АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Судді-головуючого: ОСОБА_2

Суддів колегії: ОСОБА_3, ОСОБА_4

при секретарі Назаренко А.С.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання недійсним пункту договору, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення коштів,-

встановила:

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним пункту договору, розірвання договору та стягнення коштів.

Свої позовні вимоги ОСОБА_5 обґрунтовує тим, що 22.10.2014 року між ним та ТОВ «ЛК «Автофінанс» було укладено договір фінансового лізингу № 01/14-00473 з додатками, згідно якого предметом договору є трактор Geely Emgrand EC 7.

Відповідно до якого товариство зобов'язалось придбати у свою власність та передати йому у користування Geely Emgrand EC 7, а позивач зобов'язався періодично сплачувати за користування трактором лізингові платежі. ОСОБА_5 вважає, що умови договору фінансового лізингу не відповідають діючому законодавству та порушують його права як споживача. У звязку з наведеним просив визнати п 10.11 договору фінансового лізингу №01/14-00473 з додатками від 22.10.2014 року недійсним, розірвати договір та стягнути сплачені кошти у розмірі 16600 грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.04.2015 року позов задоволено. Визнано недійсним пункт договору, розірвано договір фінансового лізингу з додатками та стягнуті грошові кошти у розмірі 16600 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ТОВ «ЛК «Автофінанс» звернулось з апеляційною скаргою, де ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилачись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач уклав з ТОВ «ЛК «Автофінанс» договір №01/14-00473 фінансового лізингу з додатком № 1 Графіком сплати першого лізингового платежу, з додатком № 2 Графіком сплати другого лізингового платежу, з додатком № 3 специфікацією предмету договору лізингу.

Відповідно до умов Договору, відповідач взяв на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування позивачу на строк та на умовах, передбачених договором.

22 жовтня 2014 року позивач сплатив аванс у розмірі 16600 грн на рахунок товариства.

Свої зобовязання товариство не виконало та не передало предмет лізингу у користування позивачу.

Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції прийшов до висновку, що договір не був нотаріально посвідчений, п. 10.11 є несправедливим, а тому договір підлягає розірванню.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів не находить підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обємі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку. Висновки суду підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами та поясненнями учасників процесу.

При вище наведених обставинах справи, суд першої інстанції, відповідно до ст. ст. 203, 215, 220, 628, 799 ЦК України, ст.ст. 1,6 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України, прийшов до обґрунтованого висновку про обґрунтованість позовних вимог, тому їх задовольнив.

Приведені в апеляційній скарзі доводи, що договір фінансового лізингу не повинен бути нотаріально посвідчений, не може бути прийнято судом до уваги, оскільки, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди ( найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року № 6-2766 цс-15.

Судом встановлено, що договір від 22.10.2014 року нотаріально посвідчений не був, тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо визнання договору ненікчемним з вищезазначених підстав.

Посилання скаржника, що «несправедливими умовами» договору фінансового лізингу можна визнати лише за обставин наявності ознак, передбачених ст.. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а позивач не довів, що умови договору завдають йому шкоди та порушується принцип добросовісності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, проаналізувавши умови договору, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у договір було включено несправедливі умови.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Доводи апелянта, що суд першої інстанції незаконно визнав недійсним п. 10.11 договору, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки зазначений пункт встановлює жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобовязання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору згідно з вимогами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, згіднопункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщовибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною, а саме продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

За змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 22.10.2014 року, укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом (пункт 10.11, розділ 10 договору), звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства ( пункт 1.4 договору).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо недійсності оспорюваних пунктів та договору, є правильними.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Інші доводи апеляційної скарги, приведені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення норм права, що протирічить діючому законодавству.

Районний суд розглянув справу у відповідності із вимогами ст. ст. 10, 11 ЦПК України про змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, в межах заявлених вимог та на підставі наданих суду доказів.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень матеріального або процесуального закону, які могли б потягти за собою скасування рішення суду.

Таким чином, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: