АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №22-ц/796/5088/2016 Головуючий у суді першої інстанції: Лазаренко В.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

за участю секретаря Горбачової І.В.

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Солом»янського районного суду м.Києва від 04 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи, про стягнення з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»:

- суми боргу з урахуванням інфляційних втрат у розмірі 150965,36 грн., 2622,62 грн. 3% річних, 43093,71 грн. пені;

- суми боргу з урахуванням інфляційних втрат у розмірі 114823,87 грн., 1128,09 грн. 3% річних, 22067,72 грн. пені;

- суми боргу 37381,90 доларів США.

Вимоги обґрунтовує тим, що 19 листопада 2013 року між сторонами укладено Договір-заяву №35228/370-13 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 370 днів в іноземній валюті, відповідно до умов якого позивач розмістив у банку вклад у розмірі 42000 долари США на строк з 19 листопада 2013 року по 24 листопада 2014 року, а відповідач зобов»язався нараховувати проценти у розмірі 10,25% річних.

На підставі умов договору позивач звернувся до банку із вимогою повернути вклад, проте останній повернутий не був. На підставі заяв позивача 39000 доларів США були перераховані на інші вкладні рахунки, залишок у сумі 3000 доларів США та нараховані проценти не повернуті.

30 грудня 2014 року між сторонами укладено Договір №300937/84184/07-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Блискуча сімка» в доларах США, відповідно до умов якого позивач розмістив у банку вклад у розмірі 4000 долари США на строк з 30 грудня 2014 року по 30 березня 2015 року, а відповідач зобов»язався нараховувати проценти у наростаючому розмірі залежно від давності строку розміщення вкладу.

Після закінчення строку розміщення вкладу на вимогу позивача він повернутий не був.

30 грудня 2014 року між сторонами укладено Договір-заяву №300937/84183/1-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 1 міс. в іноземній валюті, відповідно до умов якого позивач розмістив у банку вклад у розмірі 35000 доларів США на строк з 30 грудня 2014 року по 30 січня 2015 року, а відповідач зобов»язався нараховувати проценти у розмірі 10% річних.

Після закінчення строку розміщення вкладу на вимогу позивача він повернутий не був.

Заочним рішенням Солом»янського районного суду м.Києва від 04 лютого 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В апеляційній скарзі посилається на обставини правовідносин сторін та зазначає, що запровадження у банку тимчасової адміністрації та послідуюче прийняття рішення про ліквідацію згідно із Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не може бути підставою для неповернення сум вкладів, оскільки до суду позивач звернувся до запровадження заходів згідно із цим законом і пріоритетними є норми Цивільного кодексу України.

Також посилається на необґрунтовану відмову суду у витребуванні від банку інформації стосовно того, на якому вкладному рахунку обліковувались кошти, на вимогу чи строковому, що має значення для правильного визначення розміру процентів.

Окрім того, зазначає, що ухваливши заочне рішення, суд вирішив справу на підставі наявних у справі доказів, що призвело до неповного з»ясування обставин справи та неправильного її вирішення.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримала, просила скаргу задовольнити.

Представник відповідача проти доводів апеляційної скаргу заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

З матеріалів справи убачається, що 19 листопада 2013 року між сторонами укладено Договір-заяву №35228/370-13 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 370 днів в іноземній валюті, відповідно до умов якого позивач розмістив у банку вклад у розмірі 42000 долари США на строк з 19 листопада 2013 року по 24 листопада 2014 року, а відповідач зобов»язався нараховувати проценти у розмірі 10,25% річних.

На підставі умов договору позивач звернувся до банку із вимогою повернути вклад, проте останній повернутий не був. На підставі заяв позивача 39000 доларів США були перераховані на інші вкладні рахунки.

30 грудня 2014 року між сторонами укладено Договір №300937/84184/07-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Блискуча сімка» в доларах США, відповідно до умов якого позивач розмістив у банку вклад у розмірі 4000 долари США на строк з 30 грудня 2014 року по 30 березня 2015 року, а відповідач зобов»язався нараховувати проценти у наростаючому розмірі залежно від давності строку розміщення вкладу.

30 грудня 2014 року між сторонами укладено Договір-заяву №300937/84183/1-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 1 міс. в іноземній валюті, відповідно до умов якого позивач розмістив у банку вклад у розмірі 35000 доларів США на строк з 30 грудня 2014 року по 30 січня 2015 року, а відповідач зобов»язався нараховувати проценти у розмірі 10% річних.

На вимоги позивача суми за вкладами не повернуті.

17 вересня 2015 року постановою Правління Національного банку України №612 ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 17 вересня 2015 прийнято рішення року №171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

Відповідно до постанови Правління НБУ від 17 грудня 2015 року №898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 18 грудня 2015 року №230 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у зв»язку із запровадженням у банку заходів згідно із Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вимоги позивача не можуть бути задоволені з урахуванням положень ст.36 цього Закону.

З такими висновками колегія суддів погоджується.

Згідно зі ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку встановлених договором.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини.

Згідно з п.16 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п.6 ст.2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону України врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, ч.1 ст.36 цього Закону встановлено, що з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Згідно з п.п. 1-3 ч.5 ст.36 цього Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється:

1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку;

2) примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку);

3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.

Згідно із п.1 ч.6 ст.36 цього Закону обмеження встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами (ч.1 ст.26 Закону України).

Відповідно до ч.2 ст.26 цього Закону вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Згідно із ч.ч. 2, 3, 5 ст.27 цього Закону уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню.

Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Відтак, оскільки у банку було запроваджено тимчасову адміністрацію, а згодом прийнято рішення про ліквідацію банку, то захист інтересів позивача повинен відбуватися, виходячи з положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

У разі якщо сума розміщеного у банку вкладу перевищує розмір гарантованої суми виплати, інша частина вкладу відповідно до п.4 ч.1 ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відноситься до 4 черги вимог кредиторів, якою передбачено, що кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів.

Тобто, якщо вимога кредитора перевищує розмір гарантованої суми компенсації, така залишкова вимога відносить до спеціальної черги вимог, питання про задоволення яких переноситься на майбутнє. Після задоволення вимог кредиторів 1-3 черг за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та реалізації майна банку, будуть задоволені вимоги кредиторів 4 черги за рахунок залишкових коштів пропорційно сумі вимоги, що визначено ч.4 ст.52 цього Закону.

Така вимога не є безумовною і її задоволення у повному обсязі залежить від обставин, що визначені ч.4 ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відтак, у зв»язку із застосуванням спеціальних механізмів врегулювання правовідносин та прав позивача із банком, щодо подальшої діяльності якого прийнято рішення про виведення його з ринку, застосуванню підлягає Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Інші правові норми, зокрема положення ЦК України про зобов»язання, можуть бути застосовані, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2001цс15, а також в постанові №6-1123цс16 від 13 червня 2016 року, яка є містить наступні висновки:

Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Якщо на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Окрім того, з матеріалів справи убачається, що позивач ОСОБА_4 10 листопада 2015 року отримав за рахунок коштів Фонду граничну суму відшкодування коштів за його вкладами у гривневому еквіваленті, що передбачено п.1 ч.6 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що підтверджено даними виписок по особовим рахункам, а також згідно із рішенням Виконавчої дирекції ФГВФО від 07 квітня 4016 року за №488 ОСОБА_4 включено до четвертої черги вимог кредиторів.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що з позовом до суду ОСОБА_4 звернувся до запровадження тимчасової адміністрації відхиляються колегією суддів, оскільки на час ухвалення рішення судом першої інстанції рішення у справі тимчасову адміністрації було запроваджено, що зумовило застосування до правовідносин сторін вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не установлено.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 308, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Солом»янського районного суду м.Києва від 04 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В. Болотов