АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 542/1787/15-ц Номер провадження 22-ц/786/1967/16Головуючий у 1-й інстанції Стрельченко Т.Г. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Одринської Т.В.,

Суддів: Винниченка Ю.М., Карпушина Г.Л.

при секретарі: Коротун І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 25 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: служба у справах дітей Новосанжарської районної державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернулася до Новосанжарського районного суду Полтавської області з вищезазначеним позовом до ОСОБА_2. Уточнивши позовні вимоги у березні 2016 року позивачка просила суд, надати дозвіл неповнолітній дитині ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасовий виїзд дитини за межі України - до ОСОБА_5 в п. Вишневка, вул. Леніна, 36, Верхнєхавський район, Воронежська область, Російська Федерація на час канікул з 28.05.2016 р. по 30.08.2016 р. без згоди батька. Також, просила надати дозвіл на оформлення документів для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України до Росії. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що батько дитини відмовляється від надання згоди на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі України, чим перешкоджає забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів дитини.

Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 25 травня 2016 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: служба у справах дітей Новосанжарської районної державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька задоволено частково.

Надано ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон з 28 травня 2016 року по 30 серпня 2016 року без згоди батька дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 до Російської Федерації, а саме у Воронежську область, Верхнєхавський район, м. Вишневка, вул. Леніна, 36 до ОСОБА_5.

Дозволено ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, без згоди батька ОСОБА_2, оформити документи для тимчасового виїзду або супроводу ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України до Російської Федерації з 28 травня 2016 року по 30 серпня 2016 року.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 551, 20 грн. (пятсот пятдесят одну грн. дводцять коп.) судового збору.

З даним рішенням суду не погодився ОСОБА_2 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 25 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволення позовних вимог ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі. Вважає, що рішенням суду першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також посилається на те, що судом неповно зясовані усі фактичні обставини справи, що мають значення для вирішення даного спору, оскільки суд не сприяв повному, обєктивному та неупередженому її розгляду, а тому дане рішення суду є незаконним та необґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 18 лютого 2006 року та розірвали його на підставі рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 02 грудня 2015 року. Вони є батьками малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7, 10, 11).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що законодавцем надано право суду приймати рішення щодо виїзду дитини за кордон при умові строкової конкретно визначеної поїздки із зазначенням країни та часу перебування, та відмови одного з батьків у наданні згоди на цей виїзд, а тому прийшов до висновку про часткове задоволення вимог - із зазначенням держави спрямування - Російської Федерації, та часового проміжку перебування у цій державі з сином - з 28 травня 2016 року по 30 серпня 2016 року.

Що стосується решти позовних вимог в частині дозволу оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України до Російської Федерації, суд відмовив частково, оскільки позивачем не вказано періоду на який буде здійснено оформлення документів.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Згідно частини 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Конвенцією про права дитини (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування.

Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-ХП та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (далі Правила). Відповідно до пункту 3 вказаних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками.

Згідно ч.2 cт.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи даний спір, місцевий суд вірно врахував конкретні обставини справи, а саме: конкретно визначеної поїздки із зазначенням країни та часу перебування в ній, а також відмови одного з батьків у наданні згоди на цей виїзд, тому прийшов до обґрунтованого висновку щодо задоволення позовних вимог в цій частині.

За змістом статей 10,11,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і заперечень, на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, колегія суддів за результатами апеляційного розгляду справи вважає, що висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного, всебічного та обєктивного дослідження наданих сторонами доказів, доводів та заперечень сторін, яким судом надана відповідна правова оцінка.

За таких обставин висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити .

Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 25 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя: /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_6 /підпис/ ОСОБА_7

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1

З оригіналом згідно: