АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/39/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_6 Аваль» - ОСОБА_7 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 вересня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_6 Аваль» до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення заборгованості по кредитних договорах ,-

в с т а н о в и л а :

27 березня 2015 року Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_6 Аваль» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення заборгованості по кредитних договорах, посилаючись на те, що 25 жовтня 2007 року між ВАТ «ОСОБА_6 Аваль», правонаступником якого є ВАТ «ОСОБА_6 Аваль» та ОСОБА_8 (позичальник) була укладена генеральна кредитна угода № 010/02-18/1484-07 строком на 120 місяців з визначенням загального можливого розміру позичкової заборгованості за наданими в рамках даної генеральної угоди кредитами в сумі 1 млн. грн. або еквівалент у доларах США чи Євро. В межах генеральної угоди 25 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_8 був укладений кредитний договір № 010/02-18/1484/01-07 зі змінами та доповненнями, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 600000 грн. під 13 % терміном по 24 жовтня 2017 року.

01 серпня 2008 року між банком та позичальником була укладено додаткова угода № 1 до кредитного договору, якою була змінена процентна ставка для розрахунку процентів за користування кредитом та визначено графік повернення кредиту та сплати процентів, як додаток № 1 до кредитного договору.

28 грудня 2009 року між банком та ОСОБА_8 була укладена додаткова угода № 2 до кредитного договору, згідно якої була проведена капіталізація прострочених процентів, в результаті чого фактична заборгованість за сумою кредиту збільшилася на суму заборгованості за процентами. Таке збільшення не супроводжувалося видачею кредитних коштів позичальнику. Також було змінено порядок нарахування, сплати відсотків та графік повернення кредиту.

30 червня 2010 року між банком та позичальником була укладена додаткова угода № 3 до кредитного договору, згідно якої п. 4 частини № 1 кредитного договору був викладений у новій редакції та додаткова угода № 4 до кредитного договору, за якою сторони досягли згоди про зміну умов погашення (реструктуризацію) кредиту, був змінений графік погашення кредиту, а також викладений у новій редакції п. 1.9 частини № 2 кредитного договору, що регулює дострокове погашення кредиту.

13 жовтня 2011 між банком та позичальником була укладена додаткова угода № 5 до кредитного договору, згідно якої сторони досягли згоди про зміну умов погашення (реструктуризацію) кредиту та графік повернення кредиту та сплати відсотків був викладений у новій редакції.

За умовами кредитного договору з урахуванням змін та доповнень банк надав позичальнику кредит у сумі 297473,79 грн. на розвиток бізнесу, зі сплатою 13 % (з 01 серпня 2008 року 18 %) річних, терміном до 24 жовтня 2017 року, а позичальник зобовязався належним чином використати та повернути банку суми отриманого кредиту, сплатити проценти за користування кредитом і комісії, а також виконати всі інші зобовязання в порядку та строки визначені кредитним договором.

Позивач зазначає у позові, що банк виконав свої зобовязання щодо надання кредиту позичальнику, що підтверджується меморіальним ордером № 30 від 25 жовтня 2007 року.

Згідно п. п. 1.5.1. п. 1.5. кредитного договору в редакції з урахуванням останніх змін і доповнень позичальник зобовязався здійснювати погашення відповідних частин кредиту та сплачувати відсотки за користування кредитом щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку повернення кредиту (додаток до кредитного договору-1), шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на позичковий рахунок.

В порушення прийнятих на себе зобовязань ОСОБА_8 з 10 травня 2012 року регулярно порушував строки, визначені у графіку повернення кредиту та сплати процентів.

Відповідно до умов п. 1.9 (в редакції додаткової угоди № 4) частини № 2 кредитного договору кредитор вправі припинити видачу кредитних коштів та/або предявити позичальнику вимогу про дострокове погашення кредиту у випадку прострочення позичальником більш, ніж на 30 календарних днів строків погашення кредиту. Якщо кредитор вирішив скористатися правом дострокового стягнення заборгованості, він повідомляє про це позичальника шляхом направлення письмового повідомлення, а позичальник повинен здійснити виконання зазначених кредитором у такому повідомленні боргових зобовязань протягом 31 календарного дня з дня направлення кредитором відповідної вимоги. У разі невиконання позичальником зазначеної вимоги кредитор має право звернути стягнення за договором забезпечення, предявити вимогу поручителю та вжити інші заходи для стягнення заборгованості позичальника.

Вимога вих. № 140-10-3-00/16 про дострокове виконання зобовязання була направлена ОСОБА_8 08 січня 2015 року, однак залишена позичальником без задоволення.

Станом на 23 березня 2015 року заборгованість позичальника за кредитним договором становить: заборгованість за кредитом 200983,89 грн., заборгованість за відсотками 45399,04 грн.

За неналежне виконання прийнятих на себе зобовязань за кредитним договором, позичальнику було нараховано пеню в сумі 24518,19 грн. за період з 23 березня 2014 року по 23 березня 2015 року, відповідно до вимог п. 4.1 розділу 4 кредитного договору.

Позивач зазначає у своєму позові, що 18 квітня 2007 року між банком та ОСОБА_8 був укладений кредитний договір № 010/02-18/501-07 зі змінами та доповненнями, за умовами якого банк відкриває позичальнику не відновлювальну кредитну лінію на суму 64440 дол. США під 13 % річних терміном по 14 квітня 2017 року.

25 жовтня 2007 року банк та ОСОБА_8 уклали договір про зміни № 1 до кредитного договору № 9010/02-18/501-07 від 18 квітня 2007 року. Відповідно до умов даного договору про зміни № 1, кредитний договір укладається на положеннях та умовах генеральної угоди.

28 грудня 2009 року між банком та ОСОБА_8 була укладена додаткова угода № 2 до кредитного договору, згідно якої була проведена капіталізація прострочених процентів, в результаті чого фактична заборгованість за сумою кредиту збільшилася на суму заборгованості за процентами. Таке збільшення не супроводжувалося видачею кредитних коштів позичальнику. Також було змінено порядок нарахування, сплати відсотків та графік повернення кредиту.

30 червня 2010 року між банком та позичальником була укладена додаткова угода № 3 до кредитного договору, згідно якої п.4 частини № 1 кредитного договору був викладений у новій редакції.

30 червня 2011 року між ними була укладена додаткова угода № 4 до кредитного договору, за якою сторони досягли згоди про зміну умов погашення (реструктуризацію) кредиту, був змінений графік погашення кредиту, а також викладений у новій редакції п. 1.9 частини № 2 кредитного договору, що регулює дострокове погашення кредиту.

13 жовтня 2011 року між банком та позичальником була укладена додаткова угода № 5 до кредитного договору, згідно якої сторони досягли згоди про зміну умов погашення (реструктуризацію) кредиту та графік повернення кредиту та сплати відсотків» був викладений у новій редакції. За умовами кредитного договору з урахуванням змін та доповнень банк надав позичальнику кредит у сумі 68375,02 дол. США на розвиток бізнесу, зі сплатою 13 % річних, терміном до 14 квітня 2017 року, а позичальник зобовязався належним чином використати та повернути банку суми отриманого кредиту, сплатити проценти за користування кредитом і комісії, а також виконати всі інші зобовязання в порядку та строки визначені кредитним договором.

Банк виконав свої зобовязання щодо надання кредиту відповідачу, що підтверджується меморіальним ордером №18/501-07 від 18 квітня 2007 року.

В порушення взятих на себе зобовязань, визначених п. п. 1.5.1. п. 1.5. кредитного договору в редакції з урахуванням останніх змін і доповнень, відповідач ОСОБА_8 з 10 травня 2012 року порушував строк визначені в графіку по погашенню кредиту та відсотків.

Відповідно до п.1.9 ч.2 кредитного договору кредитор вправі припинити видачу кредитних коштів та/або предявити позичальнику вимогу про дострокове погашення кредиту у випадку прострочення позичальником більш, ніж на 30 календарних днів строків погашення кредиту. Якщо кредитор вирішив скористатися правом дострокового стягнення заборгованості, він повідомляє про це позичальника шляхом направлення письмового повідомлення, а позичальник повинен здійснити виконання зазначених кредитором у такому повідомленні боргових зобовязань протягом 31 календарного дня з дня направлення кредитором відповідної вимоги. У разі невиконання позичальником зазначеної вимоги кредитор має право звернути стягнення за договором забезпечення, предявити вимогу поручителю та вжити інші заходи для стягнення заборгованості позичальника.

Вимога вих. № 140-10-3-00/16 про дострокове виконання зобовязання була направлена відповідачу 08 січня 2015 року, та залишена відповідачем без задоволення.

Станом на 23 березня 2015 рік заборгованість позичальника перед кредитором становить: по кредиту 50470,77 дол. США, по відсотках 7118,46 дол. США.

За неналежне виконання прийнятих на себе зобовязань за кредитним договором, відповідно до п. 4.1 розділу 4 кредитного договору, позичальнику було нараховане пеню у розмірі 6723,68 дол. США за період з 23 березня 2014 року по 23 березня 2015 року.

Позивач вказує, що з метою забезпечення виконання ОСОБА_8 зобовязань за кредитними договорами, між банком та ОСОБА_9, як поручителем, 25 жовтня 2007 року був укладений договір поруки № 010/02-18/1484-07п, згідно якого остання на добровільних засадах взяла на себе зобовязання перед банком відповідати по зобовязанням позичальника, які виникають з умов кредитних договорів укладених в рамках генеральної кредитної угоди № 010/02-18/1484-07 від 25 жовтня 2007 року та всіх додаткових угод, що були укладені до неї, в повному обсязі цих зобовязань (п. 1.2 ст. 1 договору поруки).

Також, з метою забезпечення виконання ОСОБА_8 зобовязань по кредитному договору, між банком та ОСОБА_9 18 квітня 2007 року був укладений договір поруки № 010/02-18/501-07п, згідно якого, ОСОБА_9 взяла на себе зобовязання перед банком відповідати по зобовязанням боржника ОСОБА_8, які виникають з умов кредитного договору № 010/02-18/501-07 від 18 квітня 2007 року та всіх додаткових угод, що були укладені до нього, в повному обсязі цих зобовязань (п. 1.2 ст. 1 договору поруки).

Пунктом 2.1 ст. 2 та пунктом 3.1 ст. 3 вказаних договорів поруки сторони визначили, що у випадку невиконання або неналежного виконання боржником взятих не себе зобовязань по кредитному договору, поручитель і боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, комісійної винагороди, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки. Сторони договору поруки у розділі 4 договору встановили, що договір діє до моменту закінчення забезпеченого ним зобовязання, а також погодили на підставі п.4 ст. 559 ЦК України, що порука припиняється, якщо кредитор в межах трирічного терміну з дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Таким чином сторонами договорів поруки було визначено строк припинення поруки після закінчення 3 років, починаючи з дня настання строку виконання основного зобовязання.

Позивач вважає, що враховуючи умови п. 1.9 кредитних договорів щодо обовязку позичальника достроково погасити всю заборгованість за кредитом на протязі 31 календарного дня, та те, що 08 січня 2015 року банком була направлена позичальнику вимога за вих. №140-10-3-00/16 про дострокове виконання зобовязання, днем настання строку виконання основного зобовязання за кредитними договорами №010/02-18/501-07 від 18 квітня 2007 року та № 010/02-18/1484/01-07 від 25 жовтня 2007 року, з якого починається відлік трирічного строку для предявлення кредитором вимоги до поручителя - є 09 лютого 2015 року, а відповідно трирічний термін припинення дії поруки згідно ч. 2 п. 4.1 ст. 4 договору поруки № 1 та договору поруки № 2 закінчується не раніше 09 лютого 2018 року.

Станом на 23 березня 2015 року заборгованість позичальника ОСОБА_8 становить по кредитному договору № 010/02-18/501-07 від 18 квітня 2007 року: за кредитом 50 470,77 дол. США; за відсотками 7118,46 дол. США; пеня за період з 23 березня 2014 року по 23 березня 2015 року - 6723,68 дол. США.

Заборгованість по кредитному договору №010/02-18/1484/01-07 від 25 жовтня 2007 року - за кредитом 200983,89 грн.; за відсотками 45399,04 грн.; пеня за період з 23 березня 2014 року по 23 березня 2015 року - 24518,19 грн.

В звязку з цим позивач звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на користь АТ «ОСОБА_6 Аваль» заборгованість за кредитним договором № 010/02-18/501-07 від 18 квітня 2007 року, визначену станом на 23 березня 2015 року в сумі 64312,91 дол. США, а саме заборгованість за кредитом 50470,77 дол. США, заборгованість за відсотками 7118,46 дол. США, пені за період з 23 березня 2014 року по 23 березня 2015 року - 6723,68 дол. США;

заборгованість за кредитним договором № 010/02-18/1484/01-07 від 25 жовтня 2007 року, визначену станом на 23 березня 2015 року, в сумі 270901,12 грн., а саме: заборгованість за кредитом 200983,89 грн., заборгованість за відсотками 45399,04 грн., пеня за період з 23 березня 2014 року по 23 березня 2015 року - 24518,19 грн. та судовий збір 3654 грн.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 вересня 2015 року в позові Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_6 Аваль» до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення заборгованості по кредитних договорах - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ПАТ «ОСОБА_6 Аваль» - ОСОБА_7 оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення є незаконним, оскільки винесене внаслідок неправильного зясування судом обставин, що є наслідком невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, а також внаслідок неправильного застосування судом норм матеріального права в частині застосування строків позовної давності. Просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 вересня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість: за кредитним договором № 010/02-18/501-07 від 18 квітня 2007 року в розмірі 64312,91 дол. США та за кредитним договором № 010/02-18/1484/01-07 від 25 жовтня 2007 року в розмірі 270901,12 грн.

Відповідачі ОСОБА_8, ОСОБА_9 в судові засідання апеляційного суду неодноразово не зявлялися, хоча обізнані про розгляд даної справи, оскільки на протязі тривалого часу розгляду справи судом апеляційної інстанції ними подавались заяви про відкладення та перенесення розгляду справи, то з клопотанням про ознайомлення з матеріалами справи, то хворобою, чи інших причин, з яких справа не розглядалась та судові засідання були відкладені на іншу дату саме за клопотаннями та заявами відповідачів і їх представників.

Про дату та час розгляду справи були повідомлені представники відповідача, які в судові засідання зявлялися періодично, що підтверджується даними журналу судового засідання та технічного звукозапису матеріалів справи, а тому колегія суддів вважає, що відповідачі та їх представники недобросовісно здійснюють свої процесуальні права та не виконують належним чином процесуальні обовязки, не отримують судових повісток за вказаними ними адресами їх проживання та реєстрації, не отримують і повідомлень по телефону, умисно затягуючи розгляд справи.

Колегія суддів вирішила відповідно до вимог ст. 303-1 ЦПК України розглянути апеляційну скаргу на рішення суду без участі відповідачів та їх представників, вважаючи їх неявку в судове засідання без поважних причин.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника банку, який зявився в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягає застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

Вирішуючи спір, та відмовляючи банку у задоволенні позову про стягнення з відповідачів заборгованості по кредитних договорах, суд першої інстанції, застосувавши строки позовної давності, виходив з того, що останній платіж відповідачем був здійснений 16 березня 2009 року, тому строк позовної давності звернення позивача за захистом своїх порушених прав до суду розпочався саме в день останнього платежу, а позивач звернувся до суду з позовом 27 березня 2015 року, із заявою про поновлення строку позовної давності до суду не звертався, суд прийшов до висновку про те, що позивачем був пропущений строк позовної давності без поважних причин.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, так як висновки суду не ґрунтуються на вимогах закону і обставинах справи, наявних у справі доказах, а рішення суду ухвалено з невірним застосуванням норм матеріального права.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні згідно до умов кредитного договору № 010/02-18/501/07 від 18 квітня 2007 року, укладеного між ВАТ «ОСОБА_6 Аваль» та ОСОБА_8, банком було відкрито останньому не відновлювальну кредитну лінію на суму 64440,00 дол. США під 13 % річних, дата останнього повернення якого є 14 квітня 2017 року.

25 жовтня 2007 року між банком та позичальником ОСОБА_8 було укладено договір про зміни № 1 до вказаного кредитного договору, згідно якого сторони дійшли домовленості про викладення п. 2 частини № 1 кредитного договору від 18 квітня 2007 року в наступній редакції: «2. Банк, на положеннях та умовах генеральної кредитної угоди № 010/02-18/1484-07 від 25 жовтня 2007 року відкриває позичальнику не відновлювальну кредитну лінію».

28 грудня 2009 року між банком та ОСОБА_8 була укладена додаткова угода № 2 до кредитного договору № 010/02-18/501/07 від 18 квітня 2007 року, якою змінено умови погашення (реструктуризацію) кредиту, визначені кредитним договором № 010/02-18/501-07 та викладено п. 4 договору в новій редакції, якою передбачено повернення кредиту та сплати процентів шляхом списання позичальником платежів згідно стандартного графіку погашення до цього договору.

30 червня 2011 року між сторонами договору було також укладено додаткові угоди № 3 та № 4 до даного кредитного договору, згідно яких сторони виклали п. 4, п.п.1.4.1.6. та п.1.12 до договору в нових редакціях, якими визначили, що повернення кредиту та сплати процентів відбудеться шляхом сплати позичальником ануїтетних платежів згідно з графіком повернення кредиту та сплати відсотків до цього договору. Також передбачено, що у разі порушення позичальником зобовязань фіксована процентна ставка підвищується на 2 % річних.

13 жовтня 2011 між ними укладена додаткова угода № 5 до даного договору, викладена в новій редакції, згідно якої сторони досягли згоди про зміну умов погашення (реструктуризацію) кредиту та графік повернення кредиту та сплати відсотків.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № 010/02-18/501/07 від 18 квітня 2007 року та всіх додаткових угод, укладених до нього, між ВАТ «ОСОБА_6 Аваль» та ОСОБА_9 було укладено договір поруки № 010/02-18/501-07п від 18 квітня 2007 року, до якого 30 червня 2011 року було також укладено додаткову угоду № 1.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні згідно генеральної кредитної угоди № 010/02-18/1484/01-07 від 25 жовтня 2007 року ВАТ «ОСОБА_6 Аваль», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_6 Аваль», зобовязався надати ОСОБА_8 кредитні кошти в порядку та на умовах, визначених у кредитних договорах, укладених в рамках цієї угоди і які є її невідємними частинами.

25 жовтня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір № 010/02-18/1484/-07, згідно умов якого ОСОБА_8 отримав кошти в розмірі 297473,79 грн. під 13 % річних, визначивши дату останнього повернення кредиту 24 жовтня 2017 року.

01 серпня 2008 року між сторонами була укладено додаткова угода № 1 до даного договору, якою була змінена процентна ставка за користування кредитом, що встановлена в розмірі 18 % та визначено графік повернення кредиту та сплати процентів.

28 грудня 2009 року була укладена додаткова угода № 2 до кредитного договору, згідно якої з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, сторони досягли згоди про зміну умов погашення (реструктуризацію) кредиту, визначених кредитним договором № 010/02-18/1484/01-07 від 25 жовтня 2007 року.

30 червня 2010 року між ними також була укладена додаткова угода № 3 до вказаного кредитного договору, згідно якої сторони дійшли згоди викласти п.4 кредитного договору в новій редакції: «4. Повернення кредиту та сплати процентів відбудеться шляхом сплати позичальником ануїтетних платежів згідно з графіком повернення кредиту та сплати відсотків до цього договору».

30 червня 2011 року між ПАТ «ОСОБА_6 Аваль» та ОСОБА_8 було укладено додаткову угоду № 4, якою досягнуто згоди про зміну умов погашення (реструктуризацію) кредиту, визначених кредитним договором.

Погашення (реструктуризація) кредиту також була здійснена відповідно до додаткової угоди № 5 від 13 жовтня 2011 року укладеної між сторонами відповідно до кредитного договору.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № 010/02-18/1484-07 від 25 жовтня 2007 року та всіх додаткових угод, укладених до нього, між ВАТ «ОСОБА_6 Аваль» та ОСОБА_9 було укладено договір поруки № 010/02-18/1484-07п від 25 жовтня 2007 року.

Згідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обовязковим для виконання сторонами, що передбачено ст. 629 ЦК України.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобовязання (неналежне виконання), як встановлено ст.610 ЦК України.

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

Про правові наслідки порушення зобовязання боржником йдеться в ч. 1 ст. 611, ч. 2-4 ст. 612, ст. 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника.

Пунктами 1.9.1 ч. 2 вказаних кредитних договір визначено, що банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобовязань за ініціативою Банку та розірвання цього договору «незважаючи на інші положення цього договору, ОСОБА_6 має право вимагати дострокового виконання боргових зобовязань в цілому або у визначеній Банком частині у випадку невиконання позичальником або поручителем, майновим поручителем своїх боргових та інших зобовязань за цим договором або умов договору іпотеки, або умов договору поруки. При цьому, виконання боргових зобовязань повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги.

Відповідно до п. 4.1 розділу 4 кредитних договорів за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе зобовязань по кредитному договору позичальник несе відповідальність в порядку і на умовах, визначених в кредитному договорі.

Зокрема, п. 4.1.1. кредитного договору № 010/02-18/501-07 від 18 квітня 2007 року визначено, що за порушення прийнятих на себе зобовязань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами, у визначені цим договором строки, позичальник зобовязаний сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно цього договору.

Аналогічні умови також містяться у п. 4.1.1. кредитного договору № 010/02-18/501-07 від 18 квітня 2007 року.

Під час розгляду справи встановлено, що позивач виконав свої обовязки за вказаними кредитними договорами, надавши позичальнику грошові кошти, в свою чергу ОСОБА_8 не виконав взятих на себе зобовязань, не в повному обсязі та не своєчасно виконував зобовязання за кредитними договорами, порушив строки, визначені у графі повернення кредиту та сплати процентів, внаслідок чого станом на 25 березня 2015 року виникла заборгованість по кредитному договору № 010/02-18/501-07 від 18 квітня 2007 року в розмірі 57589,23 дол. США, що складається із заборгованості за кредитом 50470,77 дол. США, заборгованості за відсотками 7118,46 дол. США та нарахована пеня в розмірі 6723, 68 дол. США.

Згідно до наданого уточненого розрахунку щодо нарахування пені в гривнях позивачем в суді апеляційної інстанції за період з 27 березня 2014 року по 27 березня 2015 року пеня за період прострочки становить 116046,15 грн., з чим погодився позивач.

Заборгованість за кредитним договором № 010/02-18/1484/01-07 від 25 жовтня 2007 року станом на 23 березня 2015 року становить 270901,12 грн., що складається із заборгованості за кредитом - 200983,89 грн., заборгованості за відсотками 45399,04 грн., пені за період з 27 березня 2014 року по 27 березня 2015 року в розмірі 24518,19 грн.

Як вбачається із матеріалів справи 06 січня 2015 року за № 140.10.3.00/16 ПАТ «ОСОБА_6 Аваль» було направлено на адресу позичальника ОСОБА_8 вимогу-претензію про дострокове виконання зобовязань та виконання прострочених зобовязань за вищевказаними кредитними договорами, згідно якої встановлено нову дату виконання боргових зобовязань протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником вимоги банку. Дана вимога отримана ОСОБА_8 08 січня 2015 року.

Отже, позивачем ПАТ «ОСОБА_6 Аваль» було змінено дату остаточного повернення кредиту № 010 /02-18/1484/01-07 від 25.10 2007 року з 24 жовтня 2017 року на нову дату 09 лютого 2015 року, а щодо повернення кредиту № 010/02-18/501-07 від 18 квітня 2007 року з 14 квітня 2017 року на нову дату 09 лютого 2015 року.

Вимога до поручителя ОСОБА_9 банком не направлялася, а позивач звернувся до суду з позовними вимогами до відповідачів 27 березня 2015 року.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, який є помилковим, про те, що останній платіж був здійснений відповідачем 16 березня 2009 року, тому строк позовної давності звернення позивача за захистом своїх порушених прав розпочався саме з цієї дати 16.03. 2009 року, виходячи з наступного.

Згідно наданого банком розрахунку заборгованості відповідача за кредитним договором № 010 /02-18/1484/01-07 від 25.10 2007 року останній платіж за тілом кредиту був здійснений відповідачем ОСОБА_8 - 20.12.2013 року в сумі 9109, 93 грн., а за відсотками 16.12.2013 року в сумі 3211, 85 грн.; - за кредитним договором кредиту № 010/02-18/501-07 від 18 квітня 2007 року останній платіж за тілом кредиту був здійснений відповідачем ОСОБА_8 - 20.12.2013 року в сумі 480 доларів США., а за відсотками 06.02.2014 року в сумі 1100, 46 доларів США.

Як вбачається із наданих банком розрахунків заборгованості всі суми заборгованості до 10 травня 2012 року були сплачені боржником, оскільки сторонами укладались додаткові угоди до даних кредитних договорів, в тому числі і їх реструктуризація, що вбачається із додаткових угод від 28 грудня 2009 № 2, від 30 червня 2011 року угода № 4 , від 13.10 2011 року угода № 5, що підтверджує визнання позичальником та поручителем заборгованості та її погашення.

Отже, висновки суду першої інстанції є хибними, не відповідають обставинам справи та наявним у справі доказам щодо пропуску позивачем строку позовної давності по кожному простроченому платежу за тілом кредиту та відсотках , тому рішення суду за таких обставин не може залишатись в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог банку.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

На підставі ч. 1 ст. 252, ч. 1 ст. 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Відповідно до положень ст. 257 та ч. 3 ст. 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та застосовується судом позовна давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Така заява міститься в матеріалах справи подана представником відповідача ОСОБА_8 по справі в запереченнях на позовну заяву ( а.с.157).

Частинами 1, 3 ст. 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Після переривання перебіг строку позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку, не зараховується.

Колегія суддів вважає, що оскільки відповідачем ОСОБА_8 було здійснено ряд платежів по кредитним договорам після 16.09. 2009 року, а останні платежі як зазначалось вище були здійснені відповідно 20.12. 2013 року та 06.02.2014 року, то строк позовної давності був перерваний та розпочався заново, тому у суду першої інстанції відсутні підстави для відмови у задоволенні позову з посиланням на пропуск позивачем строку позовної давності .

Доводи апелянта в цій частині скарги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 551 ЦК України та п.4.1.1 умов кредитних договорів розмір пені за прострочення виконання грошового зобовязання визначений у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у відповідний період, від суми прострочених виконанням зобовязань за кожний день прострочення.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки ( штрафу, пені)

застосується позовна давність в один рік.

Пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення до тих пір, поки зобовязання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день ( місяць ) виникає щодня (щомісяця ) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Отже, аналіз правових норм ст. 266, ч.2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення пені обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня ( місяця), з якого вона нараховується у межах строку позовної давності за останньою вимогою.

Як вбачається із позовних вимог банку, 27 березня 2015 року, звертаючись до суду із даним позовом, банк просив стягнути солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 заборгованість за кредитним договором № 010/02-18/501-07 від 18 квітня 2007 року, визначену станом на 23 березня 2015 року в сумі 64312,91 дол. США, а саме заборгованість за кредитом 50470,77 дол. США, заборгованість за відсотками 7118,46 дол. США, пені за період з 23 березня 2014 року по 23 березня 2015 року - 6723,68 дол. США; за кредитним договором № 010/02-18/1484/01-07 від 25 жовтня 2007 року, визначену станом на 23 березня 2015 року, в сумі 270901,12 грн., а саме: заборгованість за кредитом 200983,89 грн., заборгованість за відсотками 45399,04 грн., пеня за період з 23 березня 2014 року по 23 березня 2015 року - 24518,19 грн.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції банком поданий уточнений розрахунок пені в гривнях по кредитному договору від 18 квітня 2007 року, яку банк визначив в сумі 116046,15 грн., а не 6723, 68 доларів США , як просив стягнути раніше в суді першої інстанції.

Згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Даний порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Виходячи із викладеного, можливо зробити висновок про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

До даних висновків прийшов Верховний Суд України в постанові від 16 вересня 2015 року (справа № 6-190цс1), яка згідно ст. 360 7 ЦПК України є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень та для всіх судів України.

Банк просить стягнути заборгованість за кредитним договором № 010/02-18/501-07 від 18 квітня 2007 року в іноземній валюті, має банківську ліцензію та вказаний кредит видавався в іноземній валюті, а тому стягнення заборгованості за кредитом та процентами має бути стягнуто з відповідачів солідарно в іноземній валюті без зазначення еквіваленту.

В свою чергу, заборгованість по нарахованій пені не може стягуватись в іноземній валюті, оскільки є фінансовою санкцією за невиконання умов кредитного договору та має бути перерахована за офіційним курсом відповідної валюти на день ухвалення рішення, що згідно наданого розрахунку становить 116046,15 грн.

За таких обставин доводи апеляційної скарги щодо стягнення пені в доларах США солідарно із відповідачів підлягають частковому задоволенню по кредитному договору від 18 квітня 2007 року, оскільки пеня підлягає стягненню в гривнях в розмірі 116046, 15 грн., а не доларах США , як просив стягнути позивач, звертаючись з позовом до суду.

Як вбачається із матеріалів справи у звязку з невиконанням боржником ОСОБА_8 своїх зобовязань позивач звернувся з позовом до позичальника та поручителя про дострокове повернення коштів, отриманих згідно кредитних договорів в межах строків позовної давності, оскільки звернувся з позовом 27 березня 2015 року, а строк дії поруки визначений сторонами в три роки з дня настання строку виконання основного зобовязання .

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Відповідно до п. 4.1. договору поруки № 010/02-18/501-07п від 18 квітня 2007 року вказаний договір набуває чинності з моменту його підписання 18 квітня 2007 року та діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань.

Відповідно до п. 4.1. договору поруки № 010/02-18/1484-07п від 25 жовтня 2007 року він набуває чинності з моменту його підписання та втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобовязання.

Також даними пунктами договорів визначено, що порука припиняється, якщо кредитор в межах трирічного терміну з дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Отже, договорами поруки встановлено строк її припинення повного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про солідарне стягнення заборгованості за кредитними договорами з відповідачів на користь банку.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги банку підлягають частковому задоволенню, оскільки кошти за кредитними договорами в належному розмірі відповідачами повернуто не було, проценти за кредитними коштами та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідачів в солідарному порядку.

Доводи апеляційної скарги є обгрунтованими та підлягають частковому задоволенню, оскільки судом стягнуто розмір пені в гривнях, а не в доларах США, тому сума заборгованості зменшилась відповідно до розрахунку пені в гривнях за період з 27 березня 2014 року до 27 березня 2015 року.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не може залишатись в силі, оскільки при його ухваленні судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є обовязковою підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника ПАТ «ОСОБА_6 Аваль» - ОСОБА_7 є обґрунтованою та підлягає до часткового задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на користь ПАТ «ОСОБА_6 Аваль» заборгованості за кредитними договорами № 010/02-18/501-07 від 18 квітня 2007 року станом на 25 березня 2015 року в розмірі 57589,23 дол. США, що складається із заборгованості за кредитом 50470,77 дол. США, заборгованості за відсотками 7118,46 дол. США, пені в розмірі 116046,15 грн. за період з 27 березня 2014 року по 27 березня 2015 року; та за кредитним договором № 010/02-18/1484/01-07 від 25 жовтня 2007 року станом на 23 березня 2015 року, в розмірі 270901,12 грн., що складається із заборгованості за кредитом 200983,89 грн., заборгованість за відсотками 45399,04 грн., пені за період з 27 березня 2014 року по 27 березня 2015 року 24518,19 грн.

Судові витрати підлягають стягненню відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Позивачем було сплачено судовий збір за подання позову до суду першої інстанції, та за подання апеляційної скарги, які підлягають стягненню з відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 по 5323 грн. 16 коп. пропорційно до задоволених позовних вимог згідно наявних в матеріалах справи квитанцій про сплату судового збору.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_6 Аваль» - ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 вересня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_6 Аваль» до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення заборгованості по кредитних договорах скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_6 Аваль» задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на користь Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_6 Аваль» заборгованість за кредитним договором № 010/02-18/501-07 від 18 квітня 2007 року станом на 25 березня 2015 року, в розмірі 57589,23 дол. США, що складається із заборгованості за кредитом 50470,77 дол. США, заборгованості за відсотками 7118,46 дол. США, пені в розмірі 116046,15 грн. за період з 27 березня 2014 року по 27 березня 2015 року ;

Стягнути солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на користь Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_6 Аваль» заборгованість за кредитним договором № 010/02-18/1484/01-07 від 25 жовтня 2007 року станом на 23 березня 2015 року в розмірі 270901,12 грн., що складається із заборгованості за кредитом 200983,89 грн., заборгованості за відсотками 45399,04 грн., пені за період з 27 березня 2014 року по 27 березня 2015 року в розмірі 24518,19 грн.

Стягнути з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на користь Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_6 Аваль» судові витрати по 5323,16 грн. з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :