Справа № 161/1759/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Рудська С.М.
Провадження № 22-ц/773/763/16 Категорія: 24 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Карпук А.К., Бовчалюк З.А.,

секретар судового засідання - Концевич Я.О.,

з участю представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника відповідачів ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду від 30 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

11 лютого 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що у 2007 році він уклав з керівником Приватного підприємства (далі - ПП) «Імпалс» ОСОБА_5 цивільно-правовий договір, за яким він разом зі своїми знайомими мав провести ремонтні і будівельні роботи у приміщенні котельні по АДРЕСА_1 щодо перебудови її під макаронний цех, за що відповідач повинен був заплатити 110 000 грн., а при збільшенні обсягу робіт - 220 000 грн. Усі роботи, про які сторони домовилися, були виконані у повному обсязі, однак їх оплата здійснена лише частково в сумі 62 000 грн. Отже борг ОСОБА_5 та ОСОБА_6 становить 158 000 грн.

ОСОБА_5 обіцяв провести розрахунок у повному обсязі, але в безготівковій формі, у зв'язку з чим укладені попередньо договори були продубльовані у письмовій формі з його дружиною ОСОБА_7, зареєстрованою як фізична особа - підприємець (далі - ФОП) та має банківський рахунок. Таким чином між ФОП ОСОБА_7 та ПП «Імпалс» в особі керівника ОСОБА_5 було укладено договір підряду від 02 квітня 2008 року та договір підряду № 05/05-01 від 05 травня 2008 року, а також підписано відповідні акти здачі-приймання робіт від 05 травня 2008 року та від 05 червня 2008 року.

В подальшому у зв'язку з реорганізацією ПП «Імпалс» за пропозицією ОСОБА_5 між ФОП ОСОБА_8 та Приватним підприємством (далі - ПП) «Макаронна компанія» в особі ОСОБА_6 (зять ОСОБА_5.) було укладено договір підряду № 26/05 від 26 травня 2008 року та від 09 червня 2008 року. Все це було зроблено відповідачами для того, щоб шляхом обману та зловживання довірою привласнити його та членів його бригади кошти.

Всі вищевказані договори є нікчемними та такими, що не були спрямовані на реальне настання наслідків.

З приводу шахрайських дій ОСОБА_5 він звернувся до Луцького РВ УМВС України у Волинській області про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України, однак постановою слідчого кримінальне провадження було закрите з тих мотивів, що між сторонами мали місце виключно цивільно-правові відносини.

Отже ОСОБА_5 та ОСОБА_6 збагатилися за його рахунок, перебуваючи з ним у нікчемних договірних відносинах, внаслідок проведення ним ремонтних робіт у приміщеннях, що дозволило відповідачам набути майно без достатньої правової підстави. Тому вони зобов'язані відшкодувати йому вартість ремонтних робіт з урахуванням шкоди, що була завдана їх неправомірними діями.

Враховуючи викладене та уточнивши у заяві від 21 березня 2016 року позовні вимоги, позивач просив стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 грошові кошти за виконані роботи з врахуванням 3 % річних в сумі 194 388 грн. і понесені судові витрати, а саме - судовий збір у розмірі 1 943,88 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 20 000 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 30 березня 2016 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_4 просить скасувати це рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

На підставі пояснень представників сторін та досліджених доказів судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 в даній цивільній справі виступає як фізична особа, статусу суб'єкта підприємницької діяльності він не має та не мав станом на 2007-2008 роки.

Дружина позивача ОСОБА_7 зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності і є фізичною особою-підприємцем.

Відповідач ОСОБА_9 є директором ПП «Імпалс», а відповідач ОСОБА_6 - директором ПП «Макаронна компанія». Вказані юридичні особи на час розгляду справи знаходяться на стадії ліквідації.

16 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством (далі - ЗАТ) «Горохівзернопрод» в особі голови правління ОСОБА_10 як замовником та ОСОБА_4 як виконавцем було укладено цивільно-правовий договір, за яким виконавець мав здійснити демонтаж будівлі металевого каркасу та азбестових плит в смт. Мар'янівка Горохівського району Волинської області (а. с. 20-21). Вартість робіт сторони узгодили в розмірі 78 000 грн. (а. с. 23).

Вказаний договір не має відношення до даного спору, оскільки відповідачі ніяким чином не приймали участь в його укладенні та виконанні ні як фізичні особи, ні як повноважні представники ЗАТ «Горохівзернопрод».

14 вересня 2007 року між ПП «Імпалс» в особі директора ОСОБА_5 як замовником та ОСОБА_4 як виконавцем було укладено цивільно-правовий договір, за яким виконавець мав здійснити зварювання несучих конструкцій та монтаж каркасу/стійки, ферми, прогони, ригелі та зв'язки приміщення цеху в с. Тарасове по вул. Жовтневій, 2а до 30 вересня 2007 року. За даним договором за виконану роботу замовник виплачує виконавцю винагороду у розмірі 110000 грн. (а. с. 24-25).

05 травня 2008 року між юридичною особою - ПП «Імпалс» в особі директора ОСОБА_5 як замовником та ФОП ОСОБА_7 як підрядником було укладено договір підряду № 05/05-01, за яким підрядник взяв на себе зобов'язання своїми силами і засобами виконати всі роботи, види та обсяги яких передбачені в актах виконаних робіт, на об'єктах ПП «Імпалс» за адресою: Луцький район, с. Тарасове, вул. Жовтнева, 2а. Загальна сума договору визначається в актах прийому-передачі виконаних робіт (а. с. 26-29).

Актом здачі-приймання виконаних робіт від 05 червня 2008 року за вищевказаним договором підряду загальна сума виконаних робіт склала 35 000 грн. (а. с. 31).

26 травня 2008 року між юридичною особою - ПП «Макаронна компанія» в особі директора ОСОБА_6 як замовником та ФОП ОСОБА_7 як підрядником було укладено договір підряду № 26/05-03, за яким підрядник взяв на себе зобов'язання своїми силами і засобами виконати всі роботи, види та обсяги яких передбачені в актах виконаних робіт, на об'єктах, що знаходяться за адресою: Луцький район, с. Тарасове, вул. Жовтнева, 2а. Загальна вартість виконаних робіт за даним договором передбачається в актах виконаних робіт (а. с. 32-35).

Актом здачі-приймання виконаних робіт від 09 червня 2008 року за договором підряду № 26/05-03 від 26 травня 2008 року загальна сума виконаних робіт визначена в розмірі 80 000 грн. (а. с. 37).

Актом здачі-приймання виконаних робіт від 31 липня 2008 року за договором підряду № 26/05-03 від 26 травня 2008 року сума виконаних робіт визначена в розмірі 46 500 грн. (а. с. 36).

Договір від 02 квітня 2008 року позивачем та його представником суду не наданий.

Зазначивши про нікчемність усіх вищезгаданих договорів, а також усних договорів, укладених між ним та відповідачами як фізичними особами, і про необхідність застосування до них наслідків нікчемного правочину, позивач на обґрунтування своєї позиції послався на те, що ці договори не були спрямовані на реальне настання наслідків.

Однак такі доводи позивача є безпідставними, виходячи з наступного.

Загальні положення щодо недійсності правочину визначені статтею 215 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України. Згідно з ч. ч. 2, 3 цієї статті недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 228 ЦК України в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, на яку посилався позивач, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Свої доводи про нікчемність вищевказаних договорів, укладених з юридичними особами, позивач не обгрунтовував порушенням публічного порядку і не надав суду доказів їх спрямування на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення чи пошкодження майна будь-якої особи або незаконного заволодіння ним.

Тому згадані договори не є нікчемними з підстав, передбачених ст. 228 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже наведена обставина, на яку посилався позивач на обґрунтування своїх доводів про нікчемність договорів, є підставою для визнання їх недійсними. Це означає, що вказані договори є оспорюваними, а заінтересована особа вправі звернутися до суду з позовом про визнання їх недійсними, однак ОСОБА_4 таких вимог в межах даного позову не заявляв і не надав суду доказів про визнання договорів недійсними в будь-якому іншому судовому провадженні. Тому при вирішенні спору суд обґрунтовано виходив з того, що на час розгляду справи ці договори є дійсними.

Аналіз наведених доказів та норм матеріального права дає підстави зробити висновок про те, що договірні відносини, які оформлені вищевказаними цивільно-правовими договорами, виникли між позивачем ОСОБА_4 (договір від 14 вересня 2007 року, а. с. 24-25) та його дружиною ОСОБА_7 (договори від 05 травня 2008 року та від 26 травня 2006 року, а. с. 26-29, 32-35) з однієї сторони і юридичними особами ПП «Імпалс» (договори від 14 вересня 2007 року та від 05 травня 2009 року) та ПП «Макаронна компанія» (договір від 26 травня 2008 року) з іншої сторони. Тому вимоги, пов'язані з неналежним виконанням підприємствами своїх зобов'язань за цими договорами стосовно оплати виконаних робіт позивач та його дружина вправі були пред'явити в установленому законом порядку до названих юридичних осіб.

Наведене підтверджується також постановою старшого слідчого СВ Луцького РВ УМВС України у Волинській області від 16 грудня 2014 року, яка набрала законної сили, про закриття кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_4 по факту можливого вчинення директором ПП «Імпалс» ОСОБА_5 вказаного правопорушення (а. с. 39-41). Даною постановою встановлено, що ОСОБА_5 та його співробітники не чинили будь-яких дій, направлених на заволодіння чужим майном або придбання права на майно. Між ОСОБА_4 та ПП «Імпалс», а в подальшому ПП «Макаронна компанія» відбулися виключно цивільно-правові відносини, які в силу обставин, що не залежали від волі сторін, не були виконані в повному обсязі, а саме - не повністю була виплачена грошова винагорода за виконану роботу ОСОБА_4 та його співробітникам. Дана невиплата була пов'язана з тим, що ПП «Імпалс» свою діяльність здійснювало за рахунок кредитів, які не змогло погасити, що призвело до банкрутства даного підприємства.

Доводи позивача про упередженість досудового розслідування спростовуються ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду від 28 травня 2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області, якою відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_4 на вищезгадану постанову старшого слідчого (а. с. 56-58).

Разом з тим, судом встановлено, що будь-яких угод між ОСОБА_4 та фізичними особами ОСОБА_5 і ОСОБА_6 не укладалося, у вищезгаданих договорах відповідачі виступали як повноважні представники (директори) юридичних осіб. Тому вимоги позивача про стягнення коштів як оплату виконаних за цими договорами робіт з вказаних фізичних осіб є безпідставними.

Виходячи з викладеного, повно та об'єктивно дослідивши обставини справи і давши їм вірну правову оцінку, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи позивача про нікчемність усного договору будівельного підряду, укладеного між ним та фізичними особами ОСОБА_5 і ОСОБА_6, а також про застосування наслідків недійсності цього правочину, передбачених ст. 216 ЦК України, є безпідставними з огляду на те, що такого договору не укладалося. Детальні мотиви цього висновку апеляційного суду наведені вище.

Не можуть бути задоволені і вимоги ОСОБА_4 про стягнення з відповідачів грошових коштів на підставі ст. ст. 1192, 1212-1213 ЦК України.

У ст. 1192 цього Кодексу йдеться про способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, у недоговірних зобов'язаннях, тоді як в даному випадку між позивачем і його дружиною з однієї сторони та юридичними особами ПП «Імпалс» і ПП «Макаронна компанія» з другої сторони виникли договірні відносини, зобов'язання за якими неналежно виконані підприємствами в частині неповної оплати проведених робіт.

Відповідно до ст. ст. 1212-1213 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

За змістом наведених правових норм майно (грошові кошти) може бути витребуване потерпілим лише в особи, яка набула чи зберегла майно або, як в даному випадку, результати проведених позивачем ремонтно-будівельних робіт. Однак судом встановлено, що позивач виконав ремонтно-будівельні роботи об'єктів нерухомого майна, які не належать відповідачам ОСОБА_5 і ОСОБА_6 як фізичним особам. Відтак вказані особи не є набувачами чи зберігачами результатів робіт позивача.

Крім того, вказані правові норми не поширюються на спірні договірні правовідносини, оскільки вони також врегульовують цивільно-правову відповідальність осіб у недоговірних зобов'язаннях.

Представник відповідачів у судових засіданнях визнав борг перед позивачем, який існує у юридичних осіб ПП «Імпалс» і ПП «Макаронна компанія». Саме про такий борг вказаних підприємств йдеться і у вищенаведеній постанові старшого слідчого СВ Луцького РВ УМВС України у Волинській області від 16 грудня 2014 року (а. с. 39-41). Натомість ні відповідачі, ні їх представник ніколи не визнавали борг перед позивачем ОСОБА_5 і ОСОБА_6 як фізичних осіб.

З огляду на те, що укладені позивачем та його дружиною цивільно-правові договори з юридичними особами ПП «Імпалс» і ПП «Макаронна компанія» в установленому законом порядку не визнані недійсними, той факт, що за твердженням відповідача, наведеним в апеляційній скарзі, ці договори були підписані після виконання ремонтно-будівельних робіт, не має правового значення для вирішення даного спору.

В апеляційній скарзі та в судовому засіданні апеляційного суду сторона позивача змінила свою правову позицію стосовно договорів, укладених позивачем та його дружиною з юридичними особами ПП «Імпалс» і ПП «Макаронна компанія». Якщо в позовній заяві (а. с. 2-14) та в заяві про уточнення та зменшення позовних вимог (а. с. 64-72) ОСОБА_4 зазначав про нікчемність вказаних договорів, то в апеляційній скарзі він вже вказав про те, що ці договори не укладені. Тобто фактично позивач на стадії апеляційного провадження частково змінив підстави свого позову, хоча відповідно до ч. 1 ст. 31 ЦПК України він мав право це зробити лише до початку розгляду справи по суті судом першої інстанції.

Разом з тим, враховуючи положення ст. ст. 313-315 ЦПК України щодо повноти і всебічності з'ясування обставин, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів вважає за необхідне навести в даній ухвалі аналіз та оцінку зазначеним доводам позивача.

Доводи про не укладення згаданих договорів з юридичними особами ОСОБА_4 обґрунтував тим, що відповідно до ст. ст. 208, 837, 844, 875, 877 ЦК України момент вчинення правочинів пов'язується з письмовою формою, одержанням спеціального дозволу, наявністю кошторису, проектної документації та ін.

Однак такі доводи позивача є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 638, 640 ЦК України в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

За змістом укладених позивачем і його дружиною як підрядниками з однієї сторони та юридичними особами ПП «Імпалс» і ПП «Макаронна компанія» як замовниками з другої сторони договорів (а. с. 24-37) вказані правочини є договорами підряду.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 837, ч. 1 ст. 843, ч. 1 ст. 846 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. У договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Договори позивача та його дружини з юридичними особами укладені у письмовій формі (ст. 208 ЦК України) та у повній мірі відповідають вимогам вищенаведених правових норм. Вони містять всі істотні умови, зокрема, про предмет договорів, ціну роботи або способи її визначення, строки виконання роботи. Вказані договори виконувалися сторонами, зокрема, підрядниками були виконані всі зобов'язання за договорами, а замовниками проведена часткова оплата виконаних робіт, що сторонами визнається.

В той же час визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії його укладення, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути питання щодо відповідності його вимогам закону.

Саме про це йдеться у п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», на яку позивач посилається в апеляційній скарзі.

З наведеного випливає, що при виконанні сторонами фактично укладеного договору заінтересована особа вправі заявити вимогу про визнання його недійсним з підстав невідповідності вимогам закону (ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України), а не про визначення договору як неукладеного.

З огляду на викладене відсутність у підрядника спеціального дозволу (ч. 3 ст. 837 ЦК України), відсутність кошторису (ч. 1 ст. 844 ЦК України), а також неналежне ведення юридичними особами документів бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є підставами для визначення договорів як неукладених.

Частиною 2 ст. 875 та ч. 2 ст. 877 ЦК України передбачено вимоги до договору будівельного підряду стосовно його предмета та проектно-кошторисної документації. Однак позивач та його дружина не укладали договори будівельного підряду. Тому не заслуговують на увагу доводи позивача про невідповідність вимогам зазначених правових норм укладених ним та його дружиною з однієї сторони і юридичними особами з іншої сторони договорів підряду.

Крім того, за змістом роз'яснення, даного у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», навіть у випадку доведеності факту не укладення правочину вимоги, передбачені главою 83 ЦК України (набуття, збереження майна без достатньої правової підстави) можуть пред'являтися до особи, яка набула або зберегла майно. В даному випадку такими особами є ПП «Імпалс» і ПП «Макаронна компанія», а не відповідачі.

Також безпідставними є викладені в апеляційній скарзі доводи позивача стосовно порушень судом першої інстанції норм процесуального права при вирішенні його клопотань про виклик свідків та витребування письмових доказів.

У первісній позовній заяві ОСОБА_4 дійсно заявив одне з наведених клопотань, а саме - про виклик в судове засідання свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, які можуть підтвердити або спростувати інформацію про домовленості між сторонами (а. с. 2-14). Проте в судовому засіданні 18 березня 2016 року, в якому судом вирішувалося це клопотання, ухвалою суду, внесеною до журналу судового засідання, в його задоволенні було відмовлено з наведенням відповідних мотивів - відсутності на час вирішення клопотання можливості оцінити необхідність допиту свідків. Разом з тим, одночасно судом було роз'яснено представнику позивача її право заявити це клопотання повторно в подальшому після пояснень сторін (а. с. 59-60). Однак в подальшому представник позивача не заявляла клопотання про виклик свідків, а після з'ясування судом обставин справи перед оголошення судових дебатів пояснила, що доповнень у неї немає.

Що стосується клопотання про витребування первинних бухгалтерських документів, то твердження позивача про те, що судом першої інстанції воно було проігнороване, не відповідає дійсності, оскільки ні в усному ні в письмовому вигляді таке клопотання стороною позивача не заявлялося і суд його не вирішував.

Таким чином, доводи апеляційної скарги повністю спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, постановленого з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду від 30 березня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: