У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району, про виселення за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 1 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 1 квітня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1, шляхом її продажу банком будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також з наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

З огляду на зазначене, банк просив виселити ОСОБА_3 і його неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з цієї квартири.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 1 квітня 2015 року, позов задоволено.

Виселено ОСОБА_3 та його неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 1 квітня 2015 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ній, без надання іншого постійного жилого приміщення.

Проте повністю з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитись на можна.

Судами встановлено, що 28 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладений договір про іпотечний кредит, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 284 000 грн зі сплатою 15% річних за користування кредитними коштами з кінцевим терміном повернення 28 лютого 2033 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між банком та ОСОБА_3 укладений договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_3 передав в іпотеку банку належну йому квартиру АДРЕСА_1.

Свої зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_3 не виконував і рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 1 квітня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу квартири банком будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також з наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Питання про виселення відповідачів цим рішенням не вирішувалось.

Так, згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення (ч.ч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку»).

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутись з таким позовом окремо.

Встановивши, що предмет іпотеки належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 27 листопада 2003 року, тобто придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про виселення відповідачів із зазначеної квартири без надання іншого постійного жилого приміщення.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону № 898-1V, так і частини другої статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне жиле приміщення, яке має бути у вказане у рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК Української РСР).

Саме до цього зводяться правові висновки, зроблені Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 18 березня 2015 року (справа №6-39цс15) та в постанові від 30 вересня 2015 року (справа №6-1892цс15), які згідно зі статтею 360 ЦПК України є обов'язковими для судів, що зобов'язані узгодити свою судову практику з рішеннями Верховного Суду України.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовано норми матеріального й процесуального права.

Таким чином, зазначеними положеннями цивільного процесуального законодавства на суд апеляційної інстанції покладено обов'язок перевіряти в межах заявлених у суді першої інстанції позовних вимог законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, встановлені судом фактичні обставини й усувати недоліки, допущені судом першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України, на вказане уваги не звернув, не врахував норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та дійшов помилкового висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 1 квітня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова М.І.Наумчук