У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 6 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 14 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 6 вересня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 23 900 доларів США на строк до 5 червня 2012 року зі сплатою 14,5 % річних. 6 вересня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, за умовами якого вони передали банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, яка належить їм на праві спільної часткової власності.

Позичальник ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язання не виконувала, на вимоги не реагувала, унаслідок чого станом на 5 червня 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 174 207 грн 65 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 17 976 доларів 46 центів США., що еквівалентно 377 751 грн 94 коп.; сума простроченої заборгованість за відсотками у розмірі 9 321 долар 59 центів США, що еквівалентно 195 881 грн 10 коп.; пеня, нарахована на суму простроченого тіла кредиту та відсоткам у розмірі 1 600 574 грн 61 коп.

З урахуванням наведеного ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просило у рахунок погашення вказаної заборгованості за кредитним договором від 6 вересня 2007 року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання за ним права власності на предмети іпотеки за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на вказане майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна; висилити відповідачів з зазначеної вище квартири.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 6 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 14 липня 2016 року, у задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», суд першої інстанції виходив із того, що позичальник належним чином не виконала взяті на себе зобов'язання, унаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором. Проте банк звернувся з позовом до відповідачів з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявила відповідачка.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також про те, що банк пропустив строк позовної давності для звернення до суду, оскільки у спірному кредитному договорі сторони встановили строк виконання основного зобов'язання та визначили дату останнього платежу до 5 червня 2012 року, а з позовом банк звернувся лише 29 жовтня 2015 року.

Проте повністю погодитись із таким висновком судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 6 вересня 2007 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 23 900 доларів США на строк до 5 червня 2012 року зі сплатою 14,5 % річних.

6 вересня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, за умовами якого вони передали банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, що належить їм на праві спільної часткової власності.

ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язання не виконувала, на вимоги не реагувала, унаслідок чого станом на 5 червня 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором від 6 вересня 2007 року у розмірі 2 174 207 грн 65 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 17 976 доларів 46 центів США., що еквівалентно 377 751 грн 94 коп.; сума простроченої заборгованість за відсотками у розмірі 9 321 долар 59 центів США, що еквівалентно 195 881 грн 10 коп.; пеня, нарахована на суму простроченого тіла кредиту та відсоткам у розмірі 1 600 574 грн 61 коп.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому ч. 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Аналіз зазначеної норми права указує про те, що до дій, які свідчать про визнання боргу у тому числі може належати часткова сплата боржником основного боргу та/або сум санкцій.

Судом установлено, що відповідно до розрахунку заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом згідно з умовами кредитного договору від 6 вересня 2007 року (а.с. 30-32) ОСОБА_3 у період з 2007 року по 2014 рік здійснювалося хоча і нерегулярно але погашалися відсотки за користування кредитом, останній такий платіж було вчинено 14 січня 2015 року у розмірі 77 грн, що ні відповідачами, ні судом не спростовано.

Ураховуючи викладене, суди у порушення вищевказаних вимог закону та ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України взяли до уваги лише дату платежів за основним боргом, проте належним чином не дослідили погашення відсотків за користування кредитом, у тому числі останній платіж від 14 січня 2015 року, та чи є така обставина перериванням перебігу позовної давності.

Отже, суди у порушення зазначених вимог закону не перевірили, чи наявні підстави для застосування ст. 264 ЦК України щодо вимого про звернення стягнення на предмет іпотеки, у разі якщо наявна заборгованість за кредитним договором, щодо якої строк позовної давності для звернення до суду не пропущено.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 6 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 14 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик