АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 193/6/16-ц Головуючий в суді першої
Провадження № 22-ц/774/974/К/16 інстанції - Шумська О.В.
Категорія № 41 (1) Доповідач - Ляховська І.Є.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2016 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Ляховської І.Є.,

суддів - Барильської А.П., Михайлів Л.В.,

із секретарем - Петренко К.І.,

за участю - позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_3 з позовом, в якому просив суд визнати недостовірною інформацію відносно нього, поширену відповідачем у зверненні до Софіївського відділення поліції та управління оперативного реагування Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 10 грудня 2015 року щодо заволодіння ним шахрайським шляхом земельною ділянкою, що належить відповідачу, зобов`язавши відповідача протягом 10 днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати інформацію, надану 10 грудня 2015 року до чергового чергової частини управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області шляхом направлення листа до т.в.о. начальника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області генералу поліції третього рангу Репешка І.В. про визнання наданою відповідачем інформації недостовірною, а також стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 30 000 грн. та судові витрати по справі. В обґрунтування зазначених вимог позивач посилався на те, що за результатами службового розслідування і проведеної перевірки викладених ОСОБА_3 фактів, членами комісії складено висновок, затверджений начальником Софіївського ВП Дніпродзержинського відділу поліції ГУНП України в Дніпропетровській області підполковником поліції Березовським А.В. 21 грудня 2015 року, згідно з яким відомості, надані ОСОБА_3 відносно шахрайських дій з боку працівника поліції Софіївського ВП майора поліції ОСОБА_2 та інших осіб у відношенні ОСОБА_3 вчинено не було. У зв'язку із чим вважає, що поширена відповідачем інформація є неправдивою та має характер наклепу, порушує його немайнові права, принижує його честь і гідність та недоторканість ділової репутації.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недостовірною та такою, що принижує честь та гідність інформацію відносно ОСОБА_7, поширену ОСОБА_3 у зверненнях до Софіївського відділення поліції та управління оперативного реагування Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 10 грудня 2015 року щодо заволодіння шахрайським шляхом ОСОБА_7 земельною ділянкою, належною ОСОБА_3 та зобов`язано ОСОБА_3 протягом 10 днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати зазначену інформацію, шляхом звернення до Софіївського відділення поліції та управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області з листом про визнання інформації недостовірною, а також стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 моральну шкоду в розмірі 2 000 грн. та судовий збір в сумі 647,66 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3, в особі свого представника ОСОБА_4, ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на її думку, суд дійшов помилкового висновку про те, що нею поширені відомості щодо обвинувачення ОСОБА_7 в шахрайстві, не надавши належної правової оцінки доказам по справі, а саме: протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, складеному 10 грудня 2015 року оперуповноваженим Софіївського ВП ОСОБА_14., за відсутності її підпису, а також за відсутності свідків та їх підписів. Крім того, вважає, що судом не взято до уваги те, що матеріали службового розслідування та висновки голови комісії від 21 грудня 2015 року не можуть бути належними доказами, оскільки службове розслідування проведено без працівників прокуратури та всі члени комісії є колегами позивача і мають звання нижчі, ніж у нього. Також зазначає, що відповідачем не надано належних доказів на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди.

У письмових запереченнях на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просить її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних

вимог та доводів апеляційниої скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 07 листопада 2015 року працює на посаді старшого інспектора чергової частини Софіївського відділення поліції Дніпродзержинського відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області.

10 грудня 2015 року о 14 год.20 хв. по телефону до чергової частини Софіївського відділення поліції надійшло повідомлення від чергового Дніпродзержинського відділу поліції про те, що ОСОБА_3 по телефону НОМЕР_1 повідомила, що працівник поліції ОСОБА_2, шахрайським шляхом заволодів належною їй земельною ділянкою загальною площею 2,000 га, розташованою на території Софіївської селищної ради Софіївського району Дніпропетровської області.

Дане повідомлення 10 грудня 2015р. зареєстровано в журналі Єдиного обліку Софіївського відділення поліції за № 208 (а.с. 15, 23).

За фактом повідомлення, що надійшло до чергової частини Софіївського відділення поліції, на місце пригоди направлена слідчо-оперативна група для його перевірки (а.с. 14).

Відповідно до протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується), складеного 10 грудня 2015 року оперуповноваженим Софіївського ВП ОСОБА_14., від ОСОБА_3 прийнято усну заяву про шахрайство. При цьому ОСОБА_3 попереджена про кримінальну відповідальність згідно зі ст. 383 КК України за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину (а.с. 13).

Одночасно від ОСОБА_3 отримано письмове пояснення по суті її заяви, де вона пояснила, що зверталась особисто до ОСОБА_2 з проханням провести розрахунок щодо оренди земельної ділянки, однак позивач відмовився від здійснення такого розрахунку, посилаючись на відсутність коштів та нібито запропонував їй розірвати договір оренди, а коли вона до нього приїхала додому, він відмовився від своїх слів і віддав їй копію договору оренди землі із зазначенням іншого терміну виплати орендної плати, а саме - 01 грудня 2016 року, тоді, як в договорі оренди земельної ділянки від 09 грудня 2015р., який вона особисто підписувала було зазначено - 01 грудня 2015року (а.с. 16).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 зазначав, що поширена відповідачем інформація, викладена в поясненні на ім'я начальника Софіївського відділення поліції Дніпродзержинського відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області, а також усна інформація, надана відповідачем по телефону черговому чергової частини управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, що зафіксовано в рапорті від 10.12.2015 року інспектора-чергового чергової частини управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, є неправдивою та має характер наклепу, порушує його немайнові права, принижує його честь і гідність та недоторканість ділової репутації. У звязку з цим позивач просив зобов'язати ОСОБА_3 спростувати зазначену інформацію шляхом направлення листа до т.в.о. начальника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області генерала поліції третього рангу Репешка І.В. із зазначенням в ньому такого тексту: «прошу вважати надану мною 10.12.2015 року черговому чергової частини управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області інформацію щодо вчинення шахрайськиї дій відносно мене з боку працівника поліції ОСОБА_2 та в поясненні на ім'я начальника Софіївського відділення поліції Дніпродзержинського відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області підполковника поліції Березовського А.В. аналогійчної інформації - недостовірною». Крім того, просив стягнути на його користь моральну шкоду в сумі 30000грн. та судові витрати.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що позивачу була завдана моральна шкода, яка полягала в переживаннях, пов'язаних із поширенням відповідачем ОСОБА_3 стосовно позивача недостовірної інформації, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача в очах невизначеного кола осіб, які могли читати таке повідомлення, з точки зору додержання ним законів України та загальноприйнятих норм моралі.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції визнав недостовірною та такою, що принижує честь та гідність інформацію відносно ОСОБА_7, поширену ОСОБА_3 у зверненнях до Софіївського відділення поліції та управління оперативного реагування Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 10 грудня 2015 року щодо заволодіння шахрайським шляхом ОСОБА_7 земельною ділянкою, належною ОСОБА_3, та зобов`язав ОСОБА_3 протягом 10 днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати зазначену інформацію шляхом звернення до Софіївського відділення поліції та управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області з листом про визнання інформації недостовірною, а також стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 моральну шкоду в розмірі 2 000 грн. та судовий збір в сумі 647,66 грн.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог не оскаржується, колегія суддів не вдається в обговорення цієї частини судового рішення та переглядає справу лише в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Не погоджуючись з рішенням суду в цій частині, відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4. посилаються на відсутність підстав для задоволення позову через недоведеність фактів поширення відповідачем недостовірної інформації стосовно позивача та спричинення останньому моральної шкоди.

Колегія суддів не може погодитись з такими доводами апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частина перша статті 7 Цивільного кодексу встановлює, що громадянин або організація вправі вимагати по суду спростування відомостей, що не відповідають дійсності або викладені неправдиво, які порочать їх честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди їх інтересам, якщо той, хто поширив такі відомості, не доведе, що вони відповідають дійсності.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Відповідно до ч. 1, п. 4, ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно ч.ч. 1, 7 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь - який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативна інформація поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь - яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Беручи до уваги зазначені положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 19, 21 постанови від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

За змістом зазначеного вище законодавства, кожному гарантується право на свободу вираження поглядів, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав.

У законодавстві при цьому робиться чітке розмежування між інформацією фактичного характеру, яка має бути доведена, й оціночними судженнями, які не підлягають доведенню і спростуванню.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_2 зазначав, що відповідач зробила офіційну заяву в поліцію, працівником якої він є, в якій звинуватила його у скоєнні кримінально караного діяння - шахрайстві. Поширена інформація формує думку, що він повязапний з корупційною діяльністю та особисто вчиняє кримінально карані діяння. На роботі він має репутацію порядної людини та професіонала, позитивно характеризується за місцем служби, має почесні грамоти та нагороди. Через відповідача він змішений виправдовуватись перед співробітниками по службі про обставини, викладені в поясненнях відповідача. В селі Петрове, де він мешкає, його знає кожен мешканець, і відповідач між односельцями поширила недостовірну інформацію, викладену в повідомленнях, як усному, так і письмових, з якими вона звернулась до чергового Дніпродзержинського відділу поліції. На грунті цих обвинувачень між ним та його дружиною погіршились стосунки, йому доводиться виправдовуватись та доводити. Що він не втручається в її справи. Все це є принизливим, загрожує втратою авторитету і роботи, потребує додаткових зусиль для організації життя, заважає нормально працювати і відпочивати, що завдає моральних страждань.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі перевірив доводи позивача та погодився з ними.

Колегія суддів також погоджується із доводами позовної заяви з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України.

Такі роз'яснення надав Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи та юридичної особи».

Відповідно до висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей), проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах "Нікула проти Фінляндії", "Яновський проти Польщі" та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Водночас наявність у зверненнях до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно з законодавством України.

Як установлено судом, інформація щодо позивача, викладена у зверненнях ОСОБА_3, не стосувалась дій або бездіяльності ОСОБА_2 як службової особи Національної поліції при виконанні ним своїх службових обов'язків.

Також у справі відсутні докази того, що сторони пов'язували будь-які ділові та/або особисті стосунки, оскільки судом установлено, що договір оренди земельної ділянки, стосовно якго, на думку відповідача, скоєно шахрайські дії, укладено не із позивачем, а з його дружиною ОСОБА_9 (а.с. 6-12).

Посилання апелянта на неправильну оцінку, надану судом поясненням свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, які пояснили, що договір оренди земельної ділянки був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_9, але саме з позивачем велися розмови про подальшу співпрацю на земельній ділянці, не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки зазначені пояснення свідків не спростовують факт відсутності договірних відносин між сторонами з приводу оренди земельної ділянки.

Також безпідставними є посилання на надання переваги поясненням свідків з боку позивача - працівників поліції ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, які пояснили суду обставини прийняття уної заяви ОСОБА_3, складення протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення та прийняті за ними заходи, оскільки такі посилання по суті є переоцінкою наявних у справі доказів, у той час як відповідно до ст.. 212 ЦПК України таке право належить суду, який оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На думку колегії суддів, звернення ОСОБА_3 10 грудня 2015 року о 14 год.20 хв. по телефону до чергової частини управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області із заявою про те, що працівник поліції ОСОБА_2 шахрайським шляхом заволодів належною їй земельною ділянкою в смт. Софіївка, що зафіксовано в рапорті від 10.12.2015 року інспектора-чергового чергової частини управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та зареєстровано в журналі Єдиного обліку Софіївського відділення поліції за № 208, є не оціночним судженням відповідача, яке не підлягає доведенню і спростуванню, а інформацією фактичного характеру, яка має бути доведена відповідачем.

Також не є оціночним судженням і письмове прояснення по суті заяви ОСОБА_3 про вчинене кримінальне правопорушення - шахрайство, складеної 10 грудня 2015 року оперуповноваженим Софіївського ВП ОСОБА_14., їз попередженням ОСОБА_3 про кримінальну відповідальність згідно зі ст. 383 КК України за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, в якому вона пояснила, що зверталась особисто до ОСОБА_2 з проханням провести розрахунок щодо оренди земельної ділянки, однак позивач відмовився від здійснення такого розрахунку, посилаючись на відсутність коштів та нібито запропонував їй розірвати договір оренди, а коли вона до нього приїхала додому, він відмовився від своїх слів і віддав їй копію договору оренди землі із зазначенням іншого терміну виплати орендної плати, а саме - 01 грудня 2016 року, тоді, як в договорі оренди земельної ділянки від 09 грудня 2015р., який вона особисто підписувала, було зазначено - 01 грудня 2015р.

Із матеріалів справи вбачається,що за фактом повідомлення, яке надійшло від ОСОБА_3 10 грудня 2015 року до чергової частини Софіївського відділення поліції, на місце пригоди була направлена слідчо-оперативна група для його перевірки.

Відповідно до наказу начальника Софіївського відділення поліції в Дніпропетровській області № 59 від 16 грудня 2015 року, на підставі усної заяви ОСОБА_3 та її письмових пояснень призначено службове розслідування щодо неправомірних дій працівника Софіївського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_2

Також про факт звернення відповідача ОСОБА_3 10 грудня 2015р. до чергової частини управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області з обвинуваченнями відносно позивача у вчиненні стосовно ОСОБА_3 шахрайських дій 10 грудня 2015р. за вих. №221 повідомлено рапортом т.в.о. начальника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області генерала поліції третього рангу Репешка І.В.

Під час проведення службового розслідування членами комісії отримані пояснення від самого позивача, його дружини - ОСОБА_9 та від ОСОБА_3, витребувані всі примірники договору оренди належної ОСОБА_3 земельної ділянки від 09 вересня 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 та оглянуті на відповідність записів. Розбіжностей в договорі оренди, що знаходиться у відповідача ОСОБА_3, як Орендодавця та в його дружини, як Орендаря - не встановлено.

За результатами службового розслідування і проведеної перевірки викладених ОСОБА_3 фактів, членами комісії складено висновок, затверджений начальником Софіївського ВП Дніпродзержинського відділу поліції ГУНП України в Дніпропетровській області підполковником поліції Березовським А.В. 21 грудня 2015р., згідно з яким відомості, надані ОСОБА_3 відносно шахрайських дій зі сторони працівника поліції Софіївського ВП майора поліції ОСОБА_2, вчинено не було.

Відповідно до вимог статей 11, 27, 60 ЦПК, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Згідно ст.. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 58 ЦПК передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, колегія суддів вважає, що відповідач ОСОБА_3 не довела достовірність поширеної нею стосовно позивача ОСОБА_2 інформації, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію, у звязку з чим висновок суду про наявність підстав для задоволення позову є правильним.

Посилання апелянта на відсутність допустимих доказів, які б підтверджували заподіяння позивачу моральної шкоди та її розмір, не можуть бути взятими до уваги колегією суддів.

Згідно із ч. 2 ст. 23 ЦУ України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Під час розгляду справи судом установлено, що позивач є публічною особою - працівником поліції, честь, гідність та ділова репутація якого були принижені внаслідок поширеної відповідачем недостовірної інформації.

Для відновлення порушеного права позивачеві знадобились додаткові зусилля, які порушили звичайний спосіб життя, що, на думку колегії суддів, звичайно, призвело до душевних страждань позивача з цього приводу.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції взяв до уваги роз'яснення, викладені в абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, з'ясував наявність моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вину останнього в її заподіянні та дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 2000грн.

Посилання апелянта на відсутність підпису в протоколі про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, складеному 10 грудня 2015 року оперуповноваженим Софіївського ВП ОСОБА_14., є безпідставним, оскільки зазначений протокол містить три підписи від імені ОСОБА_3, які остання визнала в суді апеляційної інстанції виконаними особисто нею.

Доводи про відсутність підписів свідків на даному протоколі не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки така обставина не впливає на дійсність протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується).

Також необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що матеріали службового розслідування та висновки голови комісії від 21 грудня 2015 року не можуть бути належними доказами через те, що службове розслідування проведено без працівників прокуратури та всі члени комісії є колегами позивача і мають звання нижчі, ніж у нього. Як убачається із матеріалів справи, працівники поліції прийняли усі передбачені законом заходи для повного, всебічного та об'єктивного розгляду звернення ОСОБА_3 та перевірки викладеної нею інформації - черговий чергової частини управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області зафіксував усне повідомлення в рапорті від 10.12.2015 року, повідомив про нього чергового чергової частини Софіївського відділення поліції, на місце події направлено слідчо-оперативну групу, призначено службове розслідування, створена комісія, відібрані письмові пояснення, здійснено контроль за службовим розслідуванням та отримано висновок за його результатами.

Докази оскарження ОСОБА_3 дій працівників поліції, які проводили службове розслідування, або визнання їх дій чи бездіяльності неправомірними у справі відсутні.

Таким чином, відповідачем не доведено, що члени комісії діяли в інтересах позивача та всупереч інтерсів ОСОБА_3

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні, у звязку з чим рішення суду необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 311, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий І.Є.Ляховська

Судді: А.П.Барильська

Л.В.Михайлів