Справа № 639/7628/15-ц
15 лютого 2016 року Жовтневий районний суд м. Харкова
у складі: головуючого судді Іванової І.В.,
за участю секретаря Тущенко Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Харкова цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -
27.08.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу та суму процентів за користування чужими коштами.
У обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що громадянин ОСОБА_2 13 січня 2013 року за договором займу зайняв у нього грошову суму еквівалентну 20 000 доларам США, зобовязавшись повернути її безстроково /в тому числі і частинами/. Однак до теперішнього часу , не глядячи на його неодноразові вимоги , відповідач свої зобовязання не виконує. Підтвердженням отримання коштів відповідачем являється розписка, написана їм власноруч. Таким чином відповідач продовжує користуватися чужими /його/ грошовими коштами , на вимоги про повернення боргу не реагує, чим поставив його в край тяжке матеріальне становище .
15 .02.2016 року позивач надав заяву про збільшення позовних вимог та просив остаточно стягнути з відповідача на його користь суму еквівалентну 20 000 доларам США - 522 948, 60 грн. , суму процентів за користування його грошами з 14.01.2013 року по 15.02.2016 року у розмірі 356 148 грн..
У судове засідання позивач не зявився , надав заяву з проханням розглядати справу за його відсутністю та задовольнити позов. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був належним чином повідомленим шляхом публікації оголошення через пресу, що відповідає вимогам ч. 9 ст. 74 ЦПК України, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому суд вважає за можливе слухати справу у його відсутності за наявними у справі доказами, ухваливши по справі за згодою позивача та відповідно до ст.ст. 169, 224-226 ЦПК України, заочне рішення.
Суд, прийнявши до уваги доводи позивача, зазначені у позовні заяві , дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Як убачається з матеріалів справи у договорі позики від 13.01.2013 року строк виконання боржником ОСОБА_3 зобов'язання не встановлено.
Таким чином, кредитор, ОСОБА_1 , має право вимагати виконання зобов'язання в любий час.
Так, позивач зазначив , що неодноразово у усній формі вимогам відповідача про виконання зобов'язання, однак сума позики повернута не була .
Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України , законодавець не зазначив , що вимога кредитора про виконання зобовязання повинна бути письмовою.
Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі, що були передані йому позичальником) у строк та в порядку встановлені договором.
Судом встановлено, що 13.01.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики відповідно до якого останній отримав від позивача грошові кошти в борг в сумі 20 000 доларів США грн., що підтверджується розпискою про отримання коштів (а.с.3).
Відповідно до зазначеного договору відповідач зобовязався повернути борг позивачу у безстроковому порядку.
Судом встановлено, що позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення боргу за договором позики, однак кошти відповідачем не було повернуто.
Отже, у встановлений термін відповідач кошти не повернув та в добровільному порядку відмовляється виконати своє зобов'язання.
Згідно ч.1, 2 ст.533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Таким чином, до грошового зобов'язання, у якому визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, застосовують курс цієї одиниці по відношенню до гривні на день ухвалення судового рішення.
Отже, станом на 15 лютого 2016 року , виходячи із офіційного курсу за 100 доларів США, сума боргу на користь позивача складає 522 948, 60 грн..
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Суд не наділений повноваженнями згідно чинного законодавства вийти за межі позовних вимог при розгляді справ позовного провадження.
Також позивач просить стягнути з відповідача проценти від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України з 14.01.2013 року по 15.02.2016 року , що складає 356148 грн. та відповідає вимогам ч. 1 ст. 1048 ЦК України..
Суд приходить до висновку, що вимога в цій частині також підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до Аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, проведеного Верховним Судом України зазначено, що у судів виникають труднощі при вирішенні питання щодо одночасного стягнення процентів, визначених статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК і трьох процентів річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК. При розгляді цього питання слід мати на увазі, що проценти, визначені статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК, і процентів, що стягуються відповідно до ст. 625 ЦК, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК та іншими статтями, і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК, є правомірним (за умов, що такі вимоги заявлені кредитором).
Ця позиція підтверджується практикою Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 29 травня 2013 р. у справі № 6-39цс13), відповідно до якої правильним є стягнення з відповідача на користь позивача процентів за банківськими вкладами за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладнику, а також трьох процентів річних і суми відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК..
Згідно з правовою позицією, що викладена в постановах Верховного Суду України № 6-79цс12 від 18 липня 2012 року та № 6-48цс12 від 30 травня 2012 року договір позики, як загальна договірна конструкція, є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). За змістом ст. 1048 ЦК України договір позики може бути оплатним або безоплатним. Відносини позики вважаються оплатними, якщо їх безоплатний характер прямо не вставлений ЦК України, іншими законодавчими актами або умовами договору. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Таким, чином вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 356148 грн. грн. підлягає задоволенню, оскільки є правильно нарахованими та ґрунтуються на вимогах закону.
Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
На підставі зазначеного, та оскільки судом встановлено, що між сторонами існували договірні зобов'язання, пов'язані з позикою грошей, то позивач правомірно просить стягнути борг, що є неповернутим, бо в цьому є вина відповідача та суд приходить до висновку, щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення суми боргу, та їх задоволення в повному обсязі.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Як вбачається з ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 15.02.2016 року позивача було звільнено від сплати судового збору у розмірі 3654 грн. до ухвалення судового рішення по зазначеній справі .
Таким чином судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 169, 179, 209, 212-215, 223, 224-226, 292, 294 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 522948, 60 грн., проценти за договором позики у розмірі 356148 грн. та судовий збір у розмірі 3654 грн. на користь держави .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідачів, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення - шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Іванова І.В.