АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/826/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1812/16Головуючий у 1-й інстанції Стрюк Л.І. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Акопян В.І.

Суддів: Абрамова П.С., Лобова О.А.

При секретарі: Маладиці Л.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 18 травня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Селянського (фермерського) господарства «Людмила» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, після зміни підстав позову, просив визнати договір оренди земельної ділянки від 01.07.2015 року недійсним, посилаючись на те, що є чинним договір оренди цієї ж земельної ділянки від 19.05.2008 року, укладений із ОСОБА_2 строком на 10 років, який зареєстрований у встановленому законом порядку. Оскільки чинним законодавством не передбачена подвійна реєстрація договорів оренди землі, тому вважає позов недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 203 ЦК України.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що договір був укладений внаслідок збігу тяжких обставин(хвороби родичів та близьких людей) на вкрай невигідних умовах.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 18 травня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить суд скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯА № 907796 виданого Полтавською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження голови Полтавської райдержадміністрації від 25 серпня 2005 року № 510 на земельну ділянку площею 5,21 га, яка розташована на території Микілківської сільської ради Полтавського району Полтавської області та передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, реєстраційний номер № 43, вказана земельна ділянка належить ОСОБА_3.( а.с.11)

01.07.2015 року між ОСОБА_2 та СФГ «Людмила» укладений договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 5,2148 га, яка знаходиться на території Микільської сільської ради Полтавського району та області і належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.09.2012 року (а.с.13)., яким дана земельна ділянка передана в оренду СФГ «Людмила» строком на 49 років (а.с.4).

Указаний договір оренди зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (а.с.9-10).

Як вбачається із договору оренди від 19.05.2008 року, укладеного із ОСОБА_4, який помер 13.08.2011 року, ця ж земельна ділянка передана в оренду СФГ»Людмила» строком на 10 років, договір належним чином зареєстровано.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, вказав, що позивачем не зазначено, у чому саме полягає порушення його прав формальним існуванням державній реєстрації договору оренди від 19.05.2008 року; не зазначено будь-яких обставин, що свідчать про невигідність умов спірного договору та не надано доказів на їх підтвердження при цьому суд послався на постанову ВСУ від 25 грудня 2013 року (справа № 6-94цс13) та Пленум Верховного Суду України п. 23 постанови за №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Також суд не вважав доведеними та обґрунтованими посилання позивача на вчинення договору під впливом тяжкої обставини - хвороби рідних та близьких людей, оскільки зі змісту статті 233 ЦК України вбачається, що підставою для визнання правочину недійсним є сукупність 2 умов: вплив тяжкої обставини та вкрай невигідні умови.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини з оренди земельних ділянок є Закон України «Про оренду землі».

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі»під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку на рівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

За положеннями ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

За змістом статей 18, 20 Закону України "Про оренду землі"(у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності.

Частиною першою ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми.

В апеляційній скарзі позивач не погоджується з твердженнями та доводами суду першої інстанції, але в своїй апеляційній скарзі так жодним чином і не вказує, в чому ж полягає невигідність договору оренди 2015 року та в чому саме полягає порушення його прав існуванням договору оренди від 19.05.2008 року.

Всі посилання позивача на нібито порушення державним реєстратором прав на нерухоме майно порядку державної реєстрації оскаржуваного договору оренди не заслуговують на увагу колегії суддів, адже будь-які дії особи, що проводить таку реєстрацію не можуть слугувати підставою для визнання договору оренди недійсним.

Разом з цим, як було зясовано під час судового розгляду, позивачем дії реєстратора не оскаржувалися ні в судовому порядку, ні в позасудовому.

Не заслуговує на увагу й посилання апелянта на постанову Верховного суду України від 29.09.2015 року, адже, попри зазначення ОСОБА_2, що вона винесена в аналогічному спорі - це не відповідає дійсності. Вказана постанова Верховного суду України була винесена в адміністративній справі №802/37191, предметом позову якої є визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, а не визнання недійсним договору.

Також не заслуговує на увагу посилання апелянта на п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ недійсними» де передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

В той же час, жодних підстав недійсності оспорюваного правочину, передбачених законом, не зазначено.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявність державної реєстрації договору оренди земельної ділянки спадкодавця ОСОБА_2 з СФГ»Людмила» не є перешкодою для реєстрації договору оренди тієї самої земельної ділянки після зміни власника земельної ділянки в порядку спадкування, який укладений між спадкоємцем ОСОБА_2 і СФГ «Людмила».

Враховуючи вищевикладене, колегія судів приймаючи до уваги встановлені обставини дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 18 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.І.Акопян

Судді: П.С.Абрамов

ОСОБА_5

З оригіналом згідно

Суддя В.І.Акопян