У Х В А Л А

Іменем України

11 листопада 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Джуги С.Д.,

суддів - Готри Т.Ю., Леска В.В.

при секретарі: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 31 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Ужгородського МВ ГУ ДМС у Закарпатській області, третя особа - Будинковий комітет «Швачка», про усунення перешкод шляхом виселення та зняття з реєстрації, -

встановила:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з даним позовом.

Позов обґрунтовано тим, що у зв'язку з трудовими відносинами із ЗАТ «Ужгородською швейною фабрикою», в 1993 році ОСОБА_4 було виділено койко-місце в кімнаті АДРЕСА_3. 06.12.2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають спільну дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також позивач ОСОБА_3 має доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. 16.10.2008 року в кімнаті АДРЕСА_3 зареєстровано відповідача ОСОБА_2

15.12.2014 року відповідач ОСОБА_2 побив позивача ОСОБА_3, як наслідок вироком Ужгородського міськрайонного суду від 03.02.2015 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, та притягнуто до відповідальності. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 07.07.2015 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано, стягнуто аліменти. Відповідач має заборгованість по сплаті аліментів. Відповідно до інформаційного листа №35/97/6 від 18.03.2015 року за підписом т.в.о. начальника Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області вбачається, що відповідач продовжує вчиняти відносно сім'ї неправомірні дії.

Рішенням виконкому Ужгородської міської ради від 03.09.2014 року ОСОБА_3, як працівнику ЗАТ «Ужгородської швейної фабрики», дано дозвіл на укладення договору найму на 2-х кімнатну квартиру № 63 жилою площею 31.90 кв.м., до складу сім'ї позивача ввійшов і відповідач ОСОБА_2

Відповідач у м.Ужгороді має своє власне житло, своє право на безоплатну приватизацію житла використав, а саме за адресою АДРЕСА_4, проте добровільно вирішити спір не бажає, виселитись та знятись з реєстрації не бажає, в дачі дозволу на приватизацію квартири за позивачем та дітьми не надає. ОСОБА_2 жодних витрат на благоустрій не несе, участі в реконструкції та здачі в експлуатацію квартири не брав і не приймає, систематично порушує правила соціального співжиття, щодня приходить п'яним, затіває сварки, які перетворює в скандали, чим робить неможливим для проживання позивачу та дітям. Оплату за комунальні послуги не проводить.

Посилаючись на ч.1 ст. 116 ЖК України просила суд усунути перешкоди ОСОБА_3 в приватизації квартири шляхом виселення та зняття із реєстрації ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 31.08.2016 року даний позов задоволено частково. Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. В решті вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, судовій збір у розмірі 551,20 грн.

На дане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову. На обґрунтування скарги зазначає, що жодних доказів про те, що він не бере участі в утриманні квартири немає. Також помилковим є висновок суду про зловживання ним спиртними напоями. Вказує на помилковість висновку суду про систематичне порушення ним правил співжиття. Зокрема зазначає, що заходи впливу до нього вживалися лише постановою від 30.04.2015 року, після чого заходи співжиття ним не порушувалися.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 разом з двома дітьми - дочкою ОСОБА_7 та дочкою ОСОБА_5 проживають у АДРЕСА_1.

10 вересня 2014 року було укладено договір найму №05/63 з ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 (склад сім'ї 4 чол.: вона, чоловік, дві дочки).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 07.07.2015 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано, стягнуто аліменти.

Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.02.2015 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, а саме умисне заподіяння легких тілесних ушкоджень ОСОБА_3 та призначено покарання у вигляді громадських робіт.

Згідно постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.04.2015 року, в діях ОСОБА_2 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. ОСОБА_2 звільнено від адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та оголошено йому усне зауваження.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для позивача спільне проживання з ним в одній квартирі внаслідок триваючої антигромадської поведінки, раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не давали позитивних результатів.

З таким висновком суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частиною 1 ст. 116 ЖК України встановлено: якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під заходами впливу мається на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови N 2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

На думку колегії суддів вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.02.2015 року та постанова Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.04.2015 року свідчать про систематичне порушення відповідачем правил співжиття.

При цьому колегія суддів вважає безпідставним твердження апелянта про те, що заходи попередження до нього вживалися лише зазначеною постановою, так як згідно ч.2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Тобто притягнення особи до кримінальної відповідальності слід розцінювати як попередження її державою (в особі відповідних органів) про необхідність недопущення подібних дій у майбутньому. Слід враховувати, що вказаний вирок ухвалено внаслідок затвердження угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим. Згідно ч.1 ст. 471 КПК України в угоді про примирення зазначається перелік дій, не пов'язаних з відшкодуванням шкоди, які підозрюваний чи обвинувачений зобов'язані вчинити на користь потерпілого. З мотивувальної частини вироку Ужгородського міськрайонного суду від 03.02.2015 року вбачається, що в угоді про примирення ОСОБА_2 зобов'язався не мати будь-якого роду конфлікту з потерпілою ОСОБА_3 в майбутньому. Вказане свідчить, що під час кримінального провадження до ОСОБА_2 від імені держави вживалися заходи попередження щодо недопущення подібних дій (насильства щодо ОСОБА_3.) в майбутньому, така інформація була доведено до його відома та повинна була ним чітко усвідомлюватися. Підписавши угоду про примирення, ОСОБА_2 взяв на себе зобов'язання не вчиняти подібні дії в майбутньому, однак менш як через три місяці повторно вчинив насильство у сім'ї та був притягнутий до адміністративної відповідальності за це.

Таким чином колегія суддів констатує, що до відповідача вживалися відповідні заходи попередження, однак такі не дали результату. Тобто, в даному випадку позивачкою доведено наявність обох обставин, передбачених ст. 116 ЖК України, які необхідні для виселення особи без надання іншого житлового приміщення.

За таких обставин в суду першої інстанції були наявні правові підстави для виселення відповідача згідно ч.1 ст. 116 ЖК України.

Щодо посилання апелянта на недоведеність факту, що він не бере участі в утриманні квартири, то такого висновку суд першої інстанції не робив. Крім того, дана обставина не має жодного правового значення для вирішення питання щодо виселення особи згідно ч.1 ст. 116 ЖК України.

Стосовно доводів апеляційної скарги про відсутність доказів зловживання ним спиртними напоями, то з цим колегія суддів погоджується. Зокрема, відсутні відповідна медична документація, а довідка БК «Швачка» не може вважатися належним та допустимим доказом зловживання відповідача спиртними напоями. Разом з тим, оскільки це само по собі не спростовує факту порушення відповідачем правил співжиття, то судом прийнято правильне рішення по суті, а відтак дана обставина не може бути підставою для зміни чи скасування такого рішення згідно ч.2 ст. 308 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга, відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України, підлягає відхиленню, а рішення Ужгородського міськрайонного суду від 31 серпня 2016 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 31 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції

Суддя-доповідач

Судді