Справа № 522/6194/16-ц
Провадження № 2/522/4899/16
31 серпня 2016 року Приморський районний суд м. Одеси
у складі: головуючого судді Бойчука А.Ю.,
при секретарі Скибінській Є. С,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за час прострочення сплати боргу, -
Позивач звернувся до суду з позовом, по якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні нарахування на суму боргу за весь час прострочення за період з 2014 року по лютий 2016 року у розмірі 9573,19 гривень; стягнути три відсотки річних від простроченої суми за період з лютого 2014 року по лютий 2016 року у розмірі 808,92 гривні; стягнути витрати на оплату правової допомоги у сумі 1000 гривень; стягнути з відповідача судові витрати.
Станом на теперішній час вказане рішення не виконано.
З зазначених вище обставин позивач зазнав втрат майнового характеру, в тому числі у вигляді інфляційних витрат, що стало підставою для звернення до суду із даним позовом.
Позивач у судовому засіданні позов підтримав, просив суд його задовольнити.
Відповідач про час, дату та місце судового засідання неодноразово сповіщався належним чином, однак до суду не зявився без поважних причин, заяв та клопотань про відкладення розгляду по справі суду не надавав та не заявляв.
Суд у зв'язку з неявкою відповідача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача та за згодою позивача, у порядку ст.ст. 224-225 ЦПК України при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши матеріали справи, надані докази, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.
Таким чином, підставою звернення до суду став той факт, що відповідачем станом на теперішній час сума заборгованості не погашена, у звязку із чим просить суд стягнути суму інфляційних витрат та 3% річних за час затримки розрахунку.
Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.02.2014 року набрало законної сили 24.02.2014 року.
Згідно ч.1 ст. 223 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Відповідно до ст.124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами України і є обовязковими до виконання на всій території України.
Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці факти.
Так, факт виникнення між позивачем та відповідачем зобовязальних правовідносин, які підлягають виконанню встановлені рішенням Київського районного суду, яке набрало законної чинності.
На підставі ч. ч. 1, 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Статтею 599 ЦК України передбачено,що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Наслідки прострочення боржником у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу , який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації ( плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Аналізуючи вищенаведені норми слідує, що діюче законодавство не обмежує право кредитора звернутись до суду за захистом свого права, якщо грошове зобовязання не виклнується й після вирішення судом питання про стягнення боргу.
Оскільки чинне законодавство не повязує припинення зобовязання з постановаленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобовязань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому стягнення інфляційних нарахувань, нарахованих окремо на встановлену в судовому рішенні суму боргу за період невиконання відповідного судового рішення, є правомірними та обгрунтованими.
Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець ) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов'язання обмежується поверненням боргу.
Так, згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання ві.: позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Я кит договором не встановлений розмір процентів. їх розмір визначається на рівні обліково ставки НБУ.
А виходячи зі змісту ст.ст. 625, 1050 ЦК України боржник, який прострочи виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також тр. проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлені договором або законом.
Аналогічна позиція міститься в постанові ВСУ по цивільній справі № 6-369цс15 від 02 вересня 2015 року, де зазначино, що ухвалення рішення суду про стягнення грошової суми за договором позики за змістом частини третьої статті 1049 ЦК України не припиняє обов'язку позичальника сплати проценти за користування грошима, передбачені статтею 1048, та суму передбаченустаттею 625 цього Кодексу.
Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час рострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, нараховані відповідна до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими к штами; три проценти річних від простроченої суми.
Згідно розрахунку, наданого позивачем сума боргу за весь час прострочення виконання складає 9573,19 гривень; три відсотки річних складають 808,92 гривень.
Виходячи з вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Позивач в своєму позові просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 1000 грн. та судовий збір у розмірі 551, 20 грн.
Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.
Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено.
З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та його представником укладено договір про надання правової допомоги та оплачено послуги в розмірі 1000 грн. грн., що підтверджується наявними у справі доказами.
Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати.
Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
На підставі викладеного й керуючись ст. ст. 7, 8, 10, 11, 15, 209, 212-215, 223, 294 ЦПК України, суд-
Позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні нарахування на суму боргу за весь час прострочення за період з 2014 року по лютий 2016 року у розмірі 9573,19 гривень.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних від простороченої суми за період з лютого 2014 року по лютий 2016 року у розмірі 808,92
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на оплату правової допомоги у сумі 1000 гривень.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 551,20 грн.
Заочне рішення суду може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Позивач має право подати апеляційну скаргу на заочне рішення протягом десяти днів з дня його проголошення, а якщо позивач не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, він може подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, згідно ч.1 ст. 294 ЦПК України.
Суддя: А. Ю. Бойчук