22-ц/775/1119/2015(м)
Головуючий у 1-й інстанції Сараєв І.А.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючої - Биліни Т.І.,

суддів - Принцевської В.П., Бугрим Л.М.

при секретарі - Зал Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 жовтня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення суми боргу, припинення права власності відповідачів на квартиру та визнання за ним права власності на квартиру, виселення відповідачів та вселення позивача до неї, -

в с т а н о в и л а:

05.02.2014 р. ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом. Під час розгляу справи неодноразово збільшував позовні вимоги і в остаточно уточнених просив визначити до стягнення солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 суму заборгованості по договору займу від 25 листопада 2008 року станом на 25 червня 2015 року в сумі 1171505грн. В рахунок погашення боргу по вказаному договору, звернути стягнення на предмет іпотеки за укладеним з відповідачами, договором іпотеки від 25.11.2008 року, - двокімнатну квартиру 16 за адресою: м.Маріуполь, вул.Черноморська, 14/9, вартістю, згідно експертного оцінювання 236505грн., шляхом визнання за позивачем права власності на вказану квартиру, припинення права власності відповідачів на вказану квартиру, виселення їх та вселення до вказаної квартири позивача. Крім того просив стягнути з відповідачів суму боргу, яка перевищує експертну оцінку квартири в сумі 935000грн.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 жовтня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодився позивач та подав апеляційну скаргу, в якій просив судове рішення скасувати, ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтував тим, що суд першої інстанції помилково дійшов висновків про сплив позовної давності та безпідставно застосував наслядки даної обставини.

В судовому засіданні ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримав просив, їх задовольнити, ухваливши нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Представник відповідачів ОСОБА_5, просив скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи попереджені належним чином, надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутність. (а.с.171)

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді, позивача, представника відповідачів, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуваню, а апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Проте, в даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Судом першої інстанції було встановлено, що договори займу та іпотеки між сторонами були укладені 25.11.2008 року. В п.2.10 зазначеного договору сторони зазначили позовну давність терміном пять років, тобто до 25.10.2013 року. Відповідачами частково борг в сумі 48484 грн. був повернутий.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції зазначив, що позивач 25.05.2012 року втратив право звернення до суду із позовом, тобто через три роки з моменту виконання обовязків по договору займу відносно встановленого строку повернення всієї суми боргу до 25.05.2009 року. Строк позовної давності був застосований за заявою сторони. Вказана обставина стала підставою для відмови в задоволенні позову в повному обсязі.

Колегія суддів апеляційної інстанції не може погодитися з висновками суду першої інстанції та вважає їх такими, що не відповідають обставинам справи та не відповідають положенням матеріального закону виходячи з наступного.

Між позивачем ОСОБА_2 та відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4 25.11.2008 року був укладений договір займу на суму 68000грн. з терміном повернення боргу 25.05.2009 року під залог майна, за яким в якості забезпечення виконання умов договору займу відповідачі, за договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом ОСОБА_6 реєстровий номер 4920, передали в іпотеку належну їм квартиру 16 за адресою м.Маріуполь, вул.Черноморська, 14/9. Відповідно п.2.10 договору займу сторони збільшили по усіх правах позовну давність до пяти років у відповідності до положень ст.259 ЦК України.(а.с3)

За умовами п.2.1 договору відповідачі за кожен місяць користування позикою повинні сплачувати 6 відсотків від загальної суми боргу, не пізніше 25 числа місяця. При несплаті щомісячних відсотків у встановлений термін їх сума додається до суми займу і відсотки нараховуються на загальну суму боргу в розмірі 8% за кожний місяць наявності боргу по день його повернення.

З наведеного вбачається, що відповідачі повинні були приступити до виконання умов договору в частині погашення боргу 25 грудня 2008 року, проте з квитанцій долучених до матеріалів справи вбачається, що перше погашення боргу відбулося 29.06.2010 року.(а.с.26-36)

Несвоєчасне виконання умов договору підтверджено також відомістю, складеною представником відповідачів, згідно якої відповідачі здійснювали погашення боргу щомісячно починаючи з грудня 2009 року, а припинили в лютому 2014 року. Сума боргу погашена в добровільному порядку дорівнює 45242,77грн.(а.с.61,62)

Вище наведене свідчить, що висновки суду першої інстанції, стосовно того, що позивач 25.05.2012 року втратив право на звернення до суду із позовом, тобто через три роки з моменту виконання обовязків по договору займу відносно встановленого строку повернення всієї суми боргу до 25.05.2009 року - не ґрунтуються на законі.

У відповідності до положень ч.ч.1,3 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно із частиною пятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно ч.ч.1,3 ст.17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Ураховуючи, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), то у кредитора за договором залишається право вимоги до боржника, а боржник не звільняється від обовязку розрахуватися з кредитором, відповідне право вимоги залишається навіть після спливу строку договору.

Аналіз вище зазначених норм закону свідчить про безпідставність висновків суду першої інстанції в частині застосування наслідків пропуску строків позовної давності до правовідносин, які не припинялися.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до вимог статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Виходячи з положень частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за договором позики у звязку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобовязань.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобовязання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно статті 625 ЦК України.

Крім того позикодавець має право отримати проценти від суми позики, згідно статті 1048 ЦК України, які нараховуються за період з дати отримання коштів позичальником по день повернення позики, якщо інше не було встановлено укладеним між сторонами договором.

Факт повернення суми позики до звернення позивача до суду, але з порушенням встановленого договором позики строку повернення, не звільняє боржника від відповідальності, передбаченої статтями 625, 1048 ЦК України.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

З урахуванням вище зазначеного позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визначення суми боргу, яка підлягає стягненню солідарно з відповідачів станом на 25.08.2015 року а саме відсотків за період користування грошовими коштами з 25.11.2008 року по 25.08.2015 року, тобто 81 місяць та дорівнює 440640грн. є обґрунтованими.

Позивач розрахував дану суму наступним чином: 68000грн х 8% :100 х 81 місяць.

Колегія суддів апеляційної інстанції перевірила та погоджується з розрахунком наданим позивачем.

З розрахунком суми відсотків наданим представником відповідачів колегія суддів не погоджується, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів, що відповідачі здійснювали погашення боргу в грудні 2008 року, крім того кількість місяців у вказаний період визначена невірно.(а.с.188)

Обґрунтованими є і вимоги позивача в частині визначення інфляційних сум, які ним розраховані за період з червня 2009 року по червень 2015 року та дорівнюють 74936грн.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з розрахунком проведеним позивачем, згідно якого офіційний рівень інфляції за прострочений період дорівнює: з червня по грудень 2009 року - 104,5%; з січня по грудень 2010 року - 109,1%; з січня по грудень 2011 року -104,6%; з січня по грудень 2012 року 99,8%; з січня по грудень 2013 року - 100,5%; з січня по грудень 2014 року 124,9%; з січня по червень 2015 року 140,7%. Розмір рівня інфляції з червня 2009 по червень 2015 року дорівнює 210,2%(1,045 х 1,091 х 1,046 х 0,998 х 1,005 х 1,249 х 1,407 х 100 = 210,2%) Сума інфляції дорівнює 74936грн.(68000 х (210,2% - 100%) : 100%).

Представник відповідачів не мав заперечень проти розміру визначених позивачем інфляційних сум.

Обґрунтованими є і вимоги позивача в частині визначення трьох відсотків річних розраховані ним за прострочений період повернення боргу з 25.05.2009 року по 25.08.2015 року, тобто за 6,25 роки, розмір яких дорівнює 12750грн.(68000грн. х 3% : 100 х 6,25роки).

У відповідності до умов договору, укладеного сторонами, при несвоєчасному поверненні боргу, боржник зобовязаний сплатити пеню в розмірі 0,5% від суми боргу за кожен день прострочки. Строк повернення боргу 25.05.2009 року, прострочений період повернення боргу з 25.05.2009 року по 25.08.2015 року дорівнює 6,25 років. Згідно п.2.10 Договору займу строк позовної давності для стягнення пені встановлюється 5 років, тобто 1826 днів, внаслідок чого сума пені за 5 років дорівнює 620840грн.(68000грн. х 0,5% : 100 х 1826 днів).

Проте, в судовому засіданні апеляційної інстанції було встановлено, що сума пені значно перевищує суму основного зобовязання. Крім того було встановлено, що в попередніх редакціях позовних заяв позивач розраховував суму пені за один рік, що більш узгоджується з положеннями ст.258 ЦК України, частина 2 якої передбачає позовну давність в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Представник відповідачів просив зменшити розмір пені заявлений позивачем до стягнення, оскільки його довірителі знаходяться у скрутному стані, отримують незначну заробітну плату, працюючи одна лаборантом, інша вихователем.

Позивач в свою чергу не заперечував зменшити вказану ним суму пені до розміру доданку суми основного боргу та відсотків.

Частиною третьою статті 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

З огляду на вище зазначене колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновків про можливість зменшення розміру пені до розміру збитків, тобто до 68000грн.

Погодитися з розміром пені вказаним позивач, колегія суддів апеляційної інстанції вважає недоречним, оскільки договір займу був укладений до 25.05.2009 року, позивач шомісяно отримуючи часткове погашення боргу був обізнаний, що відповідачі неспроможні виконати договірні зобовязання, проте до суду не звертався і питання про розірвання договору займу не порушував, свідомо накопичуючи заборгованість та сприяючи ускладненню їх сталого скрутного становища.

Позивач в своєму розрахунку зазначив часткове погашення боргу відповідачами в сумі 45661грн.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із зазначеною сумою, оскільки в матеріалах справи є належні докази про погашення боргу відповідачами на суму 33474грн.

З урахуванням боргових зобовязань та суми погашення боргу визначенню до стягнення підлягає сума 618665грн. (68000грн.(позика) + 440640грн(8%річних) +74936грн.(інфляційне знецінення боргу) + 12750грн.(3% річних за прострочення виконання зобовязання) + 68000.(пеня)) 45661грн.(сума боргу погашена відповідачами.

Оскільки відповідачі не мають реальної можливості виконати договір займу, то позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру 16 за адресою: м.Маріуполь, вул.Черноморська, 14/9, вартістю, згідно експертного оцінювання 236505грн., шляхом визнання за позивачем права власності на вказану квартиру, припинення права власності відповідачів на вказану квартиру підлягають задоволенню.

У відповідності до позиції Верховного Суду України у справі за № 6-1049цс15 від 2 вересня 2015 року за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

В судовому засіданні було встановлено та ніким не спростовано, що відповідачі грошові кошти отримані по договору займу не витрачали на купівлю квартири, а тому підстави для їх виселення без надання іншого житлового приміщення відсутні.

Позивач в позовній заяві не надав інформації куди відповідачі повинні бути переселення після звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому його вимоги в частині виселення відповідачів з квартири задоволенню не підлягають.

В матеріалах справи має місце розписка відповідачів, в якій вони зафіксували свою згоду на переселення за адресою: перевулок Котляревського, будинок №7 в разі невиконання договірних зобовязань.(а.с.42,43)

Проте, дана розписка датована 2008 роком, а тому колегія суддів апеляційної інстанції не може прийняти її до уваги, оскільки відповідачем не доведено чи наявна можливість переселення відповідачів за вказаною адресою на теперішній час.

Позовні вимоги про вселення позивача до вказаної квартири є опосередкованими від позовних вимог про визнання за ним права власності на неї. Внаслідок чого позовні вимоги про вселення у вказану квартиру підлягають задоволенню оскільки за змістом ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

В матеріалах справи має місце висновок судово-будівельної експертизи, згідно якого вартість квартири 16 розташованої за адресою: м.Маріуполь, вул.Черноморська, 14/9, згідно експертного оцінювання дорівнює 236505грн.

Вказану суму необхідно врахувати, як погашену, при визначенні суми боргу належної до стягнення з відповідачів 382160грн.(618665грн. - 236505грн.).

У відповідності до положень ч.5 ст.88 ЦПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Ставка судового збору у відповідності до положень ст.4 Закону України «Про судовий збір», в редакції яка діяла на час подачі позову, з позовної заяви майнового характеру дорівнює 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.

З огляду на розмір суми належної до стягнення на користь позивача за рішенням колегії суддів апеляційної інстанції, судовий збір повинен дорівнювати 3821,60грн.(382160грн х 1 : 100). Проте, вказана сума перевищує 3 розміри мінімальної заробітної плати 3654грн(1218грн. х 3). Тому судовий збір необхідно стягнути в межах 3 розмірів мінімальної заробітної плати.

Судовий збір не повинен бути стягнутий в солідарному порядку, тому з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 з кожної окремо підлягає стягненню сума судового збору за подачу позовної заяви в розмірі 1827,00грн. Крім того з відповідачів необхідно стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги, який у відповідності до положень закону в редакції, яка діяла на час подачі апеляційної скарги, тобто після 01.09.2015 року, дорівнює 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, що відповідає 2009,70грн. Загальна сума судового збору, яка повинна бути стягнута з кожного відповідача дорівнює 3836,70грн.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості в сумі 618665грн. за договором позики, укладеного 25 листопада 2008 року за №7920 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 25 листопада 2008 року, укладеного між тими ж сторонами та посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим №4920, а саме: двокімнатну квартиру №16 розташовану за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Чорноморська , будинок №14/9, жилою площею 30,4 кв.м., загальною площею 44,1 кв.м., що належить ОСОБА_3, ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого управлінням міського майна Маріупольської міської ради від 27.10.2008 року, за №43877/н, зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер 25289027, шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на неї.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на двокімнатну квартиру №16 розташовану за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Чорноморська , будинок №14/9, загальною площею 44,1 кв.м.

Припинити право власності ОСОБА_3, ОСОБА_4 на двокімнатну квартиру №16 розташовану за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Чорноморська , будинок №14/9, загальною площею 44,1 кв.м., у зв'язку із переходом права власності до ОСОБА_2.

Вселити ОСОБА_2 у квартиру №16 розташовану за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Чорноморська, будинок №14/9, загальною площею 44,1 кв.м.

Визначити розмір заборгованості за договором позики за №7920 від 25 листопада 2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4 на суму 68000 гривень на період до 25 травня 2009 року в розмірі: 382160грн., із яких: сума основного боргу 68000 грн.; відсотки за користування кредитом в сумі 440640 грн., інфляційне знецінення грошових коштів в сумі 74936грн. грн., три відсотки річних в сумі 12750грн., пеня в сумі 68000 грн., з урахуванням суми боргу погашеної відповідачами в сумі 45661грн. та вартості квартири в сумі 236505грн.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, солідарно, на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики, укладеного 25 листопада 2008 року за №7920 в сумі 382160 (триста вісімдесят дві тисячі сто шістдесят) гривень.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4 з квартири №16 розташованої за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Чорноморська, будинок №14/9 відмовити.

Стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 3836(три тисячі вісімсот тридцять шість)гривень 70 копійок.

Стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в сумі 3836(три тисячі вісімсот тридцять шість)гривень 70 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили цим рішенням.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: Л.М. Бугрим

ОСОБА_7