Провадження № 2/521/253/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 квітня 2016 року

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді Гуревського В.К.

За секретаря Ардаковської А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус ОСОБА_4, про визнання договорів дарування та купівлі-продажу недійсними, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 08 грудня 2014 року звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5, із вимогою про визнання причин пропуску строку на подання позовної заяви поважними та поновлення строку позовної давності; визнання договору дарування від 07 грудня 2009 року, щодо квартири АДРЕСА_1, недійсним; визнання договору купівлі-продажу від 22 липня 2010 року, щодо квартири АДРЕСА_1, недійсним; зупинення виконання судового рішення Малиновського районного суду м, Одеси від 14 березня 2013 року № 1519/2-1856/11 у частині виселення ОСОБА_1 зі спірної квартири; стягнення з відповідачів на користь позивача суму сплачених судових витрат, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на такі обставини.

Згідно договору дарування від 17 грудня 2002 року, посвідчений державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори м. Одеси, за реєстровим № 10-3809, ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_2. З того часу та по теперішній час він мешкає у цій квартирі разом зі своєю родиною. 07 грудня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно якого останній надав у борг позивачу кошти у розмірі 45000,0 доларів США, що підтверджується розпискою від 17 грудня 2009 року, за якої ОСОБА_1 зобов'язався повернути вказану грошову суму до 07 березня 2010 року. Згідно висновку службового розслідування за зверненням ОСОБА_6 до УМВС у Одеській області від 10 серпня 2010 року встановлено, що група осіб: ОСОБА_7, співробітника міліції ОСОБА_8, разом з ОСОБА_2, ввела в оману ОСОБА_1, щодо дійсного наміру вчинення дій з боку ОСОБА_2 відносно вказаної квартири. Та встановлено, що фактично ОСОБА_1 було передано гроші не ОСОБА_2, а саме співробітником міліції ОСОБА_8 у фактичному розмірі 13000,0 доларів США у позику.

Наказом № 843 від 18 серпня 2010 року ОСОБА_8 за вказане правопорушення звільнений з займаної посади. Згідно вимог розписки, яка підтверджує начебто договір позики, вказана сума позики у розмірі 45000,0 доларів США, та у разі не повернення суми боргу до 07 березня 2010 року, спірна квартира буде переоформлена у власність на ОСОБА_2. В забезпечення виконання умов вказаних у розписці, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування від 17 грудня 2009 року квартири АДРЕСА_3, яка на праві власності належала ОСОБА_1. Але не маючи намір приймати виконання зобов'язання по розписці, а бажаючи шляхом обману заволодіти майном - квартирою № 3 у будинку № 12 по вул. Мельницькій у м. Одеса, ОСОБА_2 за попередньою змовою з ОСОБА_8 та ОСОБА_7, ще до настання спливу строку, а саме вже 21 грудня 2009 року, перереєстрував право власності на квартиру за ОСОБА_2 через два тижні від дати складання розписки. 22 липня 2010 року ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 продав ОСОБА_5 відповідно договору купівлі-продажу. Під час продажу спірної квартири, ОСОБА_2 зобов'язався протягом місяця звільнити квартиру та передати її покупцеві - ОСОБА_5, але проживаючий у вказаній квартирі скаржник зі своєю сім'єю відмовився звільнити житло.

Тобто, між сторонами фактично укладений удаваний правочин, а саме: договір дарування квартири насправді є договором застави в забезпечення повернення позики. Таким чином, воля сторін при укладенні спірного договору була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж ті, які передбачені правочином. ОСОБА_9, порушуючи умови договору позики не дочекавшись кінцевого терміну виконання зобов'язання ОСОБА_1, зареєстрував на своє ім'я в КП «ОМБТІ та РОН» право власності на квартиру АДРЕСА_2. Що підтверджує, що відповідач не мав наміру укладати навіть договір застави майна, а бажав незаконно заволодіти майном позивача, під впливом відповідача, що своїми діями ввів в оману позивача стосовно юридичної природи договору дарування, приховуючи свій намір заволодіти майном позивача. 22 липня 2010 року, відповідачі знаючи, що він уклав нікчемний правочин, та не є законним носієм прав та обов'язків власника спірної квартири, порушуючи публічний порядок укладення договорів, незаконно володів спірною квартирою, уклав договір купівлі-продажу з ОСОБА_5

Із вказаних порушених прав, у серпні 2010 року справа №2-6829/2010, позивач звертався з таким же позовом про визнання договору дарування не дійсним. 29 квітня 2012 року ОСОБА_1 був взятий під варту, та не міг приймати участь у вказаній справі, грошей на представника не було. У зв'язку з неодноразовою неявкою, було залишено вказаний позов без розгляду. 12 червня 2013 року вироком Малиновського районного суду по справі № 1-11622/12 позивач був засуджений за ст. 307 КК України із застосуванням ч. 2 ст. 69 КК України до позбавлення волі строком на 6 років без конфіскації майна. А ухвалою Апеляційного суду Одеській області від 13 березня 2014 року вказаний вирок скасовано, та його звільнили з під варти 13 березня 2014 року.

Після звільнення з місць позбавлення волі позивач довгий час не міг знайти роботу, знаходився в скрутному фінансовому стані. Тож, не маючи фінансової змоги для звернення до адвоката, а для складання касаційної скарги потрібні спеціальні знання в галузі права, тому з урахуванням строку запобіжного заходу, а також скрутного матеріального становишся пропустив строк позовної давнини з поважних підстав. Загальний термін строку позовної давності становить три роки. Час з 17 вересня 2009 року до серпня 2010 року/час подачі позову/ становить десять місяців. З травня 2012 року позов залишено без розгляду, але подачі позову повторна та особисто приймати участь у справі заважала невідворотна подія - взяття під варту, яка не залежала від його волі. З 13 березня 2014 року позивач був звільнений з під варти та на час подання нового позову сплинув час до 24 листопада 2004 року, а сам ще вісім місяців. Загалом 18 місяців. Таким чином, та з урахуванням того, що після переривання строку позовної давності перебіг починається заново, а саме з травня 2012 року, то строк позовної давності закінчується у будь-якому разі у травні 2015 року.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_10 надала до суду заяву про застосування позовної давності, в якій просила у позові ОСОБА_1 відмовити на підставі спливу строку позовної давності. Посилаючись на те, що 07 грудня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_4. 22 липня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4. У серпні 2010 року ОСОБА_1 подав до Малиновського райсуду м. Одеси позовну заяву про визнання договору дарування недійсним. 19 липня 2012 року ухвалою Малиновського райсуду м. Одеси (яка не була оскаржена) позовна заява ОСОБА_1 залишена без розгляду у зв'язку з його неодноразовою неявкою у судове засідання.

Згідно ч. 1 ст.265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Відповідно до Постанови Приморського районного суду м. Одеси від 01 травня 2012 року ОСОБА_1 був взятий під варту. У своєму позові ОСОБА_1 стверджує, що з під варти він був звільнений лише 13 березня 2014 року. Однак, згідно матеріалів цивільної справи №1519/1856/2011 (а.с. 109) є лист Одеського слідчого ізолятору від 19 червня 2012 року про те, що ОСОБА_1 у Одеському слідчому ізоляторі не утримується. Згідно телеграми повістка ОСОБА_1 не вручена 23 червня 2012 року у зв'язку з лікуванням у туб. диспансері. Крім того, з 24 жовтня 2012 року ОСОБА_1 регулярно був присутній на судових засіданнях у Малиновському райсуді м. Одеси по розгляду цивільної справи №2-1856/11 про виселення його разом з родиною з вищевказаної квартири. Таким чином, з 08 грудня 2012 року сплив строк позовної давності про визнання договору дарування недійсним. Незважаючи на той факт, що ОСОБА_1 було відомо про факт укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу вищевказаної квартири (вказано у позовній заяві, що він разом з сім'єю проживав у квартирі та відмовився звільнити житло), він не звертався до суду про визнання цього договору недійсним. Таким чином, з 23 липня 2013 року сплив строк позовної давності про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_11 надав до суду заперечення, в якому просив у позові ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, зазначивши, що з вказаним позовом позивач звернувся до суду 08 грудня 2014 року, а згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. Перебіг позовної давності, за змістом ст. 261 ЦК, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Про договір дарування позивач дізнався в день його укладення, тому строк позовної давності для звернення до суду з позовом щодо цього договору починає спливати від цього дня. Станом на 08 грудня 2014 року з дня укладення договору дарування минуло 5 років. Згідно ст. 264 ЦК, строк позовної давності переривається у разі пред'явлення позову до одного з відповідачів, після чого перебіг строку давності починається спочатку.

Позивач 03 серпня 2010 року вже звертався до суду з позовом про визнання недійсними вказаного вище договору дарування квартири, але його позов був залишений без розгляду 19 липня 2012 року. Однак, згідно правової позиції вищих спеціалізованих судів, за змістом ч. 2 ст. 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог закону. Тому подання позову, залишеного без розгляду з вини позивача, не перериває строк позовної давності. Залишення позову без розгляду також не зупиняє строків позовної давності згідно ст. 263 ЦК України. Але навіть якщо врахувати, що строк позовної давності був перерваний внаслідок подання позову від 03 серпня 2010 року, то від цього дня строк позовної давності починає спливати спочатку. Від 03 серпня 2010 року до дня подачі нового позову минуло 4 роки 4 місяці та 5 днів. Тобто строк позовної давності позивачем істотно пропущений у будь-якому випадку. Тому ОСОБА_2 заявляє про застосування строку позовної давності, що є підставою для відмови ОСОБА_1 у позові.

Не можна вважати обґрунтованим клопотання позивача про визнання причин пропуску строку позовної давності поважними та про його поновлення. Причиною пропуску строку позовної давності позивач вказує перебування ним під вартою. Однак, після укладення договору дарування позивач перебував під вартою з 29 квітня 2012 року до 02 жовтня 2012 року (5 місяців 5 днів) та з 12 червня 2013 року до 13 березня 2014 року (9 місяців 2 дні), сумарно 14 місяців 7 днів. З-під варти позивач звільнився 13 березня 2014 року, а до суду звернувся аж 08 грудня 2014 року. Будь-яких причин, за яких позивач не звертався до суду з 02 жовтня 2012 року до 12 червня 2013 року та з 13 березня 2014 року до 08 грудня 2014 року, не вказано. Також і загальний строк перебування під вартою набагато менший від строку позовної давності, що свідчить про відсутність поважних причин пропуску строків позовної давності позивачем. Крім цього, перебування під вартою не є підставою для зупинення строків позовної давності згідно ст. 263 ЦК України, тому перебування під вартою не є поважною причиною пропуску строків позовної давності. Зокрема під час перебування під вартою позивач оскаржував у судовому порядку вирок щодо нього у порядку КПК, а тому міг оскаржити й договори у порядку цивільного судочинства, про які він на той час добре знав і перешкод для цього у нього не було. За наведених обставин відсутні підстави для визнання причин пропуску строків позовної давності поважними та його поновлення. Тому необхідно до позовних вимог ОСОБА_1 застосувати строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Відмова у позові у зв'язку з пропуском строків позовної давності може мати місце лише у випадку встановлення судом порушення права позивача. Але права позивача оспорюваними договорами не порушені.

Договір дарування був укладений відповідно до закону, нотаріально посвідчений. Воля позивача на укладення цього договору була вільною, правову природу договору та його наслідки нотаріусом було роз'яснено позивачу перед укладенням договору, про що він розписався у договорі. Доводи позивача про те, що насправді укладався не договір дарування, а договір застави, є безпідставними. Договір позики між сторонами не укладався. Отримання грошей позивачем було оформлено його розпискою у простій письмовій формі. Будь-яких зобов'язань за цією розпискою у ОСОБА_2 не виникло. Позивач у розписці вказав, що у випадку не повернення боргу до 07 березня 2010 року його квартира буде переоформлена на ОСОБА_2 Оскільки зобов'язання за позикою можуть бути виконані достроково, позивач добровільно достроково переоформив свою квартиру на ОСОБА_2 у встановленому законом порядку. У будь-якому випадку ОСОБА_2 не мав наміру та бажання укладати з позивачем договір застави та надавати позику під заставу. Тому позика та дарування були окремими самостійними правочинами. Тому підстав для визнання договору дарування не має. Тим більше, що позивач отримані від ОСОБА_2 кошти йому так і не повернув. Позивач не є стороною договору купівлі-продажу квартири, на день укладення цього договору власником квартири не був, його права цим договором не порушені, а тому він не має права оспорювати цей правочин. Саме по собі визнання недійсним договору дарування не тягне за собою визнання недійсним договору купівлі-продажу, а наслідком цього можуть бути інші правовідносини.

В судовому засіданні 03.11.2015 року судом визнана явка відповідача ОСОБА_2 обовязковою для дачі особистих пояснень. ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, надав до суду заяву обставин справи.

За цією заявою (а. с. 146 148) на початку грудня 2009 р. знайомий ОСОБА_2 ОСОБА_12 запропонував дати у борг знайомому його знайомої гроші у розмірі 45 тисяч доларів США на невеликий строк, які йому були потрібні для придбання якогось приміщення, його оформлення, ремонту і подальшого вигідного продажу. 07 грудня 2009 р. ОСОБА_2 у присутності ОСОБА_13 і його знайомою ОСОБА_14 дав у борг ОСОБА_1 45 тисяч доларів США, про що останній написав розписку із зобов'язанням повернути борг до 07 березня 2010 р.

Про які-небудь гарантії повернення боргу сторони не домовлялися. ОСОБА_1 сказав, що якщо в строк не поверне борг, то переоформить на ОСОБА_2 в рахунок боргу квартиру АДРЕСА_5, вартість якої, з його слів, відповідна боргу. Після отримання суми боргу ОСОБА_1 запропонував переоформити вказану вище квартиру на ОСОБА_2 в рахунок повернення боргу не чекаючи 07 березня 2010 р. Це він пояснив тим, що намагався взяти кредит в банку, готовий був продати вказану квартиру, у зв'язку з чим у нього на руках був весь необхідний для нотаріальної операції пакет документів, термін дії якого обмежений і скоро стече, і щоб потім по-новому не витрачати гроші і час на підготовку нового пакету документів для операції на випадок, якщо до 07 березня 2010 р. ОСОБА_1 не встигне повернути борг. ОСОБА_2 погодився і вони в нотаріальній конторі оформили договір дарування на квартиру. Нотаріус передала екземпляр договору дарування квартири ОСОБА_2 з документами на неї, а ОСОБА_1 передав ключі від квартири.

Оскільки у ОСОБА_2 було житло, він не мав намірів переселятися в даровану квартиру. За усною домовленістю з ОСОБА_1 він дозволив останньому тимчасово проживати в цій квартирі, за що він обіцяв провести в ній ремонт, оскільки квартира потребувала ремонту. Також була усна домовленість, що до 07 березня 2010 р. ОСОБА_2 квартиру продавати не буде, і він може у цей термін її викупити за 45 тисяч доларів США. До березня 2010 р. з ОСОБА_1 не бачився. У обумовлений в розписці термін до 07 березня 2010 р. ОСОБА_1 борг не повернув.

Оскільки ОСОБА_2 знадобилися гроші, навесні або на початку літа 2010 р. він зустрівся з ОСОБА_1, який сказав що у нього виникли складнощі з придбанням, ремонтом і продажем приміщення, тому повернути борг не може і запропонував виставити квартиру на продаж. ОСОБА_1 надавав допомогу у продажу квартири, показуючи її потенційним покупцям через агентство нерухомості. У липні 2010 р. на квартиру знайшовся покупець ОСОБА_5, яка запропонувала за квартиру 30 тисяч доларів США. Через відсутність інших пропозицій та із-за кризи на ринку нерухомості, сильних коливань валюти, боячись подальшого зниження вартості квартири, ОСОБА_2 вимушений був погодитися на цю пропозицію. До того ж ОСОБА_1 обіцяний в квартирі ремонт не зробив, і квартира була в неналежному стані, потребувала ремонту. З виручених від продажу квартири 30 тисяч доларів США ОСОБА_2 частину грошей віддав для погашення боргів по комунальних платежах, оскільки за час мешкання ОСОБА_1 в квартирі виник великий борг по комунальних платежах, а квартиру з таким боргом купувати відмовлялися. Також за рахунок отриманих від ОСОБА_5 грошей ОСОБА_2 сплатив послуги агентства нерухомості, і у результаті від продажу квартири залишилося 21 тисяча доларів США. Таким чином, від продажу отриманої в рахунок боргу квартири вдалося погасити лише половину боргу. Повернути останню частину боргу ОСОБА_1 відмовився. В цей час, влітку 2010 р., він отримав з Малиновського суду позов ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним, тому в цій же справі ним був заявлений зустрічний позов до ОСОБА_1 про стягнення 15 тисяч доларів США. До теперішнього часу ОСОБА_1 не повернув всієї суми боргу. Частина боргу погашена за рахунок продажу отриманою від ОСОБА_1 в рахунок боргу квартири.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали цієї справи та справи № 1519/2-1856/11, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із частковим задоволенням позову. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін, свідків, представлених письмових доказів.

Судом встановлено, що 17 грудня 2002 року ОСОБА_15 подарувала, а ОСОБА_1 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_6, яка складається в цілому з двох кімнат загальною площею 42,4 кв. м., у тому числі житловою 24,4 кв. м., що підтверджується договором дарування від 17 грудня 2002 року посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_16 за реєстровим №10-3809.

Право власності за ОСОБА_1 було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 25 листопада 2003 року за №1345, стор. 97 в книзі 481пр., про що свідчить витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно виданого КП «ОМБТІ та РОН» 07 грудня 2009 року за №24698855.

07 грудня 2009 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_7 (вул. Мойсеєнко) у м. Одесі, що був посвідчений приватним нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за №1287.

Відповідно до листа приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 від 21 вересня 2015 року за №59/01-16, вбачається, що він просив розглядати справу за його відсутністю та договір дарування був посвідчений ним з дотриманням всіх вимог чинного законодавства та волевиявленням сторін, зазначивши, що 07 грудня 2009 року ним був посвідчений договір дарування, зареєстрований в реєстрі за №1287, за яким ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_8 (вул. Мойсеєнко) у м. Одесі. Договір був оформлений на підставі поданих документів, а саме: 1) Договору дарування, посвідченого Першою одеською державною нотаріальною конторою, 17 грудня 2002 року за реєстровим №10-3809, зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості 25 листопада 2003 року за №1345, стор. 97 в книзі 481пр.; 2) Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно виданого КП «ОМБТІ та РОН» 07 грудня 2009 року за №24698855. Волевиявлення ОСОБА_1 було підтверджено прочитанням та підписанням договору дарування, підписом в реєстрі.

На підставі договору купівлі-продажу від 22 липня 2010 року ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_5 купила квартиру під №12 по вулиці Мельницькій в м. Одесі, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_17 22 липня 2010 року, за реєстровим № 659 та зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН» 04 жовтня 2012 року за реєстраційним № 29094672, запис №1345, в книзі 653пр.-143. Відповідно до п. 3.2 зазначеного договору грошові кошти за квартиру продавець ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_5 у повному обсязі, тобто за договором відбувся повний розрахунок.

14 березня 2013 року Малиновським районним судом м. Одеси по цивільній справі за №1519/2-1856/11 у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_18, ОСОБА_19, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього, ОСОБА_20, третя особа з самостійними вимогами: ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог: Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом виселення відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_18, ОСОБА_19, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього, ОСОБА_20, третя особа: ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог: Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради вселення та вселення задоволено. Виселено ОСОБА_1, ОСОБА_19, ОСОБА_18, ОСОБА_20 з квартири АДРЕСА_9 в Одесі. Вселено ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_10. Скасовано арешт з квартири АДРЕСА_10, накладений ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2010 року.

05 червня 2013 року Апеляційним судом Одеської області рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 березня 2013 року залишено без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У звязку з цим ОСОБА_1 посилається на те, що 07 грудня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно якого останній надав у борг позивачу кошти у розмірі 45000,0 доларів США, що підтверджується розпискою від 17 грудня 2009 року, за якої ОСОБА_1 зобов'язався повернути вказану грошову суму до 07 березня 2010 року. При цьому пообіцяв в разу неповернення суми боргу квартиру АДРЕСА_10 переоформити на ОСОБА_2

Таким чином, судом встановлено, що фактично дарування спірної квартири відбулося не відповідно до волі дарувальника саме на безоплатну передачу нерухомого майна. Із самого початку домовленості між сторонами квартира виступала в якості застави на виконання боргового зобовязання.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 18 червня 2014 року ц справі № 6-69цс14 відсутність у особи під час укладання договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України.

За викладених обставин суд вважає наявними підстави для визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 07 грудня 2009 року, між ОСОБА_1, з однієї сторони, і ОСОБА_2, з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, недійсним.

Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22 липня 2010 року квартири АДРЕСА_1, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, то в задоволенні цих вимог суд має відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання індикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Щодо зупинення виконання судового рішення Малиновського районного суду м, Одеси від 14 березня 2013 року № 1519/2-1856/11 у частині виселення ОСОБА_1 зі спірної квартири; стягнення з відповідачів на користь позивача суму сплачених судових витрат суд також має відмовити, оскільки не має повноважень на вчинення таких дій.

Щодо поновлення строків звернення позивача до суду.

В провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №1519/2-1856/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_18, ОСОБА_19, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього, ОСОБА_20, третя особа з самостійними вимогами: ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог: Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом виселення; за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_18, ОСОБА_19, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього, ОСОБА_20, третя особа: ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог: Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради вселення та вселення.

При розгляді цієї справи ухвалою суду від 19 липня 2012 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним.

За матеріалами справи в час залишення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним ОСОБА_1 перебував під вартою, а саме в Тубдиспансері.

29 квітня 2012 року ОСОБА_1 був взятий під варту, та не міг приймати участь у вказаній справі. 12 червня 2013 року вироком Малиновського районного суду по справі № 1-11622/12 позивач був засуджений за ст. 307 КК України із застосуванням ч. 2 ст. 69 КК України до позбавлення волі строком на 6 років без конфіскації майна.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 13 березня 2014 року вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 12 червня 2013 року, у відношенні ОСОБА_1, засудженого за ст. 307 ч. 2 КК України, скасовано; кримінальну справу за звинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 307 ч. 2 КК України, направлено прокурору м. Одеси для проведення додаткового розслідування; запобіжний захід ОСОБА_1 змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд; ОСОБА_1 з під варти звільнено, негайно із залу суду.

Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 (три) роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, с підставою для відмови у позові.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду із пропуском строків звернення до суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Норма ч. 5 ст. 267 ЦК припускає можливість визнання судом поважними певних причин пропуску позовної давності, однак не містить переліку таких причин. Виходячи з загальних засад цивільного законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску позовної давності мають бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об'єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим захистом у період дії строку позовної давності. Підстави для зупинення або переривання перебігу позовної давності, визначені ст. ст. 263 - 264 цього Кодексу, не належать до категорії поважних причин, оскільки вони безпосередньо визначені законодавцем як підстави для продовження строків позовної давності.

Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання тощо.

За викладених обставин суд не може не вязати до уваги той факт, що під час розгляду його позову про визнання недійсним договору дарування ОСОБА_1 за справою № 2-1856/11 не з власної ініціативи перебував під вартою за обвинуваченням, яке не було підтверджено судовими органами, а під час розгляду цієї справи Веселов О,В. звернувся до суду про визнання дій органів досудового слідства протиправними. Крім того, судом встановлено, що право ОСОБА_2 ґрунтується на недійсному правочині. За наслідками цього договору сімя ОСОБА_1 , в тому числі двоє його неповнолітніх дітей ОСОБА_18, 1996 р. н., та ОСОБА_20, 1997 р. н., позбавлені права на житло.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин вважає, що його права і свободи порушенні або порушуються, створено або створюються перешкоди для реалізації або мають місце ущемлення прав та свобод.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 р. визначено право кожного на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить його спір щодо його прав та обов'язків.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» (22277/93, 27 червня 2000 р. пар. 59), правило встановлення обмежень звернення до суду у зв'язку з пропущенням строку звернення, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично та не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

За викладених підстав суд має поновити позивачу строк звернення до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть також бути визнання права та визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Враховуючи обставини справи, суд вважає за необхідне визнати позов частково обґрунтованим, внаслідок чого поновити ОСОБА_1 строк для звернення до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним; визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 07 грудня 2009 року, між ОСОБА_1, з однієї сторони, і ОСОБА_2, з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, - недійсним, а також стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача судовий збір у сумі 364,60 грн. (243,6 грн. + 121,0 грн.) відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. В решті позовних вимог відмовити.

Керуючись ст.ст. ст. 16, 203, 215, 216, 229, 256, 261, 267, 717 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 214, 215 Цивільного процесуального кодексу України, СУД-

В И Р І Ш И В

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договорів дарування та купівлі-продажу недійсними задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 строк для звернення до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним.

Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 07 грудня 2009 року, між ОСОБА_1, з однієї сторони, і ОСОБА_2, з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, - недійсним.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 364,60 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

СУДДЯ: В.К.Гуревський