У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, який обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх з відповідачем батько - ОСОБА_8, який 15 лютого 2002 року склав нотаріально посвідчений заповіт про те, що на випадок смерті заповідає йому свій жилий будинок АДРЕСА_1. В шестимісячний строк він звернувся з заявою про прийняття спадщини до Вільногірської державної нотаріальної контори, де відкрита спадкова справ № 98/2007.

Брат ОСОБА_7 не погодився з заповітом, у квітні 2007 року звернувся до Вільногірського міського суду Дніпропетровської області з позовом, в якому просив визнати заповіт недійсним та провести розподіл спадкового майна. Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2013 року, у задоволенні указаного позову ОСОБА_7 відмовлено.

25 березня 2014 року державним нотаріусом Вільногірської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області КанюгоюО.В. винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії у вигляді видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька ОСОБА_8, у зв'язку з тим, що між ним та ОСОБА_7 виник спір щодо спадщини.

Право на житловий будинок АДРЕСА_1 належало батькам сторін - ОСОБА_8 та ОСОБА_10, оскільки майно ними було набуте у шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати сторін - ОСОБА_10, і, як указано позивачем, після її смерті жодний із спадкоємців до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини не звертався. Однак, враховуючи, що його батько ОСОБА_8 та його брат ОСОБА_7, на час смерті ОСОБА_10 проживали разом з померлою у зазначеному будинку, то вони прийняли спадщину у вигляді 1/2 частини спірного будинку у рівних частках, тобто по 1/4 частці будинку, у зв'язку з чим частка ОСОБА_8 у вказаному будинку склала 3/4 частки.

Посилаючись на те, що згідно із заповітом частина будинку батька, а саме 3/4 частини будинку, має бути успадкована ним, однак нотаріус відмовляється видати свідоцтво про спадщину через спір між сторонами щодо спадкового майна, позивач просив визнати за ним право спільної часткової власності в порядку спадкування за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 на 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2015 року змінено рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2015 року в частині обґрунтування відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги повністю.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що виконавчим комітетом Вільногірської міської ради народних депутатів 27 травня 1983 року ОСОБА_8 видано свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок АДРЕСА_1 на підставі рішення виконкому Вільногірської міської ради народних депутатів № 63 від 03 квітня 1975 року.

Згідно свідоцтва про одруження ОСОБА_8 та ОСОБА_10.(до реєстрації шлюбу ОСОБА_11), зареєстрували шлюб 14 лютого 1950 року.

Відповідно до ст.22 КпШС Української РСР, яка діяла на час виникнення спільної сумісної власності, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Судами установлено, що вказане нерухоме майно набуто у період, коли ОСОБА_8 та ОСОБА_10 перебували у зареєстрованому шлюбі, а відтак спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_10 і за положеннями ст.22 КпШС Української РСР частки кожного із подружжя є рівними.

15 лютого 2002 року ОСОБА_8 склав заповіт, яким належний йому жилий будинок АДРЕСА_1 заповідав ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_10

Судами встановлено, що ОСОБА_10 належала 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1, тому після її смерті з відкрилась спадщина саме на указану частину будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8

Після смерті батька ОСОБА_8 позивач ОСОБА_6 звернувся до Вільногірської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини на підставі заповіту від 15 лютого 2002 року.

25 березня 2014 року державним нотаріусом Вільногірської державної нотаріальної контори Канюгою О.В. винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме, ОСОБА_6 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, при цьому в постанові зазначено наступне:

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8, який на день смерті був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1, який залишив (склав) заповіт, посвідчений Вільногірською державною нотаріальною конторою 15 лютого 2002 року за реєстровим № 479. Згідно зазначеного заповіту заповідач ОСОБА_8 заповів належний йому житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_6

Після смерті ОСОБА_8 Вільногірською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа № 98/2007. Із заявами про прийняття спадщини крім спадкоємця за заповітом ОСОБА_6, звернулись син ОСОБА_7, та донька ОСОБА_12, які не мають права на обов'язкову долю в спадщині.

Спадковий будинок належав ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого виконкомом Вільногісрької міської ради народних депутатів 27 травня 1983 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_10, дружина спадкодавця ОСОБА_8 У Вільногірській держнотконторі знаходиться спадкова справа № 68/2007 до майна померлої ОСОБА_10, в якій міститься письмове звернення адвоката ОСОБА_13, представника ОСОБА_7, про визнання ОСОБА_7 спадкоємцем майна, яке належало його батькам: матері ОСОБА_10, померлій ІНФОРМАЦІЯ_2, та батькові ОСОБА_8, померлому ІНФОРМАЦІЯ_1.

В постанові нотаріуса також зазначено, що в спадкових справах наявні також судові рішення, зокрема, рішення Вільногірського міського суду від 09 жовтня 2012 року, яке залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, про відмову ОСОБА_7 та ОСОБА_12 у задоволення позову про розподіл спадкового майна, визнання недійсним заповіту та визнання права на обов'язкову частку у спадщині.

Пославшись на викладені обставини та зазначивши, що питання щодо визначення часток спадкоємців у спадщині після смерті їх батьків судом не вирішено і частка ОСОБА_10 не визначена, а спадкоємці не можуть дійти згоди щодо спадкування, нотаріус відмовив ОСОБА_6 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки спадкоємцями не досягнуто згоди щодо права на спадщину та виник спір між спадкоємцями ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду належної оцінки спірного майна, між ним та відповідачем виник спір стосовно адреси спадкового майна, позивачем не надано доказів стосовно розміру та правового статусу земельної ділянки, на якій розташований спірний будинок, а в позовній заяві не зазначені технічні характеристики спірного житлового будинку та інших споруд та приміщень, у зв'язку із чим суд позбавлений можливості задовольнити позов.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині обґрунтування відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, суд апеляційної інстанції виходив з того, що місцевий суд не з'ясував коло осіб, чиї права та інтереси зачіпаються заявленим спором, не врахував факт звернення ОСОБА_7 та ОСОБА_12 з заявами про прийняття спадщини після смерті матері сторін ОСОБА_10, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, не обговорив у передбаченому порядку питання про залучення таких осіб до участі у справі, хоча з'ясування указаних обставин та залучення до участі у справі, зокрема, ОСОБА_12 має значення для з'ясування прав та обов'язків сторін.

Проте, з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Згідно ст.ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_6 посилався на те, що згідно заповіту від 15 лютого 2002 року його батько - ОСОБА_8, на випадок своєї смерті залишив розпорядження, згідно з яким свій жилий будинок АДРЕСА_1 заповідав йому. Посилаючись на те, що спірний будинок був спільним майном його батьків, а після смерті його матері батько фактично мав право власності на 3/4 частин спірного будинку, позивач просив суд визнати за ним право власності на спадщину за заповітом після смерті його батька, а саме на 3/4 частини будинку, які належати заповідачу на момент його смерті.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків(спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця), до інших осіб(спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За положеннями ст.ст. 1268, 1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Згідно положень ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Судами встановлено, що 15 лютого 2002 року ОСОБА_8 склав заповіт, яким належний йому жилий будинок АДРЕСА_1 заповідав ОСОБА_6

Також установлено, що рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 05 березня 2015 року, яке набрало законної сили, відмовлено у позові ОСОБА_7 про визнання недійсним заповіту від 15 лютого 2002 року, складеного ОСОБА_8

Крім того, Вільногірським міським судом Дніпропетровської області розглядалась справа № 174/315/14-ц за позовом ОСОБА_6 до державного нотаріуса Вільногірської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Канюги О.В., третя особа - ОСОБА_7, про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_7 до ОСОБА_6, державного нотаріуса Вільногірської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Канюги О.В. про визнання житлового будинку об'єктом часткової приватної власності спадкодавців, визнання спадкоємцем першої черги спадкування за законом та зобов'язання видати свідоцтво про прийняття спадщини.

За результатами розгляду указаної справи ухвалено рішення Вільногірським міським судом Дніпропетровської області від 03 липня 2014 року, згідно з яким установлено, що спірний будинок належав на праві спільної власності ОСОБА_8 та ОСОБА_10 Також установлено, що ОСОБА_7 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_10, а ОСОБА_12 заявою від 14 квітня 2007 року відмовилась від належної їй частини спадщини після смерті матері на користь ОСОБА_7, тобто останній мав право на 1/3 частину спірного домоволодіння. При цьому, вказано, що на час відкриття спадщини після померлого ОСОБА_8, останньому належало 2/3 частини будинку, які з урахуванням заповіту мають перейти ОСОБА_6

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч. 3 ст. 61 ЦПК України).

Таким чином, з урахуванням указаних вимог чинного законодавства, доводів та заперечень сторін, а також обставин, які встановлені указаними судовими рішеннями, які набрали законної сили, суд апеляційної інстанції мав установити наступні обставини: чи має право позивач на спадкування частини спірного будинку за заповітом після смерті ОСОБА_8, яка частина спірного будинку перебувала у власності спадкодавця ОСОБА_8 на момент смерті та була охоплена заповітом від 15 лютого 2002 року, у зв'язку із чим визначити яка частина будинку має бути успадкована позивачем ОСОБА_6

Для правильного розгляду справи про визнання права власності на майно в порядку спадкування, суд апеляційної інстанції згідно вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК України не позбавлений можливості, зокрема, витребувати у відповідній державній нотаріальній конторі спадкові справи стосовно спадкодавців ОСОБА_8 (№ 98/2007) та ОСОБА_10 (68/2007) для дослідження наявність у матеріалах таких справ заяв спадкоємців на прийняття спадщини або відмову в її прийнятті, з метою обґрунтованого з'ясування обставин, які мають значення для правильного вирішення спору та визначення часток спадкоємців у спадковому майні.

При цьому, матеріали справи містять заяву ОСОБА_12 про відмову від її частини спадщини за законом після смерті батька ОСОБА_8 на користь її брата ОСОБА_7

Така відмова впливає лише на розподіл частин між спадкоємцями у випадку спадкування майна за законом і тому незалучення ОСОБА_12 до розгляду даного спору не могло бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, як помилково вказав апеляційний суд.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст.ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також надання оцінки всім доводам сторін у справі, що також є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Без виконання указаним вимог законодавства рішення суду апеляційної інстанції у даній справі не може вважатися законними і обґрунтованими.

Суд апеляційної інстанції, у порушення вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України, не врахував вказані вимоги норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, залишив поза увагою обставини, установлені у судових рішенням, ухвалених за результатами розгляду спорів між сторонами, не встановив інших обставини, які мають значення для правильного вирішення справи та не перевірив належним чином доводи та заперечення сторін спору, а фактично самоусунувся від розгляду справи та не вирішив спір по суті, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2015 року підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик