Справа № 442/7724/15 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/783/5175/16 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - судді Мельничук О.Я.,

суддів Крайник Н.П. і Савуляка Р.В.

при секретарі Куцик І.Б.

з участю представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства /ПАТ/ "УкрСиббанк" про захист прав споживача та визнання договорів недійсними,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 травня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Вищезгадане рішення через свого представника ОСОБА_5 оскаржив позивач - ОСОБА_4. Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно встановлених обставинах, що мають значення для справи. Стверджує, що судом необгрунтовано проігноровано доводи, які не підлягають доказуванню згідно вимог ч. 2 ст. 61 ЦК України про те, що у 2014 році відбулося знецінення національної валюти - гривні у декілька разів, у зв"язку із чим значно погіршилася фінансова можливість ОСОБА_4, оскільки останній зарплату отримував та отримує не у доларах США, а у гривнях. Таким чином, апелянт вважає, що умови договору, які передбачають надання кредиту у іноземній валюті є порушенням п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України, так як у випадку настання фінансово-економічної кризи усі ризики банк поклав на позичальника. Окрім цього, звертає увагу, що поза увагою суду залишилася та обставина, що у договорах №441/05Р-231/294 від 11.07.2005 року та №0 від 13.06.2007 року відсутні відомості щодо детального розпису сукупної вартості кредиту, немає умов які визнані законом обов"язковими. В апеляційній скарзі апелянт просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Матеріалами справи встановлено, що 11.07.2005 року між ОСОБА_4 та Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство /ПАТ/ "УкрСиббанк" укладено кредитний договір № 441/05Р-231/294 на суму 21370,00 доларів США з процентною ставкою в розмірі 10% річних. Термін дії вказаного договору становить 15 років і датою остаточного повернення кредиту є 10.07.2020 р. Кредит видавався на придбання дачної ділянки з будинком.

13.06.2007 року між ОСОБА_4 та Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 на суму 16000 доларів США з процентною ставкою в розмірі 9,5 % річних. Термін дії вказаного договору становить 10 років і датою остаточного повернення кредиту є 13.06.2017 р. Кредит видавався для проведення ремонту квартири, придбання, побутової техніки.

В порядку забезпечення виконання вказаних вище договорів, 14.07.2005 року та 13.06.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 укладено договора Іпотеки. (а.с. 44-49)

28 жовтня 1991 року Національним банком України видано АКІБ "УкрСиббанк" банківську ліцензію №75 на право здійснювати банківські операції та письмовій Дозвіл № 75-2 від 24 грудня 2001 року на право здійснення операцій, визначених п. 1 -4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України "Про банки та банківську діяльність", зокрема операцій з валютними цінностями.

Постановляючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_6 суд виходив з тих обставин, що позивачами не представлено суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

З такими висновком колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (ч. 2 ст. 214 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно положення ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Таким чином, істотними умовами кредитного договору відповідно до вимог ст.ст. 638, 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Факт укладення договорів в іноземній валюті банком не замовчувався та не приховувався, умови виконання договору у разі зміни процентних ставок на кредитному ринку України, в тому числі в зв'язку з девальвацією курсу гривні до курсу долара США, погоджені сторонами зокрема в Розділі 5 Кредитного договору №0 та п.9.2 Кредитного договору № 441/05Р-231/294.

Сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов кредитних договорів, дотрималися передбаченої ст.1055 ЦК України форми договору, вимоги виконати інші умови чи зобов'язання, ніж ті, які передбачені кредитним договором, банком не заявлялися.

На момент укладення кредитних договорів було передбачено, що Банк надає Позичальнику кредит, у передбаченому договорами розмірі, який останній зобов'язаний повернути у визначений строк, а також передбачені права та обов'язки сторін, позичальнику надано інформаційний лист, в якому зазначена інформація, відповідно до вимог Закону України "Про захист прав споживачів". Позичальником перед укладенням договорів не наводилось жодних зауважень щодо їх змісту чи порушення його прав, такі позичальником буди підписанні без будь яких зауважень.

Згідно п.7.12 Кредитного договору №0 позичальник засвідчив, що він погоджується з пропозицією банку надати кредит на умовах викладених в кредитному договорі, підтвердив, що на дату підписання Кредитного договору він отримав інформаційний лист згідно вимог Закону України "Про захист прав споживачів", що він розуміє усі умови кредитного договору і вважає їх справедливими по відношенні до нього.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що навіть при встановленні факту не надання інформації зазначеної позивачем при укладенні кредитного договору, така обставина може бути підставою для покладення на суб'єкт господарювання відповідальності, передбаченої ст.ст.15, 23 Закону України "Про захист прав споживачів", але не є порушенням ч.1 ст.203 ЦК України, і не дає підстави для визнання кредитного договору недійсним.

Колегія суддів приймає до уваги, що перед підписанням кредитних договорів позичальник не був обмежений у праві ознайомитись з умовами кредитування та будь-якими іншими продуктами, що пропонувались Банком на офіційному сайті АКІБ "УкрСиббанк", а також порівняти умови кредитування, що пропонувалися АТ "УкрСиббанк" з кредитними продуктами інших банків.

Таким чином спірні договори на час укладення за своїм змістом і формою відповідали вимогам, встановленим законом для таких видів договорів, при цьому права позичальника порушені не були, а підстав для визнання їх недійсними немає.

Наявність підписаного обома сторонами кредитного договору свідчить про те, що обидва його учасники бажали укласти договір та розуміли його, таке укладення відповідало внутрішній волі сторін, жодна з них не була примушена до укладення такого договору, а відтак, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі. При укладенні договорів позивачу були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших обставин, які б примусили його прийняти умови договору на вкрай невигідних для себе умовах.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач підписав кожну сторінку договору оскаржуваних договорів, що є підтвердженням факту ознайомлення її з усіма істотними умовами договору, які укладено за принципом свободи волевиявлення сторін, у зв'язку із чим доводи в частині невідповідності спірного договору нормам Закону України "Про захист прав споживачів" є безпідставними.

Оскаржуваний кредитний договір № 441/05Р-231/294 укладався 14 липня 2005 року, на момент укладення договору Закон України "Про захист прав споживачів" не містив норм щодо надання повної інформації про умови кредитування. Такі зміни до Закону були внесені 13.01.2006 року, після укладення кредитного договору. Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту набрали чинності 05.06.2007 року, після укладення вищезазначеного договору.

Відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно правові акти не мають зворотної дії в часі.

Також не заслуговують на увагу твердження апелянта про те, що надання йому кредиту в доларах США порушує законодавство, є несправедливим по відношенню до нього, також договорами обумовлені фінансові ризики, так як, відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти є

грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у ст. ст. 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії письмового дозволу.

Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину.

Згідно ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. в ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Згідно з п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Аналогічна Правова позиція викладена в п.11 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року.

28 жовтня 1991 року Національним банком України видано АКІБ «УкрСиббанк» банківську ліцензію №75 на право здійснювати банківські операції та письмовій Дозвіл № 75-2 від 24 грудня 2001р. на право здійснення операцій, визначених п. 1.4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», зокрема операцій з валютними цінностями. Таким чином при укладенні Кредитного договору не було допущено порушень чинного законодавства.

З приводу міркувань апелянта щодо складної фінансово-економічної ситуації в Україні та поважності неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань, останнього є безпідставними. Кредит був наданий банком в іноземній валюті, при цьому діючим законодавством не передбачений стабільний курс долара США. Разом з тим, зміна обставин, на які посилається позивач жодним чином не пов'язана з умовами виконання договору.

Крім того, на момент укладення кредитних договорів Закон України "Про захист прав споживачів" не забороняв надання та отримання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України.

Відповідно до ст.629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами. Згідно зі ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Виходячи зі змісту ст.ст.1046, 1054 ЦК України відповідальність за валюта ризики лежить саме на позичальнику. Аналогічна правова позиція, щодо розподілу валютних ризиків, при отриманні кредитних коштів, викладена зокрема в Рішеннях ВССУ від 15.02.2012 року в справі 6-4418св12, та 6-44201св11.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про Національний Банк України офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України.

Валютні курси, як зазначено у частині першій статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 12.11.2003 року № 496, офіційний курс гривні іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Таким чином, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

Згідно п.16 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання (залишення) кредиту в національній валюті.

Відсутність у боржника необхідних коштів для сплати отриманого кредиту не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відповідно до змісту кредитного договору, підписавши договір про надання споживчого кредиту, позичальник погодився, що укладаючи цей договір, усвідомлює можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів та їх використанні за цільовим призначенням згідно умов даного договору.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, спростував усі доводи позовної заяви на які покликався позивач як на підстави для задоволення позову, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 представника ОСОБА_4 правильності висновків суду першої інстанції жодним чином не спростовують, а тому у задоволенні такої скарги апелянту слід відмовити, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 травня 2016 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст. ст.315, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 представника ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набранням ухвалою законної сили.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

Р.В. Савуляк