РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/18986/15-ц

пр. № 2/759/1532/16

18 лютого 2016 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Коваль О.А. при секретарі Ярмощук К.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 25 квітня 2014 року вони з відповідачем вдруге перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від спільного життя з ОСОБА_2 подружжя має двох дітей - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Проте їх сімейне життя не склалось через несумісність характерів у зв'язку з різними поглядами на життя, в тому числі сімейного, що призвело до взаємного відчуження. Подружжя проживає окремо, не веде спільного господарства, не підтримує стосунків, шлюбні відносини фактично припинено, а сім'я зберігається лише формально.

До початку розгляду справи по суті сторона відповідача заявила клопотання про прийняття до спільного розгляду із первісним позовом - зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей з матір'ю. Зустрічну позовну заяву обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 ухиляється від покладеного на нього обов'язку щодо утримання обох дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Крім того, ОСОБА_1 про дітей не піклується, їх вихованням не займається. Натомість вихованням дітей завжди займалась ОСОБА_2, яка створювала всі необхідні умови для повного та всебічного розвитку дітей. За принципом 6 Декларації прав дитини малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір'ю, з огляду на що позивач за зустрічним позовом, яка має зворотній статус за первісним позовом, просить визначити місце проживання дітей разом з нею та стягнути з відповідача за зустрічним позовом, який має зворотній статус за первісним позовом, на її користь аліменти в твердій грошовій сумі на утримання дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 2 500,00 грн. (усього 5 000,00 грн.) щомісячно, починаючи з дня подання заяви і до досягнення дітьми повноліття.

Згідно ухвали суду від 05.02.2016 року вказаний зустрічний позов було прийнято до спільного розгляду із первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Так, представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_5, думку якого підтримав його довіритель, в судовому засіданні позовні вимоги про розірвання шлюбу підтримав у повному обсязі, позовні вимоги в цій частині просив задовольнити. Зустрічний позов визнав частково, а саме: заперечив проти пред'явленого розміру аліментів та просив зменшити такий; в частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини позов не визнав вказуючи на відсутність спору як такого.

Додатково суду пояснив, що сім'я розпалася остаточно, а тому шлюб підлягає розірванню. Відносно стягнення аліментів на утримання дітей зазначив, що пред'явлений розмір аліментів є надто великим, а враховуючи скрутне матеріальне становище ОСОБА_1, вважає прийнятним визначення такого розміру відповідно до встановленого Законом України «Про державний бюджет України на 2016 рік» прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку.

Стосовно позовних вимог щодо визначення місця проживання дітей, представник позивача за первісним позовом заперечив, вказуючи на відсутність спору між сторонами з цього приводу. Так, перебуваючи у шлюбі сторони вирішили виїхати до Сполучених Штатах Америки разом із дітими, що і було ними зроблено згідно відповідних дозвільних документів на тимчасове їх там проживання, які ними ж спільно і оформлювалися. Проте, в подальшому відносини між подружжям значно погіршилися, що і стало причиною повернення позивача ОСОБА_1 в Україну та подачі позову до суду про розірвання шлюбу, тоді як діти залишаються тимчасово проживати разом із відповідачем в Сполучених Штатах Америки до закінчення строку дії відповідної дозвільної візи, проти чого ОСОБА_1 і не заперечує.

Зазначив представник ОСОБА_1 і те, що представник ОСОБА_2 заявляючи таку вимогу від імені свого довірителя, як визначення місця проживання дітей з матір"ю не дотримався норм законодавства, які регулюють вказані питання в Україні, зокрема не зазначив адресу місця проживання дітей, не надав доказів умов їх там такого проживання, характеризуючих доказів матері дітей, не забезпечив відповідного висновку органу опіки і піклування, який є обов"язковим по такій категорії справ.

Представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_6 проти задоволення первісного позову про розірвання шлюбу не заперечував, заявив про бажання ОСОБА_2 після розірвання шлюбу залишити собі прізвище «ОСОБА_2». Свій зустрічний позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. Суду дав пояснення, що конкретної адреси для визначення місця проживання дітей вказувати не потрібно. Фактично спір про визначення місця проживання дітей між подружжям існує, оскільки батько, відїзджаючи до України пропонував його довірительці щоб старша дочка проживала разом з ним в Україні, крім того, визначити місце проживання дітей саме в судовому порядку є бажанням та правом його довірительки.

Щодо аліментів, то представник вказав на необхідгість їх стягувати з ОСОБА_1 семе у розмірі 2 500 грн. на місяць на кожну із дітей, оскільки ОСОБА_2 несе наступні систематичні витрати на дітей: 275 доларів США на тиждень за садочок для ОСОБА_4, 55 доларів США на місяць за мобільний телефон ОСОБА_3; 90 доларів США на місяць за харчування ОСОБА_3.у школі; близько 200 доларів США на міяць на харчування дітей вдома; 50 доларів США на місяць на одяг для дітей та канцелярські товари для них. При цьому у ОСОБА_2 не вистачає коштів для оплати медичного полісу страховання на дітей, гуртків гімнастики та малювання для ОСОБА_3

На запитання суду представник ОСОБА_2 повідомив, що остання на даний час проживає у Сполучених Штатах Америки разом із дітими, її робоча віза діє до 29.09.2017 року.

Служба у справах дітей Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації в судове засідання свого представника не направила, письмово зазначила, що у зв"язку із проживанням дітей за кордоном така не може надити відповідного висновку щодо визначення місця проживання дітей.

У вирішенні питання можливості розгляду даної справи без участі представника вказаної служби та відповідного її висновку, обоє із сторін вказали на можливість вирішення вказаного позову без таких. Щодо необхідності такого висновку у вирішенні такої категорії справ, представники позивача і відповідача обізнані, про що неодноразово вказували в судовому засіданні, проте незважаючи на відсутність такого виказали свою думку щодо можливості розгляду справи без участі представника Служби у справах дітей та її висновку.

З огляду на таку позицію сторін, з огляду на норми цивільного процесу, якими визначені строки розгляду справи, суд вважає за необідне розглядати вказану справу без участі таких.

Заслухавши пояснення з'явившихся в судове засідання сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності та співставленні, суд дійшов висновку про задоволення первісного позову та часткове задоволення зустрічного позову з наступних підстав.

Згідно ч.1.2 ст. 5 Закону України "Про міжнародне приватне право" у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин. Вибір права згідно з частиною першою цієї статті має бути явно вираженим або прямо випливати з дій сторін правочину, умов правочину чи обставин справи, які розглядаються в їх сукупності, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч.1 ст. 16 Закону України "Про міжнародне приватне право" особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

Оскільки, сторони є громадянами України, обоє із них у вирішенні первісного та зусрічного позовів посилаються на норми Сімейного кодексу України та цивільного процесуального кодексу України, саме такі і підлягають застосуванню судом при вирішенні такої справи.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

В судовому засіданні встановлено, що 16.07.2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї Міністерства юстиції України зареєстровано шлюб, за актовим записом № 1498, який розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 20.08.2009 року, про що свідчить витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян (а.с. 35).

25.04.2014 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, за актовим записом № 418, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с. 5).

Від спільного життя подружжя має двох дітей - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 (а.с. 6) та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 (а.с. 7).

Однак після повторного укладення шлюбу сімейне життя сторін також не склалось. Причиною розпаду сім'ї стали різні погляди на життя, сімейні конфлікти та відсутність взаєморозуміння, що призвели до їхнього взаємного відчуження. Подружжя не підтримує шлюбних стосунків, фактично проживає окремо та не веде спільного господарства, а шлюб носить лише формальний характер. Подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе, та суперечить інтересам подружжя, оскільки такі в судовому засіданні особисто та через свого представника відповідно не заперечують таких обставин, як і проти розірвання шлюбу.

За таких обставин суд вважає, що сім'я розпалася остаточно, а тому шлюб підлягає розірванню.

Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 виявила бажання залишити після розірвання шлюбу шлюбне прізвище «ОСОБА_2», тому суд враховує волевиявлення відповідача за первісним позовом, і вважає за необхідне залишити їй шлюбне прізвище «ОСОБА_2».

Щодо позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей суд дійшов до наступних висновків.

Згідно ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст.3 Сімейного кодексу України сім'я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

За приписами ст.7 Сімейного кодексу України яка встановлює загальні засади регулювання сімейних відносин, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

За змістом ст. 150 Сімейного кодексу України одним із основних батьківських обов'язків є обов'язок належного виховання та розвитку дитини. Батьки зобов'язані піклуватися, зокрема, про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток , поважати дитину. Зазначена норма встановлює заборону фізичних покарань дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Частиною 3 ст.151 Сімейного кодексу України батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Згідно з ч.1, 2 ст.155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ст.161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір може ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ст.19 цього ж Кодексу при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

В положенні принципу 6 «Декларації прав дитини» Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 p., зазначено, що «дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків, у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю».

Під час судового розгляду встановлено, що після повторної реєстрації шлюбу їх сім'я виїхала до Сполучених Штатів Америки на підставі робочої візи (H1B) ОСОБА_2 Фактично на даний час відповідач ОСОБА_2 разом з дітьми подовжує перебувати за кордоном, а термін дії робочої візи завершується 29.09.2017 року.

З"ясовано в судовму засіданні і те, що відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 не заперечує проживання дітей разом із їх матір"ю ОСОБА_2 в Сполучених Штатах Америки, куди вони всі разом і виїзджали, до дії робочої візи ОСОБА_2, тобто до законних підстав їх там перебування, яка закінчується в 2017 році.

Натомість існування наразі такого спору між сторонами, сторона позивача за зустрічним позовом так і не довела. Посилання представника ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_1, відїзджаючи до України пропонував його довірительці щоб їх старша дочка проживала разом з ним в Україні не вказує на існування саме спору про місце проживання дітей. А існування лише бажання ОСОБА_2 визначити таке в судовому порядку є недостатнім, оскільки для вирішення такого питання в судовому порядку має існувати саме спір, який і підлягає вирішенню судом.

А тому, оскільки згідно ст. 161 СК України, суд може вирішити питання визначення місця проживання малолітньої дитини якщо батьки, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо визначення такого місця проживання, тому в задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дітей разом з матір'ю слід відмовити за відсутності такого спору наразі між вказаними сторонами.

Необхідно вказати і те, що сторона позивача за зустрічним позовом недовела суду не тільки існування спору між сторонами щодо місця проживання дітей, але й тих обставин, які підлягають обов"язковому встаноленню при вирішенні такої категорії справ, зокрема визначених ст. 161 СК України. Враховується судом і процесуальна бездіяльність сторони позивача за зустрічним позовом щодо з"ясування та доведення необхідних обставин задля належного вирішення позову в цій частині, оскільки жодного клопотання про забезпечення чи витребування, надання доказів представником ОСОБА_2 заявлено так і не було, що також відповідним чином оцінюється судом.

Щодо позовних вимог зустрічного позову про стягнення аліментів, то суд дійшов висновків про часткове задоволення позовних вимог в цій частині.

За положеннями статей 18, 181 СК України, роз'яснень, викладених в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. N 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину є підставою для звернення до суду з відповідним позовом того із них, з ким вона проживає.

В судовому засіданні встановлено, що між сторонами відсутні домовленостів частині матеріального забезпечення їх дітей, з огляду на що такі вимоги підлягають розгляду в даному провадженню згідно норм СК України, як того і просить сторона позивача за зустрічним позовом та сторона відповідача, які мають зворотні статуси в первісному позові.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.3 ст. 181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно ч.1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі (згідно з ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України).

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 СК України (ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України).

Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття (ч.2 ст. 183 Сімейного кодексу України).

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, та згідно податкової декларації єдиного податку, за податковий (звітний) період за 2015 рік має дохід в обсязі 63 800,00 грн.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, які суд вважає за необхідне стягнути з відповідача за зустрічним позовом на утримання дітей, суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище першого, зокрема те, що він не має саме стабільного заробітку, проте є фізичною особою-підприємцем, матеріальний стан позивача за зустрічним позовом, потреби дітей відповідного віку. Також суд бере до уваги різницю в цінах та оплаті праці, відповідно до валютних курсів, яка існує в Україні та Сполучених Штатах Америки, та враховує встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на один місяць. Оскільки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 виповнилось 9 років, а ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 - 2 роки, прожитковий мінімум для дітей відповідного віку статтею 7 вищевказаного закону з 1 січня 2016 року встановлено в розмірі 1455 гривень та 1167 гривень, тому суд вважає за необхідне стягнути аліменти у розмірі 2622 (1455+1167) гривень щомісячно до досягнення найстаршою дитиною повноліття, задовольнивши позовні вимоги частково, вважаючи розмір призначених аліментів прийнятним для відповідача за зустрічним позовом, оскільки в такому розмірі він просив їх призначити, достатнім для позивача за зустрічним позовом, та таким, що відповідає потребам дітей відповідного віку.

Вказані стороною позивача за зустрічним позовом в обґрунтуванні фактичних підстав позову витрати, які несе мати дітей, на гуртки гімнастики та малювання для ОСОБА_3, садочок, утримання мобльного телефону, суд не враховує при визначенні розміру аліментів, та критично оцінює останні, оскільки згідно ч. 1 ст. 185 СК України такі відносяться до додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами, тоді як такі вимоги заявлені взагалі не були.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за змістом ст. 185 СК України передбачено участь батьків у додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом), що визначаються у твердій грошовій сумі, оскільки йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати. При одночасному розгляді вимог про стягнення аліментів і додаткових витрат їх має бути визначено у рішеннях окремо.

Отже, аліменти на утримання дітей, які визначаються згідно ст. 184 СК України та додаткові витрати на них, які визначаються ст. 185 СК України не є тотожнім поняттям. Оскільки, такі вимоги щодо стягнення додаткових витрати на дідей не заявлялися, тому такі і неможуть бути предметом розгляду по вказаній справі.

Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Таким чином, суд вважає за необхідне, стягнення аліментів проводити з 01.02.2016 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 необхідно стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 487 грн. 20 коп., які той сплатив за вимогу про розірвання шлюбу, та необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати у розмірі 551 грн. 20 коп. за вимогу в частині стягнення аліментів, від якої при подачі позову до суду була звільнена ОСОБА_2

На підставі викладеного та керуючись ст. 51 Конституції України, ст.ст. 3, 7, 18, 110-113, 141, 161, 180-182, 183, 184, 185 Сімейного кодексу України, ст. 7 Закону України «Про бюджет України на 2016 рік», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. N 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», ст.ст.8, 10, 59, 60, 88, 208, 212-215, 218, 367 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 25 квітня 2014 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, за актовим записом № 418 - розірвати.

Після розірвання шлюбу залишити ОСОБА_2 шлюбне прізвище «ОСОБА_2».

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей з матір'ю задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця м. Києва, що зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1, і.н. НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, фактично проживає: АДРЕСА_2 аліменти на утримання двох дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_8 в розмірі 2 622 грн. щомісячно, починаючи з 01.02.2016 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Рішення суду в частині стягнення аліментів на корись ОСОБА_2 з ОСОБА_1 в межах суми платежу за один місяць, а саме в розмірі 2 622 грн. підлягає негайному виконанню.

В іншій частині позовних вимог, зокрема і в частині вимог зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей з матір'ю залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 487 грн. 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копій цього рішення.

Суддя