Справа № 127/4272/16-ц Провадження № 22-ц/772/3405/2016Головуючий в суді першої інстанції Овсюк Є. М.
Категорія 23Доповідач Марчук В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючої: Марчук B.C.

Суддів: Жданкіна В.В., Якименко М.М.

при секретарі: Агеєвій Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ФОП ОСОБА_4, ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_6, ФОП ОСОБА_7, ФОП ОСОБА_18, ФОП ОСОБА_9, ФОП ОСОБА_10 про визнання недійсним договорів оренди та зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на утримання майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.10.2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся у Вінницький міський суд Вінницької області з даним позовом. Вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 27.10.1984 року та 03.06.2014 року їх шлюб було розірвано. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16.07.2014 року визнано мирову угоду про поділ майна подружжя, згідно якої за ОСОБА_2 визнано право власності на: 2/5 частки приміщення змішаної групи товарів з офісними приміщеннями та кафе з господарською будівлею, приміщення 181, 182, що розташовані по АДРЕСА_2, квартиру АДРЕСА_1, автомобіль марки "КІА" моделі "CERATO 1.6" білого кольору 2011 року випуску реєстраційний № НОМЕР_1; за ОСОБА_3 визнано право власності на: 2/5 частки приміщення змішаної групи товарів з офісними приміщеннями та кафе з господарською будівлею, приміщення 181, 182, що розташовані по АДРЕСА_2, автомобіль марки "TOYOTA" моделі "CAMRY 2.4 L" 2008 року випуску червоного кольору реєстраційний № НОМЕР_2, за ОСОБА_11 визнано право власності на: 1/5 частку приміщення змішаної групи товарів з офісними приміщеннями та кафе з господарською будівлею, приміщення 181, 182, що розташовані по АДРЕСА_2.

30.09.2014 року за ОСОБА_2 було зареєстроване право спільної часткової власності у частці 2/5 приміщення змішаної групи товарів з офісними приміщеннями та кафе з господарською будівлею, приміщення 181, 182, що розташовані по АДРЕСА_2, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності).

Згідно договору дарування від 16.06.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №1125, 1/10 частка належить, ОСОБА_12, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №54101235 від 26.02.2016р.

Таким чином, приміщення 181, 182, що розташовані по АДРЕСА_2, перебувають у приватній спільній частковій власності в наступних частках: 1/10 частки - за ОСОБА_12; 3/10 частки - за ОСОБА_2; 1/5 частка - за ОСОБА_11: 2/5 частки - за ОСОБА_3

Порядок користування цим майном не встановлювався.

У лютому 2016 року позивач дізнався про те, що ОСОБА_3 30.12.2015 року уклала ряд договорів оренди щодо приміщення, яке перебуває у приватній спільній частковій власності, а саме: договір оренди приміщення № 2 з ФОП ОСОБА_4, договір оренди приміщення № 3 з ФОП ОСОБА_4, договір оренди приміщення № 4 з ФОП ОСОБА_5, договір оренди приміщення № 6 з ФОП ОСОБА_6, Договір оренди приміщення № 7 з ФОП ОСОБА_7, договір оренди приміщення № 8 з ФОП ОСОБА_18, договір оренди приміщення № 11 з ФОП ОСОБА_9, договір оренди приміщення № 17 з ФОП ОСОБА_10. Всі ці договори оренди були укладені щодо приміщення, яке перебуває у спільній частковій власності лише одним із співвласників, без відома позивача і без погодження з позивачем жодних умов.

Дані обставини змусили позивача звернутись до суду з цим позовом, у якому він просив визнати вказані договори оренди приміщень недійсними.

25.04.2016 року ОСОБА_3, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 звернулася в суд з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на утримання майна.

Ухвалою від 27.04.2016 року було об'єднано в одне провадження первинний та зустрічний позови.

Зустрічний позов мотивований тим, що приміщення магазину змішаної групи товарів з офісними приміщеннями та кафе з господарською будівлею, приміщення 181, 182, що розташовані по АДРЕСА_2 перебувають у спільній частковій власності в наступних частках: 1/10 частки за ОСОБА_12; 3/10 частки за ОСОБА_2; 1/5 частку за ОСОБА_11: 2/5 частки за ОСОБА_3

Оскільки з 01.01.2014 року по 31.03.2016 року відповідач відмоляється нести витрати по утриманню зазначеного майна, не дбає про нього і не вчиняє будь-яких дій по відшкодуванню понесених збитків, позивачі звернулися з вказаним зустрічним позовом. Відповідно до частки ОСОБА_13 у спільному майні, яка складає 40%, він повинен сплатити комунальні витрати по утриманню майна - приміщення 171, 172 які розташовані по АДРЕСА_2 за період з 01.01.2014 року по 31.03.2016 року на користь ОСОБА_3, ОСОБА_11, ОСОБА_14 в сумі 131 691,25 гривень.

Заявою від 10.08.2016 року позивачі по зустрічному позову збільшили розмір позовних вимог і просили стягнути з первісного позивача за період з 2014- 2015 роки і І півріччя 2016 року витрати, пов`язані з утриманням спільної часткової власності, в загальній сумі 281151,06 гривень.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.10.2016 року первісний позов задоволено. Вирішено: визнати недійсними: договори оренди приміщення №2 та №3 від 30.12.2015 р.. укладені між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 щодо приміщення, розташованого по АДРЕСА_2; договір оренди приміщення № 4 від 30.12.2015 р.. укладений між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_5 щодо приміщення, розташованого по АДРЕСА_2; договір оренди приміщення № 6 від 30.12.2015 р.. укладений між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_6 щодо приміщення, розташованого по АДРЕСА_2; договір оренди приміщення №7 від 30.12.2015 року, укладений між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_7 щодо приміщення, розташованого по АДРЕСА_2; договір оренди приміщення №8 від 30.12.2015 р., укладений між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_18 щодо приміщення, розташованого по АДРЕСА_2; договір оренди приміщення №11 від 30.12.2015 р., укладений між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_9 щодо приміщення, розташованого по АДРЕСА_2; договір оренди приміщення № 17 від 30.12.2015 р., укладений між ФОН ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_10 щодо приміщення, розташованого по АДРЕСА_2.

Об'єкт договорів частину приміщення по АДРЕСА_2

повернути власнику ОСОБА_2.

В зустрічному позові ОСОБА_3, ОСОБА_11, ОСОБА_12 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на утримання майна - відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Дане рішення суду оскаржили в апеляційному порядку позивачі по зустрічному позову ОСОБА_3, ОСОБА_11 та ОСОБА_12, як незаконне та ухвалене з порушенням матеріального і процесуального права. Просять скасувати його та ухвалити нове, яким в задоволенні первинного позову відмовити повністю, а зустрічний позов - задовольнити.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні оскаржуваного рішення суду, вказані правові вимоги були дотримані в повному обсязі.

Так, в ході розгляду справи встановлені наступні обставини.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 27.10.1984 року та 03.06.2014 року їх шлюб було розірвано, що визнається сторонами у справі і, відповідно до ч.1ст.61 ЦПК України, не підлягає доказуванню.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16.07.2014 року визнано мирову угоду про поділ майна подружжя, згідно якої, зокрема, визнано за ОСОБА_2 право власності на: 2/5 частки приміщення змішаної групи товарів з офісними приміщеннями та кафе з господарською будівлею, приміщення 181, 182, що розташовані по АДРЕСА_2; визнано за ОСОБА_3 право власності на: 2/5 частки цього ж приміщення змішаної групи товарів з офісними приміщеннями та кафе з господарською будівлею, приміщення 181, 182, що розташовані по АДРЕСА_2 та визнано за ОСОБА_11 право власності на: 1/5 частку приміщення змішаної групи товарів з офісними приміщеннями та кафе з господарською будівлею, приміщення 181, 182, що розташовані по АДРЕСА_2 (а/с23).

За ОСОБА_2 30.09.2014 року було зареєстроване право спільної часткової власності участці 2/5 приміщення змішаної групи товарів з офісними приміщеннями та кафе з господарською будівлею, приміщення 181, 182, що розташовані по АДРЕСА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а/с25).

Згідно договору дарування від 16.06.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №1125, 1/10 частка даних приміщень належить ОСОБА_12 ( а/с26).

Таким чином, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №54101235 від 26.02.2016 року, приміщення 181, 182, що по АДРЕСА_2, перебувають у приватній спільній частковій власності в наступних частках: 1/10 частки за ОСОБА_12; 3/10 частки за ОСОБА_2; 1/5 частка за ОСОБА_11 та 2/5 частки за ОСОБА_3.( а/с 28-29) і ця власність є спільною частковою власністю, що відповідає ч.1 ст. 356 ЦК України.

Порядок користування цим майном не встановлювався.

Зазначені обставини також підтверджуються зустрічним позовом, запереченнями на первісний позов та заявою про збільшення зустрічних позовних вимог (а/с86, 99,133).

30.12.2015 року ОСОБА_3 уклала ряд договорів оренди щодо приміщення, яке перебуває у приватній спільній частковій власності - 181, 182, що по АДРЕСА_2, а саме: договір оренди приміщення № 2 з ФОП ОСОБА_4, договір оренди приміщення № 3 з ФОП ОСОБА_4, договір оренди приміщення № 4 з ФОП ОСОБА_5, договір оренди приміщення № 6 з ФОП ОСОБА_6, Договір оренди приміщення № 7 з ФОП ОСОБА_7, договір оренди приміщення № 8 з ФОП ОСОБА_18, договір оренди приміщення № 11 з ФОП ОСОБА_9, договір оренди приміщення № 17 з ФОП ОСОБА_10 (а/с 5-22).

Всі ці договори оренди були укладені одним із співвласників - ОСОБА_3 без відома та згоди іншого співвласника - позивача-відповідача ОСОБА_2

Відсутність письмової згоди визнають відповідачка-позивачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_15 Щодо усної згоди, вона спростовується заявленим позовом про визнання договорів недійсними та запереченням цієї обставини позивачем-відповідачем ОСОБА_2 і його представником ОСОБА_16

З огляду на зазначені обставини, дійсно наявні правовідносини щодо здійснення права спільної часткової власності, що і визначено судом першої інстанції. До вказаних правовідносин суд підставно застосував норми глави 26 першого розділу третьої книги ЦК України.

А відповідно до ч.1 ст. 358, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, яка в даному випадку відсутня.

Виходячи з відсутності згоди співвласника ОСОБА_2 на розпорядження спільною частковою власністю -приміщеннями 181 та 182, що по АДРЕСА_2, - укладення оскаржуваних договорів оренди, та з огляду на норму ч.1 ст. 215 ЦК України про підстави недійсності правочину, яка відсилає до ст. 203 ЦК України, зокрема, до її першої частини, яка вказує на вимогу, додержання якої є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, суд дійшов до правильного висновку про задоволення первісного позову.

Твердження апелянтів, що суд дійшов до цього висновку з порушенням норм матеріального та процесуального права не відповідає дійсності, оскільки, як уже було зазначено, суд досліджував вказані обставини і дав їм належну оцінку. Доводи ж апелянта фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки при посиланні на правові норми, які регулюють інші правовідносини, які відсутні у даному спорі.

Посилання на пролонгацію оскаржуваних договорів голослівне, безпідставне та суперечить самим договорам, які укладені 30.12.2015 року (а/с 5-22).

Щодо доводів, що про те, що ОСОБА_2 звернувся до суду зі своїм первісним позовом, не надавши доказів про порядок використання спірного майна, то вони не відповідають предмету позову, яким у даному випадку є право спільної часткової власності, де не йшлося про порядок користування майном.

Це стосується і висновку апелянтів про недоведеність конкретної долі кожного власника. Такі вимоги могли бути запереченням щодо первісного позову або зустрічними позовними вимогами, проте вони відсутні у справі.

Посилання в апеляційній скарзі на норму ч.4 ст. 369 ЦК України взагалі не допустиме при встановлених правовідносинах і здійснення права спільної сумісної власності не може бути аналогічним здійсненню права спільної часткової власності, як це помилково зазначають апелянти.

Порушення норми ч.1 ст. 358 ЦК України зі сторони співвласника майна щодо права спільної часткової власності іншого співвласника і дало позивачу-відповідачу ОСОБА_2 право та підстави для звернення з даним позовом до суду.

Стосовно зустрічного позову, то суд відмовив у його задоволенні, виходячи з наступних обставин.

Так, позивачі у своїй зустрічній позовній заяві зазначали, що приміщення магазину змішаної групи товарів з офісними приміщеннями та кафе з господарською будівлею, приміщення 181, 182, що розташовані по АДРЕСА_2 перебувають у приватній спільній частковій власності в наступних частках: 1/10 частки належать ОСОБА_12; 3/10 частки - ОСОБА_2; 1/5 частка є власністю ОСОБА_11 і 2/5 частки - ОСОБА_3

Проте, з 01.01.2014 року і по перше півріччя 2016 року включно відповідач ОСОБА_2 відмоляється нести витрати по утриманню цього майна, не дбає про ньогоі не вчиняє будь-яких дій по відшкодуванню понесених збитків на його утримання, тому заявлений даний позов, відповідно до положення ст. 360 ЦК України.

Остаточна сума витрат визначена в сумі 281 151,02 гривень, відповідно до частки ОСОБА_2 у зазначеному спільному майні, яка складає його 40%.

Ще позивачі зазначали, що ці витрати є витратами на комунальні послуги, проте, вони не конкретизовані ні в зустрічному позові, ні в заяві про збільшення позовних вимог на а/с 86, 133, лише зроблене посилання на розрахунок витрат, лист-вимогу та бухгалтерські довідки.

З огляду на це та, виходячи з того, що надані розрахунки витрат і додатки №1, №2, №3 на а/с 88-91, названі бухгалтерськими довідками, підписані відповідачкою-позивачкою ОСОБА_3; довідки на а/с 134-138 підписані тією ж ФОП ОСОБА_3, яка є стороною у справі та невідомо чиїм головним бухгалтером ОСОБА_17, суд визнав ці докази неналежними, відповідно до норми ст. 58 ЦПК України, з чим колегія суддів погоджується.

Вони дійсно не є офіційними, на них відсутні печатки; в розрахунок включено період І півріччя 2016 року, за який з відповідача просять стягнути витрати на електроенергію, воду та газ, хоча в цей період приміщенням користувались орендарі, відповідачі за первісним позовом, що доводиться оскаржуваними договорами оренди. Зазначені у цих Довідках та Розрахунках відомості не підтверджуються, крім того, договорами чи іншими доказами на охорону, телекомунікаційні послуги, оренду землі, обслуговування касових апаратів та інші витрати, зазначені в них (а/с 134-138).

За таких обставин, позовні вимоги дійсно не доведені, тому колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Апелянти ж вказаного висновку нічим не спростовують лише переоцінюють зазначені докази на власний розсуд всупереч принципу змагальності, визначеному ст. 10 ЦПК України та нормі ч.1 ст.60 ЦПК України.

З огляду на викладене, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його не спростовують, тому апеляційну скаргу слід відхилити, а дане рішення - залишити без змін, а в силу ст. 308 ЦПК України.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 - відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.10.2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді/підписи/

З оригіналом вірно

суддя-доповідач: В.С. Марчук