Справа № 152/1653/16-ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2016 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі: головуючої судді Соколовської Т.О.

при секретарі Годованюк І.Л.

з участю

представника РВДВС ГТУЮ

у Вінницької області ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді, в залі суду подання начальника відділу Шаргородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_2 про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника ОСОБА_3 за межі України без вилучення паспортного документа,

В С Т А Н О В И В :

10 листопада 2016 року начальник відділу Шаргородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_2 звернувся до суду із поданням, у якому просить тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України ОСОБА_3 без вилучення паспортного документа.

Подання обґрунтовано тим, що у Шаргородському районному ВДВС ТУЮ у Вінницькій області на виконанні знаходиться виконавчий лист по справі № 152/2467/13-к, виданий 08.07.2015 року Шаргородським районним судом Вінницької області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 12102,60 грн. Боржник добровільно вирок суду не виконує, у звязку з чим ініціатор подання просить тимчасово обмежити ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України шляхом заборони перетинати державний кордон України, до виконання зобовязань, покладених на неї вироком суду.

У судовому засіданні представник Шаргородського районного ВДВС ТУЮ у Вінницькій області - старший державний виконавець Греля Н.А. подання підтримала, просила тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_3

Заслухавши старшого державного виконавця Шаргородського районного ВДВС ТУЮ у Вінницькій області ОСОБА_1, вивчивши матеріали справи суд вважає, що подання задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 30.04.2014 року з ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_4 4527,60 грн. матеріальної шкоди, 5000 гривень моральної шкоди, 3000 гривень за надання правової допомоги та 50 гривень судового збору (а.с. 5).

Виконавчий лист по виконанню вказаного судового рішення видано Шаргородським районним судом Вінницької області 08.07.2015 року (а.с.5).

Виконавче провадження ініціатором клопотання відкрито 15.07.2015 року (а.с.6).

ОСОБА_3 добровільно рішення суду не виконує.

Згідно отриманих даних боржник не працює, на обліку в ОУПФУ в Шаргородському районі Вінницької області не перебуває, за даними Державної податкової служби України підприємницькою діяльністю не займається.

Відповідно до акту державного виконавця від 03.02.2016 року ОСОБА_3 в с. Хоменки Шаргородського району зареєстрована, але не проживає; місце її знаходження не відоме (а.с.12).

Вказані факти стали підставою для звернення начальника відділу Шаргородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_2 в суд із поданням про обмеження боржника ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України(а.с.1-2).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина 5 ст.124 Конституції України проголошує, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно з статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Зазначене кореспондується із практикою Європейського суду з прав людини, який в п.24 рішення у справі "Воротніков проти України" від 14.02.2008 року вказав, що "провадження в суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадією загального провадження, а тому виконавче провадження не має бути відокремлене від судового і ці два провадження мають розглядатися як цілісний процес".

У п. 23 рішення ЄСПЛ в справі "Матківська проти України" від 12.03.2009 року суд звернув увагу, що "виконання рішення є другим етапом судового провадження, а також, що реалізоване право знаходить свою ефективну реалізацію саме у момент виконання.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження", примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Згідно із статтею 6 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

За приписами статті 11 вказаного Закону України державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п.18 ч.3 ст. 11 ЗУ "Про виконавче провадження", державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням.

Реалізація цих прав здійснюється шляхом звернення до суду в порядку статті 377-1 ЦПК України з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, яка також визначає, що субєктом звернення до суду є державний виконавець.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено докази, надані ініціатором подання на підтвердження своїх вимог, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно статті 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватись і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишити будь-яку країну, включно зі своєю власністю. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому акті.

Таким чином, право на вільне пересування, в тому числі право вільно покидати свою країну, не є абсолютним та може бути обмежене у випадках, передбачених законом.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України".

За приписами статті 6 вказаного закону громадянинові України може бути тимчасового відмовлено у виїзді за кордон , зокрема у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника судовим рішенням, може полягати як в активних діях (нез'явлення на виклики державного виконавця, приховування майна, доходів, тощо), так і в пасивних діях (невжиття будь-яких заходів для виконання обов'язку сплатити кошти).

Поняття "ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Відповідно до положення ч.2 ст. 10 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання, а не лише за наявності факту невиконання зобов'язань та факту відсутності в нього майна і коштів.

Вказані вимоги закону ініціатором подання не виконанні.

Направлене до суду подання не містить підтверджень умислу та фактів ухилення боржника від виконання своїх зобовязань, інформації про стан виконання рішення суду, а лише констатує факт невиконання ОСОБА_3 рішення в добровільному порядку.

До матеріалів подання не додано доказів повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження 15.07.2015 року, строків добровільного виконання вироку суду від 30.04.2014 року, доказів в підтвердження фактів виклику ОСОБА_3 до державного виконавця, починаючи з 08.02.2016 року. Пакет документів доданий до метеріалів подання містить лише запити на наявність майна у боржника, встановлення факту отримання соціальних виплат, пенсій, зайняття підприємницькою діяльністю, виконані головним державним виконавцем Заграй Н.М. 16.07.2015 року, при цьому відповіді на запити і дані про проведення виконавчих дій відсутні, і обмежуються лише актом головного державного виконавця від 03.02.2016 року про відсутність ОСОБА_3 за місцем постійного проживання. Не надано доказів в обґрунтування подання представником Шаргородського районного ВДВС ТУЮ у Вінницькій області старшим державним виконавцем Грелею Н.А. і в судовому засіданні.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст.ст. 19,33,124 Конституції України, ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 10, 210, 377-1 ЦПК України, ст. 313 ЦК України, ст. 1,2,6,11 ЗУ "Про виконавче провадження", ст. 6 ЗУ "Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України", суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні подання начальника відділу Шаргородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_2 про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника ОСОБА_3 за межі України без вилучення паспортного документа - відмовити.

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом пяти днів з дня її проголошення.

Суддя: Т.О. Соколовська