішення про госпіталізацію згідно ЗУ «Про психіатричну допомогу» та прийшла до висновку, що обстеження і лікування громадянина ОСОБА_3 можливе тільки в умовах стаціонару, згоду на яку останнім не надано.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 25 березня 2016 року відмовлено задоволені заяви лікаря-психіатра КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» ОСОБА_2 про госпіталізацію ОСОБА_3 до психіатричного закладу у примусовому порядку.

Лікар-психіатр КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення заяви. Зазначає, що суд першої інстанції приймаючи рішення не повно зясував обставини, що мають істотне значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права. А саме, судом вибірково розглянуто свідчення свідків щодо стану ОСОБА_3, не враховано, що його захворювання відповідно до класифікації психічних розладів МКХ-10 віднесено до категорії тяжких психічних розладів, у звязку з чим останній може вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, а також, не враховано, що до судового розгляду справи ОСОБА_3 знаходився на стаціонарному лікуванні це призвело до суттєвого покращення його психічного стану та настання короткочасної ремісії (витяг з історії хвороби додається), тому у суду склався хибний висновок щодо стану його здоровя.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення лікаря-психіатра ОСОБА_2, пояснення ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_9, пояснення прокурора Стамат А.А., пояснення ОСОБА_5, якого суд залучив як заінтересовану особу та його представника ОСОБА_10, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши рішення суду у межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню за наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відмовляючи у задоволені заяви, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, щодо відсутності в матеріалах справи відомостей про наявність у ОСОБА_3 тяжкого психічного розладу, внаслідок чого він вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою небезпеку для нього чи оточуючих, тобто обставин, передбачених ст. 14 ЗУ «Про психіатричну допомогу».

Судом встановлено, що до комунального закладу «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» звернувся ОСОБА_5 із заявою про примусову госпіталізацію для невідкладеного лікування його сина ОСОБА_3, який проживає ІНФОРМАЦІЯ_1 а, кв. 4, м. Кіровоград, оскільки з травня 2015 року в нього проявляються значні психічні розлади. Він перебуває в стані гіперактивності та робить неадекватні вчинки ( телефонує вночі без причини родичам та друзям, здійснює без будь-якої необхідності поїздки до м. Києва та до м. Москви, укладає сумнівні угоди, маловідомим людям позичає кошти) ( а.с. 4).

15 березня 2016 року ОСОБА_3, за зверненням ОСОБА_5 на підставі направлення лікаря - психіатра диспансерного відділення КЗ «КОПЛ» ОСОБА_4 від 14 березня 2016 року каретою швидкої допомоги госпіталізовано до КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» з місця проживання його батьків: с. Бережинка, вул. Колгоспна 11, Кіровоградського району.

Згідно висновку комісії лікарів-психіатрів КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» у складі: головного лікаря ОСОБА_7, завідувача відділення № 11 ОСОБА_2 та в.о. зав. відділенням № 6, лікаря-психіатра ОСОБА_8 від 16 березня 2016 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, встановлено діагноз: шизоафективний розлад, маніакальний тип, внаслідок чого він являє собою безпосередню небезпеку для себе та оточуючих і тому є доцільним його примусова госпіталізація у психіатричну лікарню (а.с.3).

В скороченому анамнезі комісією лікарів зазначено, що ОСОБА_3 вперше змінився в поведінці 7 років тому (2009 рік), не спав, сам до себе розмовляв. Останні 5 років в приватному порядку, без перебуванні на обліку, постійно звертався до психіатрів, приймав лікування психотропними речовинами, незважаючи на постійний прийом ліків керував транспортом. Психічний стан погіршився на весни 2015 року, йому постійно здається, що його переслідують, часто не ночує вдома, погрожує батькам, телефонує безпідставно вночі, викликає для вирішення своїх претензій поліцію, звертається до слідчих РВ УМВС, погрожує скоїти самогубство.

Психічний стан пацієнта: Категорично відмовляється від добровільного стаціонарного обстеження та лікування, але в той же час каже, що згоден приймати ліки, які йому призначить лікар-психіатр. Категорично заперечує неправильну поведінку. На час огляду лікарями агресії не виявляв(а.с.3).

На обліку у психіатра ОСОБА_3 не перебуває та раніше за допомогою до психіатра до медичних закладів не звертався.

На обгрунтувапння заявленої вимоги надані матеріали Кіровоградським РВП КВП ГУНП в Кіровоградській області, згідно яких 07 березня 2016 року ОСОБА_3 звертався із заявою стосовно дій свого батька ОСОБА_5, який вчинив з ним сварку, під час якої погрожував фізичною розправою. 16 березня 2016 року до чергової частини Кіровоградського РВП КВП ГУНП в Кіровоградській області звернувся ОСОБА_5 із заявою про притягнення до відповідальності свого сина ОСОБА_3 в якій зазначив, що його останній систематично вчиняє сварки, під час яких погрожує фізичною розправою на ґрунті психічного розладу (а.с.54-73).

Згідно письмових пояснень проректора інституту комерції ОСОБА_11, який також підтвердив свої свідчення в суді апеляційної інстанції і який знайомий з дитячих років з ОСОБА_3В, є другом сімї батьків останнього, виходить, що з весни 2015 року у поведінці ОСОБА_3 почали відбуватися зміни. В нічний час він приїздить до нього, говорить що не може спати, а також дзвонить йому вночі. Вважає, такий стан загрожує йому та оточуючим, оскільки той керує автомобілем. (а.с.26).

За письмовими і усними поясненнями в суді свідка ОСОБА_12, який є комендантом інституту комерції, де працював ОСОБА_3, виходить, що останній багато разів без причин телефонував та приїздив до нього вночі. Стан його завжди був збуджений, мова швидка, не було зрозуміло чого він хоче, його поведінка була неадекватною та в такому стані він сідав за кермо (а.с.27).

Статтями. 28, 29 Конституції України кожному гарантовано право на повагу до його гідності, право на свободу та особисту недоторканість.

Кожен має право на охорону здоровя, медичну допомогу та медичне страхування (ст. 49 Конституції).

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається в найменш обмежених умовах, що забезпечують безпеку особи та інших осіб, при додержанні прав і законних інтересів особи, якій надається психіатрична допомога.

Заходи фізичного обмеження та (або) ізоляції особи, яка страждає на психічний розлад, при наданні їй психіатричної допомоги застосовуються за призначенням та під постійним контролем лікаря-психіатра чи іншого медичного працівника, на якого власником психіатричного закладу чи уповноваженим ним органом покладені обовязки з надання психіатричної допомоги, і застосовуються лише в тих випадках, формах і на той час, коли всіма іншими законними заходами неможливо запобігти діям особи, що являють собою безпосередню небезпеку для неї або інших осіб.

Згідно ч. 3 ст. 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених ст. 14 цього Закону, а також у випадках проведення експертизи стану психічного здоровя особи або застосування до особи, яка страждає на психічний розлад і вчинила суспільно небезпечне діяння, примусового заходу медичного характеру на підставах та в порядку, передбачених законами України.

Стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначає підстави для госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, а саме: особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Частиною 3 ст. 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено обовязкове надання до заяви висновку комісії лікарів - психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність примусової госпіталізації.

Суд першої інстанції дослідивши зібрані у справі докази, дійшов обґрунтованого висновку, що обєктивних фактів небезпеки ОСОБА_3 для себе та оточуючих немає, а відтак відсутня потреба у його примусовій госпіталізації в умови психіатричного стаціонару.

В матеріалах справи крім висновку комісії лікарів-психіатрів КЗ «Кіровоградської обласної психіатричної лікарні» про доцільність примусової госпіталізації, який сформований з усних пояснень батька хворого, що є ініціатором госпіталізації, відсутні докази вчинення ОСОБА_3 фактичних дій, що являють небезпеку для нього або оточуючих, докази виявлення ним реальних намірів на вчинення таких дій, а також докази того, що останній є неспроможним задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, що виключає наявність підстав, передбачених ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», для його примусової госпіталізації до психіатричного закладу.

Висновком комісії лікарів-психіатрів не встановлено у ОСОБА_3 наявні симптоми, які є безумовним свідченням вчинення або виявлення реальних намірів вчинити дії, що являють собою небезпеку.

Згідно вищевказаного висновку свідомість у хворого не порушена, він знає де знаходиться, орієнтований всебічно, вірно, опосередкованих ознак наявності галюцинацій не виявляє. Від лікування відмовився.

Сама по собі поведінка ОСОБА_3 без встановлення наслідків цієї поведінки, що передбачено статтею 14 Закону не може бути достатньою підставою госпіталізації особи в примусовому порядку.

Доказів того, що лікування ОСОБА_3 можливо лише в стаціонарних умовах, наявності у нього тяжкого психічного розладу що створює небезпечну поведінку, а також існування інших медичних показань для госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку суду не надано. Згідно матеріалів справи на обліку у психіатра ОСОБА_3 не перебуває та раніше за допомогою до психіатра не звертався.

Матеріали перевірки Кіровоградського районного відділення поліції Кіровоградського ВП ГУНП по факту звернення громадянина ОСОБА_5 не містить будь-яких даних про вчинення ОСОБА_3 небезпечних дій для себе та для оточуючих

Пояснення ОСОБА_11 та ОСОБА_12 стосовно поведінки ОСОБА_3, адресовані головному лікарю КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня», та надані в суді апеляційної інстанції також не доводять факту небезпеки, а відтак не є беззаперечним доказ на підтвердження необхідності примусової госпіталізації особи.

Крім того, свідки допитані в суді першої інстанції ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 та в апеляційній інстанції ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, позитивно характеризували ОСОБА_3 та зазначили, що останній жодним чином не виявляє ні агресії, ні небезпеку в діях чи спілкуванні. Навпаки, товаришують з ним тривалий час ніяких сумнівних вчинків чи висловів не здійснює. .

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції ґрунтується на нормах матеріального закону та матеріалах справи, оскільки жодним належним доказом не підтверджено наявності обставин, передбачених ст. 14 ЗУ «Про психіатричну допомогу» для примусової госпіталізації ОСОБА_3

Судом не ставиться під сумнів діагноз лікарів-психіатрів відносно стану ОСОБА_3, але ж за вимогами Закону мають бути певні чинники примусової госпіталізації.

За рішенням суду може надаватися амбулаторна психіатрична допомога (ст. 12 Закону України Про психіатричну допомогу), а не примусова госпіталізація до психіатричного закладу (ст. 14 Закону України Про психіатрична допомога). Як зазначив в суді ОСОБА_3 питання його госпіталізації ініціюється батьками, з якими у нього суперечливі стосунки. Вважає що і діагноз його надуманий, за жодних умов не бажає лікуватися в умовах стаціонару, оскільки перебування у закладі в період з 15 березня 2016 по 25 березня 2016року, куди він потрапив внаслідок обману батьків, завдало негативні наслідки йому, негідні умови перебування погіршили його самопочуття, спричинили розлад здоровя.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що рішення суду ухвалене з порушенням норм права, а відтак є незаконним.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, відповідно до ч. 1 ст.308 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. 282, 304, ст. 307, ст. 308, ст. 313, ст. 314, ст. 315, ст. 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу лікаря-психіатра КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 25 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: