РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2016р. Хортицький районний суд м.Запоріжжя в складі :

головуючого судді - Мурашової Н.А.

при секретарі Чалій Т.П.

за участю позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника позивачки ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району про визнання відмови в приватизації житла неправомірною та зобовязання прийняти рішення про приватизацію житла,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулись до суду з вказаним позовом, який мотивують тим, що вони з 17.07.2007р. по теперішній час зареєстровані та постійно проживають у гуртожитку за адресою м.Запоріжжя, вул..Лахтінська, 10-б кімната №45. В 2014р. гуртожиток був переданий в комунальну власність і 18.11.2014р. їй на родину з двох осіб був виданий ордер на вселення в це житлове приміщення. В лютому 2016р. вони звернулись до відповідача із заявою про приватизацію і передачу їм у власність вказаного житла, але листом від 14.03.2016р. відповідач відмовив у приватизації та повернув їм документи у звязку з тим, що ними не було надано документів на підтвердження місця їх проживання в період з 29.11.1994р. по 25.02.1999р. У вказаний період вони мешкали без реєстрації місця проживання за адресою м.Запоріжжя, пр.. Радянський, 9/311, квартиру за вказаною адресою вони орендували без оформлення відповідного договору. В зазначений період вони ніде не були зареєстровані, оскільки не мали свого житла. З 25.02.1999р. по 03.07.1999р. вони були тимчасово зареєстровані за цією ж адресою, з 03.08.1999р. по 29.06.2007р. були зареєстровані та проживали в гуртожитку за адресою м.Запоріжжя, вул..Шевченко,23, а з 17.07.2007р. по теперішній час зареєстровані та постійно проживають в гуртожитку за адресою м.Запоріжжя, вул..Лахтінська, 10-б кімната №45, яку і бажають приватизувати. Факт проживання в період з 29.11.1994р. по 25.02.1999р. за адресою м.Запоріжжя, пр.. Радянський, 9/311 підтверджується актом житлового органу ЖБК №218 «Комунальник-11» від 24.03.2016р. Також відповідачу були надані довідки АТ «Ощадбанк» про те, що житлові чеки на приватизацію житла за усіма адресами їх проживання не використовувались. Вважають, що відмова відповідача у приватизації ними вказаного житла є неправомірною.

Просять визнати неправомірною відмову районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району в приватизації ними житлового приміщення кімнати №45 будинку №10-б по вул..Лахтинській м.Запоріжжя та зобовязати відповідача прийняти документи, провести приватизацію та передати їм у власність вказане житло.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, представник позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві, просять позов задовольнити.

Позивачка ОСОБА_1 також суду пояснила, що з 26.05.1989р. вона була зареєстрована та мешкала разом з чоловіком ОСОБА_5 та їх донькою ОСОБА_6 за адресою м.Запоріжжя, вул.. Ентузіастів, 7/141. Вказана квартира належала батькам чоловіка. В березні 1992р. шлюбні відносини з чоловіком припинились і вона з донькою пішла від нього, виїхала з вказаного житла і оселилася в орендованій квартирі за адресою м.Запоріжжя, пр.. Радянський, 9/311, де проживала з донькою без реєстрації до серпня 1999р. 29.11.1994р. вона за вимогою колишнього чоловіка знялась з реєстрації за вул.. Ентузіастів, але нікуди не зареєструвалась, оскільки власного житла не мала. В 1999р. їй за місцем роботи виділили кімнату в гуртожитку за адресою м.Запоріжжя, вул..Шевченко,23, куди вона прописалась з донькою. А в 2007р. їй виділили кімнату в гуртожитку за адресою м.Запоріжжя, вул..Лахтінська, 10-б, куди вона також прописалась і з цього часу мешкає в цій кімнаті. Коли вона звернулась з заявою про приватизацію, у неї дійсно не було довідок про фактичне місце проживання з 29.11.1994р. по 25.02.1999р. за адресою м.Запоріжжя, пр.. Радянський, 9/311, ці докази вона отримала вже після отримання листа відповідача з відмовою. Акт про фактичне проживання за вказаною адресою був складений 24.03.2016р. і вже в ході судового розгляду вона повторно звернулась до відповідача з приводу приватизації, але листом від 31.05.2016р. він повторно відмовив їй у приватизації житла. Також вона надала довідки Ощадбанку про те, що за усіма адресами місця свого проживання ні вона, ні донька не використовували житлові чеки. З м.Запоріжжя вона ніколи не виїжджала, з 1995р. постійно працює на одному й тому самому підприємстві Запоріжсталь. Іншого житла на праві власності чи праві користування вони не мають. Вважає, що вони мають право на приватизацію кімнати в гуртожитку і ними надані усі необхідні документи для цього.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засідання позов не визнала та пояснила, що дійсно позивачі зареєстровані та мешкають в гуртожитку за адресою м.Запоріжжя, вул..Лахтінська, 10-б, кімн №45, який знаходиться в комунальній власності, і в лютому 2016р. звернулись до відповідача, який є органом приватизації, з заявою про приватизацію вказаного житла. Після перевірки наданих ними документів було зясовано, що в порушення п.20 Порядку передачі квартир у власність громадян, затвердженого наказом №396 від 16.12.2009р. та п.20 Порядку передачі житлових приміщень гуртожитків, затвердженого рішенням Запорізької міської ради №34 від 25.07.2012р., позивачі не надали документи, що підтверджують їх місце проживання після 1992р., а саме за період з 29.11.1994р. по 25.02.1999р. та те, що за цим місцем ними не було використано житлові чеки. У звязку з цим фактично їм було відмовлено в приватизації і документи повернуті. В ході судового розгляду даної справи позивачі повторно звернулись з відповідною заявою, надавши акт від 24.03.2016р., складений ЖБК №218 «Комунальник-11», в якому вказано, що за адресою м.Запоріжжя, пр.. Радянський, 9/311 позивачі проживали без реєстрації з березня 1992р. по 03.07.1999р., в той час, коли до 29.11.1994р. були зареєстровані за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, а з 25.02.1999р. по 03.07.1999р були зареєстровані саме за адресою м.Запоріжжя, пр.. Радянський, 9/311. Таким чином, відомості в акті є недостовірними. Крім того, такий акт не є належним документом, що підтверджує місце проживання особи. Відповідно до вищевказаного Порядку таким документом є саме довідка з місця проживання, яким відповідно до вимог діючого законодавства є саме місце реєстрації особи. Довідки про місце реєстрації позивачів не було надано, інших документів, щоб підтверджували саме місце реєстрації позивачів у вказаний період також не надано. Право на приватизацію мають особи, які зареєстровані в певному помешканні, а не проживають в ньому без реєстрації. Саме це стало підставою для відмови позивачам в приватизації. Той факт, що вони зареєстровані та мешкають за адресою м.Запоріжжя, вул..Лахтінська, 10-б, кімн №45, мають право приватизувати це житло відповідачем не оспорюється. Просить в позові відмовити.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає повному задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність чи взяти в оренду.

Відповідно до ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому Законом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом.

Приватизація здійснюється, зокрема, шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю.

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом (ст. 4 Закону).

Правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які тривалий час на законних підставах проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, регулюється Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, які є обєктами права державної та комунальної власності, та громадян, а також членів їхніх сімей, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них (ст.1).

Відповідно до ст.2 вказаного Закону громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, можуть реалізувати конституційне право на житло або шляхом приватизації житла у гуртожитку (у випадках, передбачених цим Законом), або шляхом отримання соціального житла (відповідно до цього Закону та Закону України "Про житловий фонд соціального призначення"), або шляхом самостійного (на власний розсуд, за власні чи залучені кошти) вирішення свого (своєї сім'ї) житлового питання (відповідно до цивільного законодавства України).

Відповідно до ст.4 Закону громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону. Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 N 396 затверджено Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, відповідно до якого громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію (п.17); громадянином до органу приватизації подаються: - оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; - копію документа, що посвідчує особу; - технічний паспорт на квартиру (будинок), жиле приміщення у гуртожитку; - довідка про склад сім'ї та займані приміщення; - копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); - документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; - копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; - заява - згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі (п.18).

Відповідно до п.20 Положення документом, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є

довідка з попередніх місць проживання (після 1992 року) щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду.

Судом встановлено, що позивачі по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 17.07.2007р. по теперішній час зареєстровані та мешкають у гуртожитку за адресою м.Запоріжжя, вул..Лахтінська, 10-б кімната №45, що підтверджується копією їх паспортів (арк..7,8), довідкою про склад сімї від 01.02.2016р. № 316 (арк..20), актом про фактичне проживання від 24.02.2016р. №5 (арк..18) та фактично не заперечується відповідачем.

Наведене житло надано позивачці ОСОБА_1 в користування на підставі ордеру №854 серія «Г», виданого 18.11.2014р. виконавчим комітетом Заапорізької міської ради на родину з 2 осіб вона та її донька ОСОБА_2 (арк..19).

Сторонами не заперечується, що вказаний гуртожиток знаходиться у власності територіальної громади м.Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, на балансі МКП «Основаніє», кімната в ньому може бути приватизована у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

01.02.2016р. позивачі звернулись до відповідача районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району м.Запоріжжя, як органу приватизації, з заявою про передачу їм у спільну сумісну власність кімнати №45 будинку №10-б по вул..Лахтінській м.Запоріжжя, додавши до неї довідку про склад сімї № 316 від 01.02.2016р., документ, що підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, довідки з протитуберкульозного диспансеру, копію ордеру, копії паспортів, акт обстеження фактичного проживання №5 від 24.02.2016р., довідки з попередніх місць реєстрації (арк..11).

Листом від 14.03.2016р. відповідач відмовив позивачам в приватизації вказаного житла та повернув подані документи без виконання з посиланням на те, що ними не надано документи про місце проживання за період з 29.11.1994р. по 25.02.1999р. та невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду за цим місцем відповідно до п.20 Порядку передачі житлових приміщень гуртожитків у власність громадян (арк..12).

26.05.2016р. позивачі повторно звернулись до відповідача з приводу вирішення питання про приватизацію житлового приміщення в гуртожитку, надавши на підтвердження місця їх проживання акт від 24.03.2016р., складений ЖБК №218 «Комунальник-11», в якому вказано, що за адресою м.Запоріжжя, пр.. Радянський, 9/311 позивачі проживали без реєстрації з березня 1992р. по 03.07.1999р.

Листом від 31.05.2016р. відповідач повідомив позивачів про те, що ними не надано документи, які підтверджують реєстрацію місця проживання з 29.11.1994р. по 25.02.1999р. та невикористання в цей період свого одноразового права на приватизацію державного житлового фонду, фактично повторно відмовивши в приватизації житла (арк..59-60).

Таким чином, суд зясував, що відмова відповідача в приватизації позивачами кімнати №45 будинку №10-б по вул..Лахтінській м.Запоріжжя була повязана виключно з ненаданням ними документів, що підтверджують місце їх реєстрації в період з 29.11.1994р. по 25.02.1999р. та невикористання в цей період свого права на приватизацію державного житлового фонду, надані позивачами документи на підтвердження цього факту відповідачем не прийняті, у звязку з чим між сторонами і виник цей спір.

При цьому, відповідачем не оспорювалось, що вказаний гуртожиток є комунальною власністю, житло в ньому може бути приватизовано, позивачі на законних підставах вселилися в нього, звернулись з заявою про його приватизацію, надали інші необхідні документи.

Вирішуючи наявний між сторонами спір, суд встановив, що з 26.05.1989р. по 29.11.1994р. ОСОБА_1, ОСОБА_6 були зареєстровані за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується довідкою МКП «Основаніє» від 01.02.2016р. №3896 (арк.13).

З березня 1992р. по 03.07.1999р. вони фактично мешкали без реєстрації, а з 25.02.1999р. по 03.07.1999р. були тимчасово зареєстровані за адресою м.Запоріжжя, пр.. Радянський, 9/311, що підтверджується актом ЖБК №218 «Комунальник-11» від 24.03.2016р. та довідкою ЖБК №218 «Комунальник-11» від 03.12.2015р. (арк..15-16).

З 03.08.1999р. по 29.06.2007р. позивачі були зареєстровані за адресою м.Запоріжжя, бул..Шевченко, 23 (гуртожиток), що підтверджується довідкою ПАТ Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» без номера та дати (арк..17).

З 17.07.2007р. по теперішній час позивачі зареєстровані та фактично мешкають за адресою м.Запоріжжя, вул..Лахтінська, 10-б кімн.45, що підтверджується актом про фактичне проживання №5 від 24.02.2016р., довідкою МКП «Основаніє» №316 від 01.02.2016р., копіями паспортів позивачів (арк..18,20).

Відповідно до наданих позивачами довідок АТ «Ощадбанк» за зазначеними ними адресами їх проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, м.Запоріжжя, пр.. Радянський, 9/311, м.Запоріжжя, бул..Шевченко, 23, м.Запоріжжя, вул..Лахтінська, 10-б кімн.45 - житлові чеки ними не використовувались (арк..21-23).

Вказані документи були додані позивачами до їх заяви про приватизацію житла і розглядались відповідачем при прийнятті відповідного рішення, що в судовому засіданні представник відповідача не оспорював.

Згідно копії трудової книжки позивачки ОСОБА_1 вона з 01.04.1991р. по 26.07.1994р. працювала оператором станків ДП «Трамплін» (м.Запоріжжя), звільнена у звязку з доглядом за дитиною до 14 років; з 17.03.1995р. по 02.06.1995р. працювала мийником рухомого составу Запорізького автотранспортного підприємства, звільнена у звязку з доглядом за дитиною до 14 років; з 25.07.1995р. по теперішній час працює в ПАТ Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» (арк..24-26)

Згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно від 17.05.2016р. право власності на будь-яке нерухоме майно за позивачами ОСОБА_1, ОСОБА_2 не зареєстровано (арк..51-52).

Згідно з ст.29 ЦК України місцем проживання особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її

відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до ст.3 вказаного Закону місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; реєстрація місця проживання - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Відповідно до ст.6 вказаного Закону України громадяни України зобовязані протягом 30 календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибутті до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Зясувавши повно, всебічно та обєктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозвязку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку про неправомірність та необґрунтованість дій відповідача щодо відмови позивачам в приватизації спірного житлового помешкання у звязку з непідтвердженням ними місця свого проживання в період з 29.11.1994р. по 25.02.1999р.

Так, суд встановив, що в зазначений період позивачі мешкали за адресою м.Запоріжжя, пр..Радянський, 9/311 без реєстрації, що підтверджується наданим суду актом про фактичне проживання від 24.03.2016р., складеним житловим органом ЖБК №218 «Комунальник-11». Відомості, що містяться в цьому акті, узгоджуються з відомостями, які містяться в трудовій книжці позивачки ОСОБА_1, зокрема, з тим, що вона в зазначений період працювала на підприємствах м.Запоріжжя, що, на думку суду, з урахуванням наявності у неї на той час неповнолітньої доньки ОСОБА_6 виключає можливість її виїзду за межі м.Запоріжжя, проживання в іншому місті, на що посилається представник відповідача.

Вказані докази суд вважає належними, допустимими, достовірними і достатніми, у звязку з чим приймає їх до уваги при постановленні рішення. Вказаними доказами підтверджується, що позивачі в спірний період - з 29.11.1994р. по 25.02.1999р. мали постійне місце мешкання за адресою м.Запоріжжя, пр..Радянський, 9/311.

При цьому, судом встановлено, що в період з 29.11.1994р. по 25.02.1999р. позивачі за вказаною адресою або будь-якою іншою адресою зареєстровані не були. Ця обставина випливає із сукупності наданих ними довідок з місця проживання, актів про фактичне проживання, відповідно до яких саме період з 29.11.1994р. по 25.02.1999р. не охвачений реєстрацією позивачів за певною адресою, зокрема, за адресою місця їх фактичного проживання в цей період - м.Запоріжжя, пр..Радянський, 9/311.

Паспорт громадянина України позивачці ОСОБА_1 був виданий вперше 02.03.1999р. і в ньому містяться відомості про реєстрацію місця проживання з 25.02.1999р. по теперішній час. Паспорт громадянина України позивачці ОСОБА_2 був виданий у звязку зі зміною прізвища в силу укладання шлюбу 22.10.2013р. і в ньому містяться відомості про реєстрацію місця її проживання з 17.07.2007р. У звязку зі замінами паспортів позивачів прослідкувати та підтвердити місця їх реєстрації після 1992р. неможливо. Будь-яких інших доказів на підтвердження того, що в зазначений період вони могли бути і були зареєстровані за певною адресою, як зазначає представник відповідача, суду не надано.

Крім того, той факт, що місце проживання за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3 у період часу з 29.11.1994р. по 25.02.1999р. не було зареєстровано позивачами в установленому законом порядку, в даному випадку не може прийматись до уваги, оскільки, виходячи з вимог ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», відсутність такої реєстрації не може бути умовою для відмови особі в реалізації її прав і свобод, підставою для їх обмеження. Невиконання особою свого обовязку зареєструвати місце свого проживання, визначеного ст.6 вказаного Закону, є підставою лише для притягнення її до адміністративної відповідальності і не впливає на обсяг її прав.

Доводи представника відповідача про те, що акт ЖБК №218 «Комунальник-11» від 24.03.2016р. про фактичне проживання позивачів є неналежним та недопустимим доказом, оскільки містить недостовірні відомості, не узгоджується з іншими довідками про місце проживання, суд вважає безпідставними, оскільки наявність реєстрації позивачів за адресою м.Запоріжжя, вул..Ентузіастів,7/141 до 29.11.1994р. не виключає їх фактичне проживання за іншою адресою - м.Запоріжжя, пр..Радянський, 9/311 з березня 1992р., як вказано в даному акті. Крім того, судом встановлено, що переїзд на інше місце проживання позивачки та доньки був повязаний із припиненням шлюбних відносин між ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_7, який зареєстрований та мешкає за адресою м.Запоріжжя, вул..Ентузіастів,7/141 з 16.06.1982р. по теперішній час, що підтверджується відповідною довідкою МКП «Основаніє» від 04.02.2016р. і не спростовано відповідачем.

Зазначення в даному акті про те, що позивачі мешкали за адресою м.Запоріжжя, пр..Радянський, 9/311 без реєстрації до 03.07.1999р., в той час, коли з 25.02.1999р. по 03.07.1999р. були тимчасово зареєстровані за цією адресою, суд вважає технічною опискою, оскільки іншими належними та допустимими доказами довідками з місця проживання, копіями паспортів позивачів, які в свою чергу узгоджуються між собою та вказаним актом, доводиться, що з 25.02.1999р. по 03.07.1999р. позивачі були зареєстровані та фактично мешкали за зазначеною адресою.

Доводи представника відповідача про те, що вказаний акт не є документом, що підтверджує місце проживання особи, в розумінні вимог п.20 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, тому і не прийнятий відповідачем до уваги, суд також вважає безпідставними.

В даному випадку суд враховує, що відповідно до п.17 вказаного Положення громадянин разом з заявою про приватизацію житла повинен надати документ, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків. Таким документом відповідно до п.20 цього ж Положення є довідка з попередніх місць проживання після 1992 р. щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду.

В той же час зі змісту вимог діючого законодавства вбачається і сторонами не заперечується, що єдиної довідки з місця проживання щодо невикористання права на приватизацію, подання якої передбачено п.20 Положення, не існує, типова форма такої довідки не затверджувалась. В розумінні вимог п.20 Положення на підтвердження невикористання громадянином житлових чеків органу приватизації надаються два документа - довідка з місця проживання та довідка про те, що житловий чек громадянином за цим місцем проживання не використано, яка видається АТ «Ощадбанк» як установою, що веде реєстр житлових чеків та списки осіб, що мають право на приватизацію.

Таким чином, законодавець не встановив чіткої форми довідки з місця проживання щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду, тому, на думку суду, відсутні підстави і для суворого тлумачення відповідних норм Положення, а рішення щодо приватизації житла повинно прийматись за наявності на те підстав, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та іншими нормативно-правовими актами в цій сфері.

Судом встановлено і не оспорюється представником відповідача, що після 1992р. позивачі мали декілька місць проживання - м.Запоріжжя, пр..Радянський, 9/311, м.Запоріжжя, бул..Шевченко, 23, м.Запоріжжя, вул..Лахтінська, 10-б /кімн.45. Проживання за цими адресами підтверджується відповідними документами актом про фактичне проживання та довідками з місця проживання, копіями паспортів позивачів, які були надані відповідачу разом з заявою про приватизацію. Також відповідачу надані і довідки АТ «Ощадбанк» про те, що за зазначеними адресами позивачі після 1992р. житлові чеки для приватизації житла не використовували.

Подання позивачами акту про фактичне проживання від 24.03.2016р., а не довідки, як на тому наполягає представник відповідача, на думку суду, не суперечить вимогам діючого законодавства, враховуючи відсутність реєстрації позивачів за певною адресою.

Таким чином, суд вважає, що позивачами були надані відповідачу усі належні документи на підтвердження того, що після 1992р. вони проживали за певними адресами і не використали своє право на приватизацію житла, житлові чеки не отримували.

Факт невикористання житлових чеків та відповідно права на приватизацію підтверджується, крім вказаних документів, які суд вважає належними, допустимими, достовірними, також інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно від 17.05.2016р., відповідно до яких право власності позивачів на будь-яке нерухоме майно не зареєстровано.

Крім того, суд враховує, що відповідач в порушення ст.10,60 ЦПК України, заперечуючи право позивачів на приватизацію житлового приміщення в гуртожитку, не надав докази на підтвердження своїх доводів щодо цього, доводи позивачів не спростував, в той час, коли вони знайшли своє повне підтвердження належними та допустимими доказами. В судовому засіданні представник відповідача зазначив про можливість позивачів бути зареєстрованими за певною адресою в спірний період, можливість участі їх в приватизації іншого житла, фактично виказавши припущення. Але відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Беручи до уваги, що позивачі були вселені до кімнати в гуртожитку на законних підставах, це єдине їх житло, іншого житла вони не мають, законність проживання позивачів у квартирі ніхто не оспорює, вони в установленому порядку звернулись із заявою про приватизації кімнати у гуртожитку, надали усі документі, які є необхідними для цього, в т.ч. і щодо місця свого проживання в період з 29.11.1994р. по 25.02.1999р. і не використання ними житлового чеку на приватизацію житла за цією адресою, суд вважає, що позивачі мають законне право на приватизацію житла, а відповідач незаконно відмовив їм у цьому, порушивши право позивачів на житло, гарантоване ст.47 Конституції України. Вказане право підлягає захисту судом шляхом визнання відповідних дій відповідача неправомірними та зобовязання відповідача провести приватизацію житла, яке займають позивачі.

На підставі викладеного, позов слід задовольнити повністю.

Керуючись ст.47 Конституції України, ст.15,16,29,345 ЦК України, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009р. №396, ст.3,4,10,11,57-61,88,212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району про визнання відмови в приватизації житла неправомірною та зобовязання прийняти рішення про приватизацію житла задовольнити повністю.

Визнати неправомірною відмову районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району в приватизації ОСОБА_1, ОСОБА_2 житлового приміщення кімнати №45 будинку №10-б по вул..Лахтинській м.Запоріжжя.

Зобовязати районну адміністрацію Запорізької міської ради по Хортицькому району прийняти документи, провести приватизацію та передати у власність ОСОБА_1, ОСОБА_2 житлове приміщення кімнату №45 будинку №10-б по вул..Лахтинській м.Запоріжжя відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області через Хортицький районний суд м.Запоріжжя протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 09.06.2016р.

Суддя Н.А.Мурашова

07.06.2016