ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 753/3773/16-ц
провадження № 2/753/3396/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" жовтня 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі СЕМЕНЧЕНКО Я.А.

за участю

представника позивача ОСОБА_1;

відповідача ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_3) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач, ОСОБА_2) про стягнення заборгованості за договорами позики по донарахованих процентах та штрафних санкціях у розмірі 1 312 913,16 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до умов укладених між позивачем та відповідачем договорів позики, останній зобов'язався повернути отримані від позивача у борг строком на один місяць грошові кошти у розмірі 9 000 доларів США, 20 000 доларів США, 3 000 доларів США, 100 000 грн. та сплатити 10% від вказаних сум в місяць. На підтвердження укладення договорів позики та їх умов, позичальником, відповідачем у справі, видано позивачу розписки у яких зафіксовано умови позики та посвідчено факт отримання ним визначених грошових сум.

Однак, відповідач свої зобов'язання за договорами позики, оформлених розписками, не виконав, у зв'язку з чим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 квітня 2013 року стягнуто з нього заборгованість за вищевказаними зобов'язаннями з урахуванням процентів за користування грошовими коштами та штрафних санкцій.

Позивач вказує на те, що відповідач рішення суду виконав лише частково, а оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін за визначеними договором зобов'язаннями, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, позивач просить суд захистити його порушене право шляхом стягнення з відповідача заборгованості по донарахованих процентах за невиконання грошового зобов'язання та штрафних санкцій.

Позивачем в ході розгляду справи неодноразово подавались заяви про уточнення позовних вимог (збільшення розміру позовних вимог) та відповідно до останніх змін, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договорами позики по донарахованих процентах та штрафних санкціях за період з 05.12.2014 року по 05.10.2016 року у розмірі 2 278 847,25 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 31 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Дослідивши подані позивачем заяви про збільшення розміру позовних вимог, враховуючи, що заяви подані у відповідності до приписів ч. 2 ст. 31 ЦПК України, суд приймає їх до розгляду та вважає за необхідне здійснити розгляд справи з урахуванням наданих позивачем останніх змін.

У відбувшихся судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити з урахуванням заявлених змін.

В судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у їх задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначено грошової суми або визначеної кількості речей.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договори позики, зокрема:

- 05 серпня 2012 року позивачем було надано відповідачу позику в сумі 9 000 доларів США, яку останній зобов'язався повернути до 05 вересня 2012 року зі сплатою 10% від вказаної суми на місяць;

- 10 вересня 2012 року позивачем було надано відповідачу позику в сумі 20 000 доларів США, яку останній зобов'язався повернути до 10 жовтня 2012 року зі сплатою 10% від вказаної суми в місяць;

- 20 вересня 2012 року позивачем було надано відповідачу позику в сумі 3 000 доларів США, яку останній зобов'язався повернути до 20 жовтня 2012 року зі сплатою 10% від вказаної суми в місяць;

- 30 вересня 2012 року позивачем було надано відповідачу позику в сумі 100 000 грн., яку останній зобов'язався повернути до 30 жовтня 2012 року зі сплатою 10% від вказаної суми в місяць.

На підтвердження укладення даних договорів позики та їх умов позичальник - відповідач видав позикодавцю розписки.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за вищезазначеними договорами позики, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 квітня 2013 року, що набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договорами позики у розмірі 355 776 грн., проценти за користування позиками на день ухвалення рішення у розмірі 248 260,44 грн., три проценти річних від простроченої суми у розмірі 5 315,63 грн. за цей же період та судові витрати.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а відтак правомірність нарахування процентів за користування позиченими коштами у визначеному у розписках розмірі у взаємозв'язку з періодом їх нарахування та порядку їх сплати, на яку посилався відповідач 1 як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, не досліджуються судом під час розгляду даної справи.

Судом також встановлено та не заперечувалось відповідачем, що на час звернення до суду з даним позовом, рішення суду від 08 квітня 2013 року ним виконано лише частково, зокрема погашено позивачу лише 88 800 грн., а тому визначені договорами позики зобов'язання щодо сплати відсотків за користування позиченими грошовими коштами, у визначеному у них розмірі, підлягали виконанню у повному обсязі.

Крім того, Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року, зокрема у ч. 2 п. 17 роз'яснив, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

При цьому, за правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. А статтею 599 цього Кодексу передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Враховуючи вищевикладене та те, що договорами передбачено сплату процентів за користування коштами в розмірі 10% за місяць, позивач має всі правові підстави на отримання процентів за невиконання передбачених договором умов, а відтак перевіривши наданий позивачем розрахунок донарахованих відсотків за період з 05 грудня 2014 року по 05 жовтня 2016 року, суд дійшов висновку про їх стягнення на користь позивача у розмірі 2 040 854,80 грн.

Водночас, статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, за змістом якої, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Між тим, відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Грошовою одиницею України є гривня, а інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується зростанням цін на товари і послуги.

В свою чергу, показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді порівняно з базисним.

Застосування до простроченої суми грошового зобов'язання встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за своєю правовою природою є відшкодуванням збитків, завданих кредитору внаслідок знецінювання його грошових коштів у зв'язку зі зростанням загального рівня цін на товари і послуги протягом певного періоду часу.

Таким чином, за підсумовуючим висновком наведеного та за ст. 625 ЦК України встановлений індекс інфляції ураховується до суми боргу в разі наявності між сторонами грошових зобов'язань у валюті України - гривні.

Отже, перевіривши доданий позивачем розрахунок понесених інфляційних втрат, суд дійшов висновку про їх задоволення за період з 05.12.2014 року по 05.10.2016 року у розмірі 125 565,78 грн. за невиконання визначених у національній валюті боргових зобов'язань. Також підлягають задоволенню вимоги про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми відповідно до наведеного розрахунку у розмірі 112 426,67 грн. за цей же період.

Згідно з приписами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, врахувавши те, що відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов'язання за договорами позики, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача суми заборгованості у розмірі 2 278 847,25 грн., яка складається з заборгованості за нарахованими відсотками за порушення грошових зобов'язань у розмірі 2 040 854,80 грн., суми інфляційних втрат у розмірі 125 565,78 грн. та 3% річних у сумі 112 426,67 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 6 890 грн.

На підставі викладеного та керуючись стст. 526, 533, 599, 610 - 611, 625, 1046-1050 Цивільного кодексу України, стст. 10, 11, 15, 16, 31, 57, 60, 61, 88, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2; ідентифікаційний код НОМЕР_2) суму заборгованості за донарахованими відсотками за порушення грошових зобов'язань, сумою інфляційних втрат та 3% річних у загальному розмірі 2 278 847,25 грн., а також судовий збір у розмірі 6 890 грн.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.