У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» в особі Житомирської обласної дирекції ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» про визнання права власності на майно, визнання договору дарування недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 серпня 2015 року, рішення апеляційного суду Житомирської області від 12 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на Ѕ частину нежилого приміщення магазину промислових товарів «Автодом» (літ. «А») по АДРЕСА_1; визнати недійсним договір дарування частини вказаного майна та земельної ділянки від 15 вересня 2003 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7; витребувати у останнього у її власність частину вищевказаного магазину.

Позов мотивовано тим, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір про спільну участь та інвестування у створенні об'єкту нерухомого майна - спірного магазину «Автодом». Зобов'язання по вказаному договору позивач виконала, тому вважала, що набула право власності на Ѕ частину майна. Разом з тим, за договором дарування від 15 вересня 2003 року, ОСОБА_6 без її згоди подарував ОСОБА_7 частину вказаного нерухомого майна та земельної ділянки площею 500 кв.м по АДРЕСА_1. Крім того, між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_6, також без її згоди, був укладений договір іпотеки щодо спірного нерухомого майна, чим були порушені її права співвласника, які підлягають судовому захисту.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11 серпня 2015 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину (50%) нежилого приміщення магазину промислових товарів «Автодом» (літ. «А»), загальною площею 163 кв. м, розташованого за адресою: м. Житомир, АДРЕСА_1. Визнано недійсним договір дарування частини магазину та земельної ділянки від 15 вересня 2003 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слюсаром В.В. та зареєстрований в реєстрі за №3487. Витребувано від ОСОБА_7 у власність позивача частину магазину промислових товарів «Автодом» площею 79,9 кв. м, що знаходиться за адресою: м. Житомир, АДРЕСА_1. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 12 жовтня 2015 року рішення районного суду змінено, визнано недійсним договір дарування магазину та земельної ділянки по АДРЕСА_1 у м. Житомирі від 15 вересня 2003 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слюсарем В.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 3487 в Ѕ частині. У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що ОСОБА_5 виконала свої зобов'язання за інвестиційною угодою, провівши фінансування об'єкта будівництва, тобто вчинила дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на об'єкт будівництва або набуття майнових прав на цей об'єкт.

Згідно висновків місцевого суду, ОСОБА_5 набула право власності на Ѕ частину спірного магазину 20 грудня 2002 року, тобто у момент підписання сторонами акту про виконання договору №1 про спільну участь та інвестування у створенні (реконструкції) об'єкту нерухомого майна від 22 лютого 2001 року та передачу права власності на Ѕ ідеальну долю майна.

ОСОБА_6 15 вересня 2003 року подарував вищевказане спірне нежитлове приміщення ОСОБА_7 Передаючи у дарунок зазначені майнові права на спірне приміщення та земельну ділянку 500 кв.м по АДРЕСА_1 ОСОБА_6 у порушення ч. 1 ст. 358 ЦК України, не отримав згоди у інвестора ОСОБА_5

За таких обставин, зазначений договір не відповідає вимогам закону та порушує права позивача і вона, як власник, має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним, відповідно до ст. 387 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції в цілому погодився з такими висновками, разом з тим, вважав, що суду першої інстанції слід було визнавати недійсним вказаний вище правочин лише в Ѕ частині, оскільки ОСОБА_6, розпорядившись своєю часткою у спірному майні, вимог чинного законодавства не порушив. У зв'язку із чим, суд апеляційної інстанції змінив рішення місцевого суду в цій частині, визнавши оспорюваний договір дарування недійсним лише в Ѕ частині.

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 22 лютого 2001 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був укладений договір № 1 про спільну участь та інвестування у створенні (реконструкції) об'єкту нерухомого майна.

За умовами вказаного договору ОСОБА_5 взяла на себе зобов'язання здійснити фінансування будівництва (реконструкції) нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 та робіт з благоустрою території прилеглої до вказаного приміщення, а ОСОБА_6 повинен здати в експлуатацію об'єкт нерухомого майна та передати позивачу у власність 50 % ідеальної долі даного майна.

Земельна ділянка, на якій знаходиться спірне майно належить ОСОБА_6 згідно державного акту на право приватної власності на землю від 19 липня 2000 року.

ОСОБА_5 виконала свої зобов'язання за інвестиційною угодою, провівши фінансування об'єкта будівництва.

20 грудня 2002 року між позивачем та відповідачем укладено акт про виконання вищезазначеного договору.

ОСОБА_6 15 вересня 2003 року подарував спірне нежитлове приміщення ОСОБА_7

Передаючи у дарунок зазначені майнові права на вищевказане приміщення та земельну ділянку 500 кв.м по АДРЕСА_1 ОСОБА_6 не отримав згоди у ОСОБА_5

Вирішуючи даний спір та визнаючи з позивачем право власності на Ѕ частину спірного нерухомого майна суди попередніх інстанцій не визначились з нормою матеріального право, яка регулює спірні правовідносини та підлягає застосуванню, та не встановили усіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 128 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про власність» (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин), право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Пунктом 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкту нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрацію права власності.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення нормою статті 331 ЦК України не передбачено.

Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постанові від 05 лютого 2014 року у справі № 6-131цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

За змістом ч. 1 ст. 182, ч. 2 ст. 331 ЦК України та ч. 3 ст. 3, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав» право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після завершення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, та державної реєстрації права власності.

Таким чином до прийняття об'єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт не виникає.

З урахуванням того, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14, від 18 листопада 2015 року у справі №6-1858цс15, які, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

Визнаючи за позивачем права власності на Ѕ частину новоствореного майна, суди вказаних норм не врахували та не встановили, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набула право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України, не з'ясовано підстав набуття ОСОБА_6 права власності на спірне майно та не перевірено доказів якими це право підтверджується.

Взагалі не перевірено та не встановлено чи вводився спірний об'єкт в експлуатацію, чи є він закінчений будівництвом, чи отримувались на нього правовстановлюючі документи, чи зареєстровано у встановленому законом порядку право власності на нього, та коли саме, якими доказами це підтверджується.

Суд не звернув уваги на те, що виходячи зі змісту ч. 2 ст. 331 ЦК України, визнання у судовому порядку права власності на новостворене майно суперечить вимогам статей 15, 331 ЦК України. Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду України від 5 лютого 2014 року у справі № 6-131цс13.

Ухвалюючи рішення про витребування Ѕ частини спірного майна з чужого незаконного володіння, суд першої інстанції з висновками якого погодився апеляційний суд, не врахував наступного.

Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Вказана стаття передбачає дві необхідні умови, зокрема: лише власник має право витребувати належне йому майно та від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Для застосування статті 387 ЦК України необхідною умовою є доведеність того факту, що вона є власниками нерухомого майна і таке право власності підтверджене правовстановлюючими документами; особа, яка звернулась до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача. Також доведенню підлягає факт, що особа заволоділа майном незаконно без відповідної правової підстави.

Наявність вказаних умов для застосування ст.387 ЦК України судами попередніх інстанцій не перевірено, відповідних фактів не встановлено.

Визнаючи недійсним договір дарування, укладений 15 вересня 2003 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, суди попередніх інстанцій не обґрунтували своїх висновків щодо наявності підстав для захисту прав позивача саме цим способом, з урахуванням того, що судами разом із цим застосовано і ст.ст. 387, 388 ЦК України щодо витребування майна з чужого незаконного володіння.

В ході розгляду даної справи місцевим та апеляційним судами не дотримано вимог ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не перевірено усіх обставин, на які посилалися сторони в обґрунтування своїх вимог і заперечень та не надано мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Вказане вищесвідчить про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до передчасних висновків у справі.

За таких обставин, ухвалені цими судами рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України їх слід скасувати з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 серпня 2015 року, рішення апеляційного суду Житомирської області від 12 жовтня 2015 року скасувати.

Справу передати до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук
судді В.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська