Справа № 344/1233/16-ц
Провадження № 2/344/2615/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2016 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді Польської М.В.

при секретарі c/з ОСОБА_1.

з участю позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео Швидка фінансова допомога» та ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними та повернення безпідставно одержаних коштів, відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео Швидка фінансова допомога» та ОСОБА_3 про визнання договорів позики № 678352048 від 22.09.2014 року, № 289260378 від 31.12.2014 року, № 720308416 від 12.02.2015 року, №133707743 від 19.02.2015 року, № 525891056 від 04.03.2015 року та № 801380608 від 11.09.2015 року недійсними, повернення безпідставно одержаних коштів в сумі 15054.36грн. та 6220грн., відшкодування моральної шкоди в сумі 91600грн.з Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео Швидка фінансова допомога» та 267грн. з ОСОБА_3, стягнення судових витрат.

В позові зазначено, що позивач неодноразово укладав з Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео Швидка фінансова допомога» договір позики: № 678352048 від 22.09.2014 року, № 289260378 від 31.12.2014 року, № 720308416 від 12.02.2015 року, №133707743 від 19.02.2015 року, № 525891056 від 04.03.2015 року, і кошти нею поверталися з врахуванням пролонгації договорів у значно більшій сумі, ніж вона розраховувала. Кошти по даних договорах позики вона повернула повністю. Однак, дані договори позики слід визнати недійсними за ст..203,215 ЦК України, ст.4,7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки вона пізніше дізналася про те, що юридична особа діяла без ліцензії, а тому слід повернути позивачу всі безпідставно одержані кредитором кошти в сумі 15054.36грн., та відшкодувати завдану їй моральну шкоду такими правочинами. Щодо договору позики № 801380608 від 11.09.2015 року, то його також слід визнати недійсним через помилку за ст..229 ЦК України, оскільки хоч у позикодавця і була вже ліцензія, однак у договорі не вказані реквізити для сплати коштів, порядок сплати, тип відсоткової ставки, мета на яку надавалась позивачу як позичальнику кошти, невідомо чи діяла уповноважена особа при підписанні договору, договір укладений в електронному варіанті, а також інформацію про позичальника було передано колекторським групам які вимагають повернення коштів, тому також слід повернути сплачені кошти по недійсному договору в сумі 6220грн. Щодо відповідача ОСОБА_3, то діями останньої через рекомендацію позикодавця, позивач вважає що також завдана моральна шкода, яку оцінює у 267грн.

Позивач в судових засіданнях вимоги позову підтримала, просила задовольнити.

Представник відповідача 1 заперечив щодо задоволення позовних вимог, надіславши письмове заперечення суду.

Відповідач 2 в судове засідання не зявилася, повідомлена належним чином причини неявки суду не повідомила.

Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 22.09.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео Швидка фінансова допомога», як позикодавцем, та ОСОБА_2, як позичальником, було укладено в електронному варіанті договір позики №678352048, зі змінами, за поданою нею заявкою, на суму 950грн., зі сплатою 2% від суми позики за кожен день (нарахованих за графіком - 190грн.), комісією 40 грн., строком на 10 днів. Заборгованості за даним договором позики позивача перед відповідачем1 немає (а.с.159-169).

31.12.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео Швидка фінансова допомога», як позикодавцем, та ОСОБА_2, як позичальником, було укладено в електронному варіанті договір позики №289260378, зі змінами, за поданою нею заявкою, на суму 1200грн., зі сплатою 1.97% від суми позики за кожен день але не менше 40грн.(нарахованих за графіко), за несвоєчасно повернення позики 3%, строком на 10 днів. Заборгованості за даним договором позики позивача перед відповідачем 1 немає (а.с.170-177).

12.02.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео Швидка фінансова допомога», як позикодавцем, та ОСОБА_2, як позичальником, було укладено в електронному варіанті договір позики №720308416, за поданою нею заявкою, на суму 2440грн., зі сплатою 1.98% від суми позики за кожен день але не менше 40грн.(нарахованих за графіком), за несвоєчасно повернення позики 3%, строком на 30 днів. Заборгованості за даним договором позики позивача перед відповідачем 1 немає (а.с.178-184).

19.02.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео Швидка фінансова допомога», як позикодавцем, та ОСОБА_2, як позичальником, було укладено в електронному варіанті договір позики №133707743, за поданою нею заявкою, на суму 600грн., зі сплатою 1.98% від суми позики за кожен день але не менше 40грн.(нарахованих за графіком), за несвоєчасно повернення позики 3%, строком на 30 днів. Заборгованості за даним договором позики позивача перед відповідачем 1 немає (а.с.185-191).

04.03.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео Швидка фінансова допомога», як позикодавцем, та ОСОБА_2, як позичальником, було укладено в електронному варіанті договір позики №525891056, зі змінами, за поданою нею заявкою, на суму 2000грн., зі сплатою 1.98% від суми позики за кожен день але не менше 40грн.(нарахованих за графіком), за несвоєчасно повернення позики 3%, строком на 30 днів. Заборгованості за даним договором позики позивача перед відповідачем 1 немає (а.с.192-199).

11.09.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео Швидка фінансова допомога», як позикодавцем, та ОСОБА_2, як позичальником, було укладено в електронному варіанті договір позики №801380608, за поданою нею заявкою, на суму 5180грн., зі сплатою 1.61% від суми позики за кожен день але не менше 40грн.(нарахованих за графіком), за несвоєчасно повернення позики 3%, строком на 30 днів (а.с.200-205). Заборгованість за даним договором є наявною зі слів позивача, та оплачено нею суму за даним договором 6620грн.

Оскаржуючи дані договори позики, окрім останнього договору, позивач зазначала, що дані договори позики слід визнати недійсними за ст..203,215 ЦК України, ст.4,7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки вона пізніше дізналася про те, що юридична особа діяла без ліцензії, а тому як наслідок слід повернути позивачу всі безпідставно одержані від неї позикодавцем кошти в загальній сумі 15054.36грн.

За вимогами ст.1046 ЦК України за договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Статтею 1054 Цивільного Кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін має бути досягнуто згоди.

Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч.1 ст.638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Дана позика є як фінансовий кредит.

Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Зважаючи на предмет всіх договорів позики відповідач 1 надав позивачу споживчий кредит як позику, за поданною нею заявкою та підписаним договором.

Тому до спірних правовідносин слід застосовувати норми Цивільного кодексу України та ОСОБА_4 України «Про захист прав споживачів».

В силу ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

За приписами ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Так, сторони спірних договорів позики на добровільних засадах визначили усі його умови, які прописані чітко і зрозуміло. Оскільки позивача ніхто не спонукав до укладення договору, ініціатива отримання кредиту виходила саме від позивача, а не відповідача 1, і, як уже зазначалось, умови Договору є чіткими та зрозумілими. Підписуючи договір позичальник погоджувався з цими умовами.

Окрім того, позичальник ОСОБА_2 не тільки прийняла умови договору, а й виконала всі договори позики, окрім останнього.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. ОСОБА_4 вже зазначалось раніше позивач був ініціатором укладення кредитного договору, в момент підписання він був ознайомлений з усіма умовами договору та міг обирати або не погоджуватись на певні умови, однак цього не зробив.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Договір позики укладений у письмовій формі, як того вимагає ЦК України.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, який укладени між позивачем та відповідачем був спрямований на реальне настання правових наслідків, відповідач 1 надав кошти позивачу, а позивач отримав ці кошти у власне використання, що підтверджено сторонами. Отже, договри були прийняті та виконані сторонами.

Що стосується відсутності ліцензії відповідача 1, то суд встановив, що згідно свідоцтва виданного Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, Товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео Швидка фінансова допомога» 21.03.2013 року зареєстроване як фінансова установа (а.с.207-210), а тому дане товариство вправі було надавати позику громадянам як фінансова установа. Щодо отриманої даним товариством Ліцезії строком дії з 14.05.2015 року по 14.05.2018 року (а.с.211), то така ліцензія отримана для певного виду діяльності - діяльності по наданню фінансових послуг за рахунок залучених коштів.

Оспорюючи договір позики, позивач посилалась на вимоги Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

За ст..7 закону, юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Фінансова установа може розпочати надання фінансових послуг, лише якщо: внутрішні правила фінансової установи, узгоджені з вимогами законів України та нормативно-правових актів державних органів, що здійснюють регулювання та нагляд за ринками фінансових послуг.

Так, за п.6 ч.1 ст.4 цього закону фінансова послуга це надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту;

Аналіз норм чинного законодавства (зокрема, пунктів 6, 7 статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", статей 553, 1046 ЦК України) дає підстави для висновку, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг (наприклад, надання коштів у позику, поручительства) можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг, або юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але й фізичними особами, які не є суб'єктами підприємницької діяльності. ОСОБА_4 України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" регулює відносини лише за участі учасників ринків фінансових послуг, то відносини між фізичними особами, зокрема, щодо договорів позики, поруки регулюються нормами ЦК України (статті 553 - 559, 1046 - 1053).

Договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (частина перша статті 1048 ЦК України).

Таким чином, треба дійти висновку, що ОСОБА_4 України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами статей 1046 - 1048 ЦК України (постанова ВСУ від 05.11.2014р. №6-132цч14).

Отже, фінансова установа яка була належним чином зареєстрована такою, надала позику фізичній особі у межах своїх повноважень, і ліцензії на такий вид діяльності не потребувалось.

Що стосується визнання недійсним договору позики № 801380608 від 11.09.2015 року, через помилку за ст..229 ЦК України, оскільки хоч у позикодавця і була вже ліцензія, однак у договорі не вказані реквізити для сплати коштів, порядок сплати, тип відсоткової ставки, мета на яку надавалась позивачу як позичальнику кошти, невідомо чи діяла уповноважена особа при підписанні договору, договір укладений в електронному варіанті, а також інформацію про позичальника було передано колекторським групам які вимагають повернення коштів, тому також слід повернути сплачені кошти по недійсному договору в сумі 6220грн., то такі вимоги є також недоведеними суду.

В даному договорі є вказані реквізити для сплати коштів, порядок сплати, тип відсоткової ставки за графіком, мета на яку надавалась позивачу як позичальнику кошти не повинна зазначатися якщо вона не вказана самим позичальником. Припущеннями є позиція позивача чи діяла уповноважена особа від сторони позикодавця при підписанні договору, жодних доказів щодо не уповноваження позивач не надала.

У правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків. На цих підставах необхідно виділити правочини, вчинені під впливом: помилки (ст. 229 ЦК).

Відповідно до статті 229 ЦК правочин, здійснений під впливом помилки, є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Заявлені вимоги можуть бути задоволені, якщо доведені факти обману, помилки. Воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Вважаємо, що такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об'єкта тощо. Істотною може вважатись помилка, наслідки якої взагалі неможливо усунути або для їх усунення стороні, яка помилилася, необхідно здійснити значні витрати. Найчастіше хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні тотожності предмета або його якості.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину.

Договори позики відповідають приписам Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».

Тому вимоги на повернення всіх сплачених позивачем коштів за договорами позики позикодавцю не ґрунтуються на доказах та встановлених обставинах справи.

Крім повернення коштів, позивач вважає що їй також завдано моральну шкоду, яку позивач оцінює у 91600грн. відповідачем 1 та 267грн. відповідачем 2.

Згідно з ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з душевними стражданнями, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Жодних доказів душевного страждання при отриманні коштів у власних інтересах за дійсними договорами, не визнаними недійсними судом, наданих як фінансова позика юридичною особою, а тим паче зі сторони особи (відповідача 2), яка зі слів позивача порекомендувала їй саме дану фінансову установу, позивач не навела суду.

ОСОБА_4 вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є необгрунтованими, та такими, що не підлягають до задоволення.

На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 5, 16, 203, 204, 215, 229, 628, 1046, 1054 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», ст., ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео Швидка фінансова допомога» та ОСОБА_3 про визнання договорів позики № 678352048 від 22.09.2014 року, № 289260378 від 31.12.2014 року, № 720308416 від 12.02.2015 року, №133707743 від 19.02.2015 року, № 525891056 від 04.03.2015 року та № 801380608 від 11.09.2015 року недійсними та повернення безпідставно одержаних коштів, стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 13 травня 2016 року.

Суддя Польська М.В.