АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

21 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Музичко С.Г.

при секретарі Матвійчуку І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року,

встановила:

21 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 03 квітня 2008 року між ним та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» було укладено кредитний договір № ML-E00/059/2008, предметом якого є надання кредиту в розмірі 230 000 доларів США на погашення поточної заборгованості позичальника перед кредитором першої черги та на споживчі цілі.

Відповідальність позичальника за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе зобов'язань по цьому договору передбачена, зокрема, п. 4.1.1., 4.1.2, 4.1.3.

Посилаючись на те, що умови п.4.1.1. кредитного договору щодо пені у розмірі 1% за кожен день прострочення виконання зобов'язання за споживчим кредитом, що становить 360% від несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань ( тіла кредиту або процентів) є несправедливими в розумінні ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, просив визнати його недійсним з моменту укладення.

Також просив визнати недійсними з моменту укладення : п.4.1.2 кредитного договору, яким встановлено, що за прострочення виконання боргових зобов'язань понад 15 календарних днів позичальник, крім пені, передбаченої в п.4.1.1 договору, додатково сплачує на користь банку штраф у розмірі 0,01% від суми прострочених боргових зобов'язань, але не менше 25 грн.; п.4.1.3 кредитного договору, яким встановлено, що за прострочення виконання боргових зобов'язань понад 30 календарних днів позичальник, крім пені та штрафу, передбачених п. 4.1.1, 4.1.2 договору, додатково сплачує на користь банку штраф у розмірі 0, 02% від суми прострочених боргових зобов'язань, але не менше 50 гривень.

Посилався на те, що положення п.4.1.1, 4.1.2, 4.1.3. договору передбачають відповідальність позичальника за одне і теж саме порушення - прострочення виконання боргових зобов'язань, якими на позичальника покладається подвійна відповідальність за одне й теж саме порушення, що суперечить ст.61 Конституції України.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1- ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Свої доводи мотивує тим, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції відступив від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі №6-2003 цс15, не навівши мотивів такого відступлення. Потрійна відповідальність позичальника за одне і теж порушення - прострочення виконання боргових зобов'язань суперечить ст.61 Конституції України. Одночасне стягнення пені, зазначеної в п.4.1.1 і штрафів, зазначених в п. 4.1.2 та 4.1.3 договору призведе до притягнення відповідача до подвійної цивільно-правової відповідальності.

Висновок суду в тій частині, що пеня у розмірі 1% за день прострочення виконання зобов'язань за споживчим кредитом, що становить 360% річних не перевищує 50% вартості продукції є помилковим, оскільки вказана умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації, є несправедливою, суперечить принципам розумності, добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позивача.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник ПАТ «ОТП Банк» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 3 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір № ML-Е00/059/2008, предметом якого є надання кредиту в розмірі 230 000 доларів США на погашення поточної заборгованості позичальника перед кредитором першої черги та на споживчі цілі.

Відповідно до п. 4.1.1 вказаного договору передбачено, що за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом у визначені договором строки, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних зобов'язань за кожен день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно договору.

За прострочення виконання боргових зобов'язань понад 15 календарних днів позичальник, крім пені, передбаченої п. 4.1.1 цього договору, додатково сплачує на користь банку штраф у розмірі 0,01% від суми прострочених боргових зобов'язань, але не менше 25 грн. (п.4.1.2).

За прострочення виконання боргових зобов'язань понад 30 календарних днів позичальник, крім пені та штрафу, передбачених п. 4.1.1, 4.1.2 цього договору додатково сплачує на користь банку штраф в розмірі 0,02% від суми прострочених боргових зобов'язань, але не менше 50 грн.(п.4.1.3).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про визнання недійсним п. 4.1.1 кредитного договору, суд першої інстанції виходив з того, що розмір пені передбачений у договорі є визначеним - 1% за кожен день прострочення виконання зобов'язання за споживчим кредитом і не перевищує 50 % вартості продукції, що свідчить про відсутність порушення правил ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Проте погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можна.

Відповідно до ч.1, 3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Судом встановлено, що кредит надавався позичальнику в тому числі на споживчі потреби, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно з ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Згідно зі ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», якими обґрунтовувались позовні вимоги в частині визнання недійсним п.4.1.1 кредитного договору, продавець ( виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Відповідно до ч.5 ст.18 цього Закону, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до ч.7 ст.18 цього Закону, положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Враховуючи ту обставину, що пункт 4.1.1 кредитного договору щодо встановлення сторонами договору пені у розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних зобов'язань за кожен день прострочки, що становить 360 % на рік, є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за кредитним договором, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову у вказаній частині.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання недійсними п.4.1.2, 4.1.3 кредитного договору, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою є штраф, пеня, яке передається боржником кредитору у разі порушення своїх зобов'язань.

При цьому будь-яких мотивів відхилення доводів позивача в тій частині, що положення договору передбачають цивільно-правову відповідальність одного виду - штраф та пеню, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України, судове рішення не містить.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції у вказаній частині колегія суддів виходить з наступного.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі №6-2003 цс15.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.3 ЦК України для цивільно-правових відносин застосовується принцип свободи договору.

Враховуючи той факт, що підписавши кредитний договір позивач висловив свою цілковиту згоду з його положеннями та прийняв на себе зобов'язання щодо відповідальності за порушення його умов, на позивача у повному обсязі покладені цивільно-правові наслідки невиконання умов цього договору.

Як вбачається зі змісту п.4.1.2 та п. 4.1.3 кредитного договору, останні передбачають відповідальність у виді штрафу в залежності від кількості днів прострочення виконання боргових зобов'язань.

Враховуючи ту обставину, що п.4.1.1 кредитного договору визнано недійсним, правові підстави для визнання недійсними п. 4.1.2 та п. 4.1.3 кредитного договору відсутні.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України з ПАТ «ОТП Банк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 267 грн. 96 коп., а в дохід держави - судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року в частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсним з моменту укладення пункту 4.1.1 кредитного договору № ML-E00/059/2008 від 03.04.2008 року, укладеного між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати недійсним з мементу укладення пункт 4.1.1 кредитного договору № ML-E00/059/2008 від 03.04.2008 року, укладеного між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 267 грн. 96 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» в дохід держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

В решті рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/5197/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Новак А.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.