Справа № 159/6563/15-ц
Провадження № 2/159/210/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2016 року м. Ковель Волинської області

Ковельський міськрайсуд Волинської обл..

в складі: головуючого - судді Логвинюк І. М.,

при секретарі судового засідання Щесюк Н.Й.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ковелі Волинської обл. цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, - реєстраційна служба Ковельського міськрайонного управління юстиції Волинської області, Ковельську міська рада Волинської області, гаражний кооператив «Машинобудівельник» (м. Ковель Волинської області), про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з вказаним вище позовом, мотивуючи тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1. помер її батько - ОСОБА_2. Після смерті останнього відкрилась спадщина за законом на все майно, що належало спадкодавцеві на день смерті, у т. ч. і на гараж № НОМЕР_1 у районі машзаводу по АДРЕСА_1; а також - інше майно, що знаходиться у будинку і за життя належало спадкодавцеві. За рішенням виконкому Ковельської міськради Волинської області від 13.09.84 р. № 211 про виділення земельної ділянки; будівельного паспорта на забудову земельної ділянки, її батько збудував у районі машзаводу по АДРЕСА_1 гаражного масиву індивідуальний гараж № НОМЕР_1. Однак, спадкодавець за життя не оформив свого права власності на гараж належним чином. На час смерті свого батька вона проживала разом з ним і вела спільне господарство, в даний час проживає за адресою: АДРЕСА_2, сплачує комунпослуги, використовує для власних потреб збудований гараж, доглядає за ним, ремонтує. Спадкоємцями майна спадкодавця є вона як дочка та відповідач як пережиле подружжя. Остання не бажає і не зверталась із заявою у нотконтору з приводу успадкування гаража, не бажає його приймати. Інших спадкоємців немає. У 2011 р. вона після одруження змінила своє прізвище з «ОСОБА_1» на «ОСОБА_1». З покликанням на ст. ст. 1 216, 1 261, 1 268, ч. 3 ст. 1 296, ст. ст. 392, 16 ЦК України, зазначає, що на даний час виникла необхідність у документальному оформленні і держреєстрації права власності на успадкований гараж. У 2009 р. вона звернулась у нотконтору із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті спадкодавця, просила видати свідоцтво про право на спадщину, у чому їй було відмовлено у зв»язку з відсутністю документів на нерухоме майно. У зв»язку з необхідністю оформлення документів на гараж неможливістю оформити право власності на спадкове майно іншим способом, просить позов задовольнити та визнати за нею право власності на гараж № НОМЕР_1 в порядку спадкування за законом після смерті її батька - ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1..

За ухвалою суду від 04.02.16 р. було залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, Ковельську міськраду Волинської області, гаражний кооператив «Машинобудівельник» (м. Ковель Волинської області) (далі - ГК).

Ухвалою суду від 04.02.16 р. було відмовлено у прийнятті визнання позову відповідачем у попередньому судовому засіданні.

У попередньому судовому засіданні позивач просила не приймати до уваги таке обгрунтування позовних вимог, що спірний гараж відповідає санітарним, протипожежним, будівельним вимогам і нормам.

У попередньому судовому засіданні відповідач просила прийняти до уваги, що вона відмовляється від успадкування спірного майна на користь позивача.

Позивач у судовому засіданні позов підтримала повністю, обґрунтувавши його вищенаведеними доводами, суду додатково пояснила, що відповідач не прийняла як спадкове - саме спірне майно; від будь - якої частини спадщини не відмовлялась. Доказів того, що спірний гараж зданий у експлуатацію, вона надати суду не може. Чи спадкодавець був членом ГК, їй не відомо. Просить позов задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позов визнала, суду пояснила, що вона прийняла спадщину після смерті спадкодавця, однак, не спірний гараж. Від будь - якої частини спадщини у встановленому законом порядку вона не відмовлялась. Бажає, щоб спірний гараж був визнаний власністю позивача, а тому відмовляється від прийняття його як спадкового майна, на користь позивача. Спадкодавцеві, який раніше мешкав по АДРЕСА_3, у встановленому законом порядку було дозволено будівництво гаража за рішенням виконкому від 13.09.4 р., надано дозвіл на будівництво гаража саме за № НОМЕР_1. Зазначає, що спадкодавець за життя не був членом будь - якого ГК. Спірний гараж збудовано за час її шлюбу із ОСОБА_2.

Представники третіх осіб в судове засідання також не з»явились, хоча кожна з третіх осіб належно оповіщена. Про причини неявки своїх представників суду не повідомили.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, - Ковельська міськрада Волинської області - попередньо, крім цього, подала суду заяву з проханням справу розглядати у відсутності її представника.

На думку суду, розгляд справи можливий у судовому засіданні по суті у відсутності осіб, які не з»явились.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, зібрані у справі, приходить до висновку, що позов безпідставний та не підлягає до задоволення.

За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Серед способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 2, 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_1. помер батько позивача та чоловік відповідача - ОСОБА_2, що стверджується копіями свідоцтв: про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_2, виданого 06.03.85 р. відділом ЗАГСу Ковельського міськвиконкому Волинської області, де батьком її зазначено ОСОБА_2; про шлюб між гр. гр. ОСОБА_5 та ОСОБА_1 09.09.11 р. серії НОМЕР_3, виданого 09.09. р. відділом держреєстрації ацс по м. Ковелю Ковельського МРУЮ Волинської області, де зазначено, що після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище «ОСОБА_1»; про смерть ОСОБА_2 серії НОМЕР_4, виданого 17.06.08 р. відділом рацс по м. Ковелю Ковельського МРУЮ Волинської області.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина за законом.

Вказане вище не оспорюється відповідачем.

Відповідно до положень ст.ст. 1 268, 1 270 ЦК України, спадкоємець за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1 270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Відповідно до ст. 1 216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця).

Згідно з положеннями ст. 1 217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1 261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За змістом ст. 1 267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них.

Сторони у справі які є спадкоємцями за законом, проживали разом зі спадкодавцем на момент його смерті, що стверджується копією будинкової книги серії НОМЕР_5 для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у АДРЕСА_2 положень ст. ст. 1 268, 1 270 ЦК України.

Останнє підтверджується і копіями матеріалів спадкової справи № 241/2009, що заведена щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1. спадкодавця.

Таким чином, хоча сторони заперечують, що відповідачем було прийнято спадщину після смерті спадкодавця, у повному, належному за законом їй обсязі, у судовому засіданні встановлено, що частки сторін у спадщині є рівними. Будь - яких відмов у прийнятті спадщини відповідач у нотконтору у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини не подавала.

Відповідно, суд не приймає до уваги і пояснення відповідача у тій його частині, що вона відмовляється від сприйняття спірного майна на користь позивача, так як така відмова суперечить положенням ст. .

Як зазначено у ст. ст. 1 273 - 1 275 ЦК України, спадкоємець за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1 270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь - кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених ст. 225, 229 - 231 і 233 цього Кодексу. Якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну.

Згаданої вище відмови від спадщини чи від якоїсь її частки відповідачем у встановлені законом строки та у встановленому законом порядку здійснено не було. Тому відповідні пояснення сторін з цього приводу суд до уваги не приймає.

Таким чином, частка позивача у спадщині складає не 1/1, а ?.

Крім того, як слідує з копії будівельного паспорта на забудову земельної ділянки - будівництво індивідуального гаража за адресою: АДРЕСА_4, на ім»я ОСОБА_6 як забудовника за 1984 р., останньому дозволено будівництво гаража № НОМЕР_1 за рішенням Ковельського міськвиконкому від 13.09.84 р. № 211.

Згідно з архівним витягом з рішення виконкому Ковельської міськради народних депутатів від 13.09.84 р. № 211, було дозволено будівництво індивідуальних гаражів у АДРЕСА_1, у т. ч. - ОСОБА_2, мешканцеві АДРЕСА_3.

Згідно з копією техпаспорта на гараж № АДРЕСА_1, що виготовлений ТОВ «Бюро оцінки та інвентаризації» 17.12.15 р., наданого суду позивачем, спірний гараж має заг. пл. 29, 2 кв. м., є 1985 р. побудови.

Відповідно до змісту листа Ковельської держкнотконтори № 113/01 - 16 від 04.02.16 р., позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину стосовно спірного нерухомого майна у зв»язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказаний вище гараж на ім»я спадкодавця.

За змістом ст. 86 ЦК України, що була чинною до 01.01.04 р. (на момент побудови гаража), врегульовувала питання права власності - право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

За змістом ст. ст. 316, 317 ЦК України, що набрала чинності з 01.01.04 р., правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями ст. 331 ЦК України (в ред., що діє з 2004 р.), право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Технічний паспорт - це інформаційно - довідковий документ, виготовлений на вимогу

замовника, на підставі проведеної технічної інвентаризації об»єкта нерухомості, який містить інформацію про технічні показники об»єкта, такі як: поверховість, загальна площа, законність побудови. У ньому відображається фактичний стан об'єкта, також вказуються такі параметри як: рік будівлі, інженерні мережі, план будівлі поповерхово, санітарно - гігієнічні нормативи приміщення і загальні відомості про систему і конструкції. Він не є правовстановлюючим документом на нерухомість.

Як вбачається з копій: проекту індивідуального гаража, вищевказаного техпаспорта, його проекті та фактичні розміри не співпадають, є дещо збільшеними. Доказів того, що такі фактичні розміри спірного гаража погоджено у встановленому законом порядку, позивачем також суду не надано.

Крім того, суд приймає до уваги, що майнові права та обов»язки батьків позивача як подружжя, які уклали шлюб до набрання законної сили чинними ЦК України, СК України, врегульовувались положенням, зокрема, ст. 22 КЗпШС України, ст. 112 ЦК України в ред., що діяла до 01.01.04 р.. Згідно з вказаними нормами закону, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Цієї обставини позивач, закладаючи розглядуваний позов, також не врахувала. Тієї обставини, що гараж будувався за час шлюбу батьків позивача, остання не оспорює, однак, настоює на визнанні саме за нею права власності на спірне майно.

Таким чином, судом встановлено, що батько позивача та чоловік відповідача помер ІНФОРМАЦІЯ_1.. Сторони як спадкоємці за законом вчасно та у встановленому законом порядку прийняли спадщину після смерті спадкодавця та їх частки у спадковому майні є рівними. Відповідач у встановленому законом порядку та у строки, передбачені ст. ст. 1 273 - 1 275 ЦК України, від прийняття спадщини після смерті спадкодавця не відмовилась. Інших спадкоємців немає. Видача свідоцтва про право на спадщину на спірне нерухоме майно нотаріусом, дійсно, унеможливлена у зв»язку з відсутністю правовстановлюючих документів на це майно ім»я спадкодавця. Будівництво гаража дозволено батькові позивача та чоловікові відповідача, у встановленому законом порядку, однак, доказів про прийняття спірного гаража у експлуатацію, відповідність його усім вимогам всіх будівельних норм і правил, що ставляться до такого об»єкта нерухомості, позивачем суду не надано. Тобто, спадкодавцець за життя не набув права власності на спірне майно як об»єкт права власності, та, позивач, відповідно, не набула права власності на спірне майно в порядку успадкування після смерті спадкодавця. До позивача як спадкоємця також переходять лише визначені майнові права, що належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку позивач як спадкоємець повинна здійснити дії, що необхідні для набуття права власності на визначене спірне нерухоме майно.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну

реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону, права на нерухоме майно, що виникли до

набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на споруди регулювалася підзаконними

нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заст. Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.66 р., що втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.95 р. № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом МЮ України від 07.02.02 р. № 7/5 і зареєстроване в МЮ України 18.02.02 р. за № 157/6 445. Зазначені нормативні акти передбачали держреєстрацію споруд, держреєстрацію права власності на нерухоме майно, проте, виникнення права власності споруди не залежало від держреєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.04 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, у разі відсутності держреєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01.0.04 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотконтори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

За таких обставин суд вважає, що у задоволенні позову є слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 13, 213 - 218, 88 ЦПК України, ст. ст. ст. 11, 16, 316 - 318, 328, 334, 1 216, 1 217, 1 220, 1 222, 1 233, 1 258, 1 261, 1 267 - 1 270, 1 273 - 1 275 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської обл. через Ковельський міськрайсуд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу подано не було.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий:І. М. Логвинюк