Справа №574/1415/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/748/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А. , Собини О. І.

за участю секретаря - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

на рішення Буринського районного суду Сумської області від 04 березня 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислова компанія «Буринь Інвест», треті особи: Миколаївська сільська рада Буринського району Сумської області, Буринська районна державна адміністрація Сумської області, про відшкодування шкоди, завданої внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що після смерті матері вона успадкувала земельну ділянку (пай), але у квітні 2015 року їй стало відомо, що ця земельна ділянка самовільно зайнята і використовується ТОВ «Агропромислова компанія «Буринь Інвест», в результаті чого їй, як власнику, завдано матеріальну шкоду в розмірі 8230 грн. 44 коп., яку позивач просила стягнути з відповідача на свою користь. Також позивач просила застосувати ч.2 ст.625 ЦК України, як відповідальність відповідача за понесені нею втрати від знецінення належних їй, але не сплачених відповідачем грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в державі (інфляційні втрати) в сумі 3072 грн. 04 коп. та три проценти річних в сумі 220 грн. 20 коп.

Крім того, як вважає позивач, протиправними діями відповідача їй було заподіяно моральну шкоду, що виразилась у душевних хвилюваннях і витратах, понесених нею для відновлення своїх порушених прав, як власника земельної ділянки, яку вона оцінила в сумі 8000 грн. і просила також стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Буринського районного суду Сумської області від 04 березня 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3.

Вказане рішення суду представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що судом першої не враховано обставини того, що позивач стала власником земельної ділянки з часу відкриття спадщини, тобто з 27 квітня 1997 року, тому відповідач користувався земельною ділянкою позивача за період з 2011 року по 2015 рік безпідставно і самовільно, оскільки згоди на таке користування вона не надавала. Крім того, вона, як спадкоємець спірної земельної ділянки, не зобовязана була повідомляти відповідача чи будь-яких інших осіб про свої права на спірну земельну ділянку чи подавати письмові заяви та укладати з відповідачем договір оренди.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 про задоволення апеляційної скарги, пояснення представника відповідача ТОВ «Агропромислова компанія «Буринь Інвест» ОСОБА_5 та представника третьої особи Буринської районної державної адміністрації Сумської області ОСОБА_6 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до сертифіката на право на земельну частку (пай) від 29 січня 1997 року ОСОБА_7 належало право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності САПТЗТ «Прогрес», розміром 3,41 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) (а.с.7).

27 квітня 1997 року ОСОБА_8 померла і все належне їй майно, в тому числі і право на земельну частку (пай), успадкувала позивач ОСОБА_3 (а.с.4, 6).

Зокрема, 17 жовтня 2014 року ОСОБА_3 одержала свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, що складається з права на земельну частку (пай), розміром 3,41 умовних кадастрових гектарів, що знаходиться в сільськогосподарському акціонерно-пайовому товаристві закритого типу «Прогрес» Буринського району Сумської області і належало спадкодавцю на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії СМ № 0114084, виданого Буринською районною державною адміністрацією Сумської області 29 січня 1997 року та зареєстрованому у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 416 від 24 січня 1997 року (а.с.4).

Розпорядженням голови Буринської районної державної адміністрації Сумської області від 31 серпня 2011 року затверджено технічні документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування на земельні ділянки не витребуваних земельних часток (паїв) для товарного сільськогосподарського виробництва на території Буринського району згідно додатку та надано в оренду ТОВ «Агропромислова компанія «Буринь Інвест» земельні ділянки не витребуваних земельних часток (паїв) на території Буринського району згідно додатку терміном на 10 років, а також встановлено орендну плату в розмірі 3,2 % від нормативної грошової оцінки землі.

Крім того, розпорядженням голови Буринської районної державної адміністрації Сумської області від 21 грудня 2011 року уточнено площі не витребуваних земельних часток (паїв), наданих в оренду ТОВ «Агропромислова компанія «Буринь Інвест» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Буринського району, зокрема, на території Миколаївської сільської ради площею 162,9643 га (а.с.60-61, 62, 63).

22 грудня 2011 року між Буринською районною державною адміністрацією Сумської області та ТОВ «Агропромислова компанія «Буринь Інвест» був укладений договір оренди землі за № 102, зареєстрований у відділі Держкомзему у Буринському районі Сумської області 26 грудня 2011 року за № 00790 (а.с.16-18).

Відповідно до умов вказаного договору земельна ділянка загальною площею 162,9643 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Миколаївської сільської ради Буринського району Сумської області, передана в строкове платне користування ТОВ «Агропромислова компанія «Буринь Інвест» строком на 10 років.

У п.39 вказаного договору оренди землі передбачено, що при появі спадкоємців та оформлення ними спадщини на не витребувані земельні ділянки (паї) сторони домовились вносити відповідні зміни до договору оренди землі.

Згідно доданого до договору оренди землі списку не витребуваних паїв по Миколаївській сільській раді, орендованих ТОВ «Агропромислова компанія «Буринь Інвест», станом на 01 квітня 2013 року серед інших власників значилась і ОСОБА_7 (а.с.22).

Розпорядженням голови Буринської районної державної адміністрації Сумської області від 14 листопада 2014 року за № 520-ОД затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) позивачу ОСОБА_3 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Миколаївської сільської ради, а також ОСОБА_3, як власниці земельного паю в натурі (на місцевості) виділено земельну ділянку загальною площею 3,0933 га, у тому числі: ріллі 3,0933 га (кадастровий номер :05:002:0208), яка надана їй для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Миколаївської сільської ради відповідно до технічної документації із землеустрою (а.с.71-72).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19 листопада 2014 року позивачці ОСОБА_3 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 3,0933 га, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Миколаївської сільської ради Буринського району, Сумської області, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19 листопада 2014 року за № 7743885 (а.с.5, 76).

За укладеним між позивачем ОСОБА_3 та СФГ «Мирослава» договором оренди землі від 25 червня 2015 року, зареєстрованим у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень 13 липня 2015 року за № 10389705, земельна ділянка загальною площею 3,0933 га, кадастровий номер :05:002:0208, що знаходиться на території Миколаївської сільської ради Буринського району, Сумської області, передана в строкове платне користування СФГ «Мирослава» строком на 10 років (а.с.73-74, 75).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд послався на їх необґрунтованість.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями статті 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Вимогами ч.1 ст.1297 ЦК України (чинної на момент видачі свідоцтва про спадщину за законом) закріплено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Разом з тим, у ч.ч.1, 3 ст.1296 ЦК України йдеться про те, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Також за положеннями ч.ч.1, 2, 5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Також у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

За змістом п.«б» ч.1 ст.211 ЗК України за самовільне зайняття земельних ділянок громадяни та юридичні особи несуть відповідальність, у тому числі цивільну відповідальність, відповідно до законодавства.

Статтею 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» установлено, що самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Згідно із ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, вказані у ст. 126 ЗК України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлено ст. 1166 ЦК України, згідно з якою майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Також положеннями ч.1 ст.1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Разом з тим, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

За правилами п. ґ) ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки у тому числі на підставі виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Порядок виділення таких земельних ділянок передбачено Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», який визначає організаційні та правові засади виділення паїв членам колективного сільськогосподарського підприємства.

У статті 2 вказаного Закону йдеться про те, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є:

- свідоцтво про право на спадщину;

- посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай);

- рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації.

Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) (стаття 3 Закону).

Відповідно до ст. 9 цього Закону розподіл земельних ділянок у межах одного сільськогосподарського підприємства між власниками земельних часток (паїв), які подали заяви про виділення належних їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), проводиться відповідною сільською, селищною, міською радою чи районною державною адміністрацією за місцем розташування земельних ділянок на зборах власників земельних часток (паїв) згідно з проектом землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Розподіл земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства проводиться за згодою не менш як двох третин власників земельних часток (паїв), а за її відсутності шляхом жеребкування.

Результат розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства оформляється відповідним протоколом, що підписується власниками земельних часток (паїв), які взяли участь у їх розподілі. До протоколу про розподіл земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) додаються проект землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв), список осіб, які взяли участь у їх розподілі.

Протокол про розподіл земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою чи районною державною адміністрацією і є підставою для прийняття рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та видачі державних актів на право власності на земельну ділянку власникам земельних часток (паїв).

Як передбачено ст. 13 цього ж Закону, нерозподілені (не витребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_5 та представник третьої особи Буринської районної державної адміністрації Сумської області ОСОБА_6 уточнили, що позивач ОСОБА_3 не була повідомлена про результат використання тієї земельної ділянки, яку вона успадкувала, внаслідок того, що їм не було відоме її місцезнаходження.

Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що земельними ділянками, право на які належить громадянам, які в свою чергу його ще не реалізували (їм не було виділено в натурі та не одержали на них правовстановлюючих документів), можуть розпоряджатись районні державні адміністрації шляхом укладення відповідних договорів оренди.

Таким чином, встановивши, що на момент укладення між Буринською районною державною адміністрацією Сумської області та ТОВ «Агропромислова компанія «Буринь Інвест» договору оренди землі від 22 грудня 2011 року позивачка ще не реалізувала право власності на спірну земельну ділянку, оскільки земля не була їй виділена в натурі, а також не був їй виданий відповідний правовстановлюючий документ, який посвідчував би право власності на цю земельну ділянку, як того вимагає Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», тому місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відповідач не може бути визнаний таким, що самовільно, тобто протиправно, зайняв спірну земельну ділянку, на чому наполягає позивач як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі, так як він наділений правом користування спірною земельною ділянкою на підставі зареєстрованого у встановленому законом порядку договору оренди землі від 22 грудня 2011 року, в якому він разом з Буринською районною державною адміністрацією Сумської області виступили сторонами його укладення.

Крім того, відповідно до п. 3.1 наказу Державного агентства земельних ресурсів України та Державної інспекції з контролю за використанням і охороною земель від 12 вересня 2007 року № 110 «Про затвердження Методичних рекомендацій щодо застосування Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2007 року № 963» підставою для здійснення розрахунку розміру шкоди, заподіяної державі, територіальним громадам, юридичним чи фізичним особам внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, є матеріали справи про адміністративне правопорушення, які підтверджують факт вчинення цього правопорушення, а саме: акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства; протокол про адміністративне правопорушення; припис (з вимогою усунення порушення земельного законодавства); акт обстеження земельної ділянки.

Отже, підставою для здійснення розрахунку розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, є зазначені документи в їх сукупності, оскільки саме вони можуть підтвердити сам факт самовільного зайняття земельної ділянки, розмір зайнятої ділянки та період часу, протягом якого вона використовується без належних правових підстав, яких позивач не надав.

За таких обставин, відсутні підстави для стягнення як матеріальної, так і моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що Буринська районна державна адміністрація не мала права передавати спірну земельну ділянку в оренду ТОВ «Агропромислова компанія «Буринь Інвест», так як ця земля належала на праві власності позивачці, яка не наділяла третю особу такими повноваженнями, спростовуються як вимогами ст.13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», в якій йдеться про право, в тому числі, і районної державної адміністрації передавати в оренду для використання за цільовим призначенням не розподілені (не витребувані) земельні ділянки, так і списком не витребуваних паїв по Миколаївській сільській раді, Буринського району, Сумської області станом на 01 квітня 2013 року, де серед інших значиться не витребуваною і земельна ділянка ОСОБА_8, матері позивачки (а.с.22).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачка не зобовязана була повідомляти відповідача про її право на спірну земельну ділянку чи укладати з ним договір оренди не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для зміни чи скасування рішення суду.

Ураховуючи, що позов не ґрунтується на вимогах закону, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду про відмову в його задоволенні, тому рішення суду першої інстанції, як законне і обґрунтоване, необхідно залишити без змін, приймаючи до уваги і вимоги ч.2 ст.308 ЦПК України про те, що не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, отже, апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1; 308; 314 ч.1 п.1; 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити, а рішення Буринського районного суду Сумської області від 04 березня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -