РІШЕННЯ

Іменем України

18.11.2016 р. м. Львів.

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді - Мартинишин М.О.

при секретарі - Потюк В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2,

треті особи: орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_3

про визначення фактичного місця проживання дитини,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із ним.

Позовні вимоги мотивує тим, що 22 вересня 2006 року між ним та ОСОБА_2 був зареєстрований 22.09.2001 року у Львівському міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції; актовий запис № 2191. Від спільного шлюбу у них народився син ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 19.12.2014 року рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області шлюб між ними був розірваний. Син залишився проживати з ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1. Однак після розірвання шлюбу він беру активну участь у вихованні сина, який залишається ночувати із ним. Також він займаюся фізичним та духовним розвитком дитини. З його ініціативи дитина відвідує гуртки та спортивні секції. Періодично він відвідує школу де навчається син та цікавлюсь його успішністю, контактую із класним керівником та всі витрати на забезпечення дитини він взяв повністю на себе Син виявляє бажання проживати із ним та категорично відмовляється жити із матір'ю, оскільки у нього із дитиною психологічний контакт, прив'язаність один до одного. Дитина дуже рада у той час коли він його забирає до себе та не бажає повертатись до матері, просить його залишити. Керуючись бажанням та інтересам дитини, він запропонував відповідачці встановити місце проживання їхнього малолітнього сина із ним, однак відповідачка категорично відмовилась. Дитина відчуває при цьому моральні страждання, оскільки, мати не зважає на його думку та нехтує проханнями проживати із ним, а тому просить визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із ним.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, дали аналогічні пояснення викладеним у позові. Просять позов задоволити.

Відповідачка у судовому засіданні позов визнала та пояснила, що її син ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 бажає прожита разом із батьком, тобто із позивачем, а тому вона як мати не заперечує та прислуховується до думки сина. Просить позов задоволити.

Представник третьої особи орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради в судовому засідання позов підтримав та пояснив, що оскільки позивач проживає разом із дитиною ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_2 створив йому належні умови для проживання, виховання і розвитку дитини, дитина забезпечена одягом, харчуванням, засобами гігієни та виходячи із думки дитини, яка бажає проживати із позивачем, а тому просить позов задоволити.

Третя особа ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, та пояснив, що дійсно він хоче прожити разом із батьком, оскільки в нього із батьком теплі стосунки, який його забезпечує всім необхідним для проживання, навчання та повноцінного розвитку, а тому просить позов задоволити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 22.09.2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб у Львівському міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції; актовий запис № 2191.

Від спільного шлюбу у сторін народися син ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1

Матеріалами справи підтверджено, що за місцем проживання батька за адресою: ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 проведено начальником відділом у справах дітей Сихівської районної адміністрації, головним спеціалістом відділу у справах дітей Сихівської районної адміністрації та спеціалістом І категорії - юрисконсультом відділу у справах дітей Сихівської районної адміністрації обстеження житлово-побутових умов.

Як вбачається із акту обстеження житлово-побутових умов(а.с.5), що а результатами проведеного обстеження з'ясовано, що на момент присутності комісії квартирі перебув ОСОБА_1 та його син ОСОБА_3. ОСОБА_1 повідомив, що проживає у даному помешканні разом із сином згідно з договором майнового найму від 11.03.2016 року, а їх місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3. Квартира складається з двох кімнат, кухні, вигод, де зроблений сучасний ремонт, є нові меблі т побутова техніка, В помешканні чисто та придбано. Дитина проживає у окремій кімнаті, забезпечена одягом, шкільним приладдям, пізнавальною літературою, продуктами харчування. За вказаною адресою батьком створено всі необхідні умови для проживання, навчання та розвитку дитини ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно ст.19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до пункту 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866, для розв'язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності). Під час розв'язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов'язків матері та батька щодо дитини. Працівник служби у справах дітей за місцем проживання дитини проводить бесіду з батьками та відвідує їх за місцем проживання, про що складає акт за формою згідно з додатком 9. У разі коли батьки дитини проживають у межах різних адміністративно-територіальних одиниць, той із батьків, який подав заяву про визначення місця проживання дитини з ним, звертається до служби у справах дітей за місцем свого проживання для здійснення обстеження його житлово-побутових умов та складення акта обстеження умов проживання згідно з додатком 9. Зазначений акт передається заявником до служби у справах дітей за місцем проживання дитини, працівник якої проводить з ним бесіду. Під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров'я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або вживає наркотичні засоби, своєю поведінкою може зашкодити здоров'ю та розвитку дитини. Якщо встановлено, що жоден з батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, служба у справах дітей подає клопотання голові районної, районної у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради про позбавлення таких батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

Відповідно до ч.5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей та документів, які стосуються справи.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від №3509-576 від 24.06.2016 року з метою захисту прав та інтересів дитини, вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком ОСОБА_1.

Відповідно до ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно зі ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із ст. 27-1 ЦПК України, суд під час розгляду справи повинен забезпечити захист прав малолітніх або неповнолітніх осіб.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Крім того, поняття „розлучення дитини та матері" не є тотожним поняттю „визначення різних місць проживання матері та дитини", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленності з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання.

Таким чином положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини.

Як роз'яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Частинами 1,2 ст.171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й ст. 12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов'язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю.

У відповідності до ч.2 ст. 12 Конвенції про права дитини та ч. 2 ст. 171 Сімейного кодексу України думка дитина може бути заслухана судом безпосередньо чи через відповідний орган.

З висновку органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від №3509-576 від 24.06.2016 року вбачається, що із неповнолітнім ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 15.06.2016 року працівниками відділу у справах дітей Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, за згодою батьків дитини, проведено розмову, який виявив бажання проживати разом із татом. Вказана позиція ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 підтверджується також висловлена останнім у судовому засіданні, що не заперечується сторонами по справі.

Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Згідно п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальні частині рішення посилання на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 3 ст.212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Крім цього, відповідно до ст.174 ЦПК України, відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду. Оскільки, визнання відповідачем позову, не суперечить вимогам закону і не порушує прав та інтересів будь-яких осіб, суд приймає таке визнання відповідачем позову.

Враховуючи вищезазначене, враховуючи інтереси дитини, її прихильність до батька, який її виховує та утримує, та їх спільне проживання за адресою: АДРЕСА_4, позицію представника органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з батьком та визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що позовна вимога про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із її батьком ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_4 підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10,11, 27, 30, 57-61, 88, 174, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 19, 110-112, 153, 161 СК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

позов задовольнити.

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із її батьком ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_4.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Мартинишин М.О.