Ухвала

іменем україни

22 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,

суддів: Завгородньої І.М., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про визнання дій незаконними, стягнення суми вкладу, відшкодування майнової та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 26 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 21 грудня 2012 року між сторонами було укладено договір банківського вкладу, відповідно до умов якого він вніс на рахунок відповідача 20 013 грн. Згодом позивач звернувся до банка із заявою про видачу вкладу та нарахованих відсотків, проте після закриття рахунку, коштів так і не отримав. Такими протиправними діями відповідача позивач також зазнав матеріальної та моральної шкоди.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просив стягнути з публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») суму вкладу у розмірі 20 013 грн., 27,5 % річних за весь період затримки розрахунку по день ухвалення рішення, 3 % річних за затримку розрахунку, індекс інфляції, 0,1 % суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше 10 % та 10 000 грн. моральної шкоди.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором банківського вкладу від 21 грудня 2012 року в розмірі 20 809,16 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 26 березня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення 3 % річних від простроченої суми та інфляційних втрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» на користь ОСОБА_3 3 % річних від простроченої суми у розмірі 104,33 грн. та 603,47 грн. інфляційних втрат. У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення місцевого та апеляційного судів в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги є обґрунтованими в частині стягнення суми боргу за банківським вкладом у розмірі 20 809,16 грн., а у решті не доведені належними та допустимими доказами.

Разом з тим, апеляційний суд вважав, що місцевим судом помилково не стягнуто 3 % річних та індекс інфляції. В іншій частині суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 21 грудня 2012 між ОСОБА_3 та ПАТ «ВіЕйБі Банк» укладено договір банківського вкладу, з сумою вкладу 20 013 грн.

Відповідно до п. 1.5. договору банківського вкладу виплата процентів, нарахованих на вклад з першого по третій місяць дії договору - за ставкою 25 %, у четвертий місяць дії договору - за ставкою 31 % річних, здійснюється за умовами договору та правил. Зазначена у цьому пункті ставка стосується лише першого строку дії повернення вкладу та може бути змінена для випадків переукладення договору на новий строк на умовах, зазначених у правилах.

Відповідно до п. 1.7. договору банківського вкладу дата вимоги вкладником вкладу - 21 квітня 2013 року. Дата вимоги вкладником пролонгованого вкладу - дата, яка співпадає з першим днем по закінченню кожного наступного строку від дати укладення договору. Умови пролонгації вкладу для кожного окремого депозитного продукту оголошені на сайті банку.

За змістом ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно із ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив стягнути на його користь 27,5 % річних від суми вкладу за період прострочення видачі вкладу та 3 % річних за затримку розрахунку, а також моральну шкоду, оскільки після закриття його вкладного рахунку кошти було перераховано на інший вкладний рахунок «Для виплат», з якого знімати кошти можна було лише по 1000 грн. щоденно. Позивачем наведено обґрунтований розрахунок суми боргу станом на 20 жовтня 2014 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав.

Апеляційний суд, задовольняючи позовні вимоги частково не перевірив розрахунку, наданого позивачем, не визначив періоду прострочення виплати коштів.

Крім того, договором банківського вкладу не передбачено його автоматичної пролонгації та зміни умов в односторонньому порядку, лише зазначено у п. 1.7., що умови пролонгації вкладу для кожного окремого депозитного продукту оголошені на сайті банку.

Разом з тим, відповідно до п. 1.1. договору банківського вкладу такий укладений строком на 4 місяці.

Отже, аналіз правових норм та умов договору, без дослідження правил та оголошених на сайті банку умов пролонгації вкладу, які в матеріалах справи відсутні, не дає підстави для висновку про те, що мала місце автоматична пролонгація такого договору після закінчення строку його дії.

Таким чином, судами не досліджено правила договору та оголошені на сайті банку умов пролонгації вкладу, оскільки такі у матеріалах справи відсутні.

Таким чином, апеляційним судом не в повному об'ємі встановлено фактичні обставини справи, не досліджено умови договору, не встановлено відсоткової ставки, яка застосовується у разі невчасного повернення вкладу до повного його повернення.

Оскільки закінчення строку дії договору, в разі невиконання зобов'язань, не припиняє зобов'язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

При цьому згідно із ч. 2 ст. 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 11 травня 2016 року № 6-338цс16, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). У цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Відповідно до вимог ч. ст. 60 ЦПК України доказування, а відтак і рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, суд апеляційної інстанції у порушення вимог статей 213, 214, 303, 304 ЦПК України на вищенаведені положення закону та обставини справи уваги не звернув, не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не дослідив усіх доказів, які містяться у матеріалах справи, не обґрунтував розрахунків, з яких суд виходив при задоволенні грошових вимог, не дав належної оцінки доводом позивача та запереченням відповідача, не перевірив наданий позивачем розрахунок заборгованості з урахуванням умов договору банківського вкладу, що призвело до поверхневого вирішення спору.

Крім того, слід звернути увагу, що рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 30 березня 2015 року № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку» розпочато процедуру ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів на здійснення тимчасової адміністрації. Таким чином, суду апеляційної інстанції слід врахувати наведене та з урахуванням Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та інших вимог чинного законодавства вирішити спір.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, ухвалене апеляційним судом рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 26 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.І. Євтушенко

Судді: І.М. Завгородня

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська