Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

16 листопада 2016 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Дмитренко А. М. ,

при секретарі Боженко Т. В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Білій Церкві залі суду № 1 справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 міського відділу управління Державної міграційної служби України у Київській області мотивуючи тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, відповідач її рідний брат, зареєстрований в цій квартирі з 2006 року, але за вказаною адресою не проживає, не сплачує за комунальні послуги, будь-яких домовленостей між нею та відповідачем щодо збереження за ним права користування житловим приміщенням не існує, факт реєстрації відповідача за вказаною адресою створює для позивача ряд незручностей. Позивач просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 136 в будинку № 18 по вулиці Тімірязєва в місті Білій Церкві Київської області; зобов»язати ОСОБА_3 міський відділ управління Державної міграційної служби України у Київській області зняти з реєстрації ОСОБА_2 за вказаною вище адресою.

В судовому засіданні за клопотанням позивача згідно ухвали суду від 16.11.2016 року було виключено із числа відповідачів ОСОБА_3 міський відділ управління Державної міграційної служби України у Київській області, позивач уточнила позовні вимоги і просила суд визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 136 в будинку № 18 по вулиці Тімірязєва в місті Білій Церкві Київської області.

Відповідач до суду не зявився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином згідно вимог ЦПК України, причини неявки відповідача суду невідомі, заяви щодо розгляду справи без його участі до суду не надходило, а тому за згодою позивача суд вважає за можливе на підставі ст.ст.224-226 ЦПК України провести заочний розгляд даної справи.

Заслухавши пояснення позивача, покази свідків, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, що стверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 28.02.2002 року № 33105, яке видано згідно з розпорядженням завідуючого комунальною службою приватизації державного житлового фонду міста від 28.02.2002 року № 1-2-11, на свідоцтві є реєстраційний напис ОСОБА_3 МБТІ про реєстрацію права власності на дану квартиру у реєстровій книзі № 101 за реєстровим номером № 11175 від 28.02.2002 року.

Згідно копії паспорта позивача, 31.08.2007 року зареєстровано її шлюб з ОСОБА_7

З матеріалів справи також вбачається, що 16.03.2010 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 подарували позивачу 2/3 частини квартири АДРЕСА_2, що слідує з копії договору дарування, який було посвідчено державним нотаріусом Другої ОСОБА_3 міської державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_8, зареєстровано в реєстрі за № 1-878.

А згідно копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_3 МБТІ від 14.04.2010 року, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 2/3 частини вказаної вище квартири на підставі договору дарування.

Отже, згідно вищенаведених правовстановлюючих документів єдиним власником квартири АДРЕСА_2 є позивач по справі.

В судовому засіданні встановлено, що в цій квартирі зареєстрований з 20.06.2006 року відповідач по справі, що стверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області.

З пояснень позивача слідує, що відповідач тільки зареєстрований за вказаною вище адресою, але не проживає з моменту реєстрації, участі в оплаті за комунальні послуги не приймає, стосунків з нею та батьками не підтримує, реєстрація відповідача у вказаному вище житловому приміщенні створює для неї перешкоди щодо розпорядження та користування належним їй житлом.

Зазначені позивачем обставини підтвердили в суді свідки ОСОБА_4 мати позивача та відповідача; ОСОБА_9 сусідка позивача.

За ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до приписів ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначено у ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Зокрема, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду ( про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як убачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.

Отже, виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Тому, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з цим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою та про оголошення фізичної особи померлою.

Саме така позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 січня 2012 року при розгляді за винятковими обставинами цивільної справи № 6-57цс11.

За ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як встановлено судом, за згодою позивача та її батьків, як власників житла на дату реєстрації місця проживання відповідача, він був зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_1 на правах члена сімї власника житла, але відповідач з моменту реєстрації, тобто, більше року, не проживає за вказаною адресою, не користується житлом, але залишається зареєстрованим по даний час за цією адресою, добровільно з реєстрації не знявся, його реєстрація створює перешкоди для позивача, як власника майна, у користуванні та розпорядженні цим майном, а тому суд вважає за можливе усунути для позивача перешкоди шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартирою № 136 по вулиці Тімірязєва,18 в місті Білій Церкві Київської області, оскільки доказів того, що між сторонами були якісь домовленості щодо збереження за відповідачем права на користування житлом, суду не надано.

А тому згідно положень вищенаведених правових норм відповідач втратив право на користування житловим приміщенням.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.16, 317, 319, 391, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст.ст.10, 60, 88, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою № 136 в будинку № 18 по вулиці Тімірязєва в місті Білій Церкві Київської області.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Заочне рішення може бути скасоване Білоцерківським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яку може бути подано до суду протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення воно може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Суддя ОСОБА_10