Провадження № 22-ц/779/78/2016
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Максюта І.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Матківського Р.Й., Ковалюка Я.Ю.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю: апелянта ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Відкритого акціонерного товариства Всеукраїнський Акціонерний Банк про повернення банківського вкладу (депозиту) та відшкодування втраченої вигоди і моральної шкоди за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» Славкіної Марини Анатоліївни на рішення Івано-Франківського міського суду від 11 лютого 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Відкритого акціонерного товариства Всеукраїнський Акціонерний Банк (ВАТ «ВіЕйБі Банк») з даним позовом, посилаючись на те, що 09.09.2009р. між ним та відповідачем укладений депозитний договір (договір банківського вкладу «Строковий») № 44678/2009, в долларах, строком на один рік (згідно з п.1.6. договору з 09 вересня 2009р. по 09 вересня 2010 року) зі щорічною пролонгацією данного договору до 09 вересня 2014 року, з виплатою 14,3% річних на перший (п.1.5. договору) та, відповідно, на кожний пролонгований строк. Згідно з договором він передав банку 20 000 доларів США, що підтверджується квитанціями: № 462165 від 09.09.2009р., № 976249 від 22.10.2013 року; № 429911 від 10.12.2013 року. Згідно з п. 1.6. договору повернення суми вкладу вкладнику здійснюється банком у день 09 вересня поточного року на вимогу вкладника. Він виявив бажання повернути свій вклад 09 вересня 2014 року, для чого подав банку 01.09.2014р. заяву про припинення дії депозитного договору, повернення вкладу разом з нарахованими процентами. Не отримавши відповіді та вкладу, він 25.09.2014 року повторно подав банку таку ж заяву, однак вклад йому повернутий не був. Просив стягнути з відповідача депозитний вклад у розмірі 20 000 доларів США, нараховані за період 09.09.2014р. по 03.11.2014 року відповідно до п. 1.5 проценти у розмірі 407 доларів 45 центів США, на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» пеню у розмірі 31 200 доларів США за період з 09.09.2014 року по 03.11.2014 року, 3% річних - 85.5 доларів США, витрат на правову допомогу у розмірі 10 000 грн., а також на підставі ст.ст. 23, ч. 1 ст. 1167 ЦК України та ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

16 січня 2015 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог та просив стягнути донараховані проценти за період з 04.11.2014 року по 20.01.2015 року - 611.12 доларів США та пеню на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - 46 800 доларів США за період з 04.11.2014 року по 20.01.2015 року. (а.с.41-43).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ВАТ «ВіЕйБі Банк» на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 20 611 доларів 12 центів США, з яких 20 000 доларів США - сума банківського вкладу (депозиту) та 611 доларів 12 центів США - відсотки за користування вкладом.

Стягнуто з ВАТ «ВіЕйБі Банк» в спеціальний фонд Державного бюджету України 3 654 грн. судового збору.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. (а.с.68-69).

Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду від 03 березня 2015 року частково задоволено заяву ОСОБА_2 Стягнуто з ВАТ «ВіЕйБі Банк» на користь ОСОБА_2 нараховані проценти за договором в сумі 407 доларів 45 центів США за період з 09.09.2014 року по 03.11.2014 року, 3% річних в сумі 85 доларів 50 центів США, 1948 грн. 80 коп. витрат на правову допомогу та моральну шкоду в розмірі 1 000 грн. В задоволенні решти вимог відмовлено. (а.с. 80-81).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 03 березня 2015 року виправлена описка, допущена в рішенні Івано-Франківського міського суду від 11 лютого 2015 року, відповідно до якої датою внесення позивачем коштів слід читати «09.09.2009 року» замість «09.09.2013 року» (абз. 8 стор. 1 судового рішення) (а.с.82).

Не погодившись з даним рішенням, позивач ОСОБА_2 та відповідач Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» Славкіної М.А. подали апеляційні скарги, в яких посилаються на неповне з'ясування судом обставин, що мають істотне значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

На думку апелянта ОСОБА_2 є помилковим висновок суду про те, що на спірні правовідносини не поширюється Закон України «Про захист прав споживачів» щодо стягнення з відповідача пені.

Апелянт зазначив, що ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», ст.ст. 549 - 552, 611, 625 ЦК України правові наслідки у вигляді пені встановлені за невиконання грошового зобов'язання будь-якою стороною у фінансових договорах.

Згідно ст. 536 ЦК України, застосування пені не виключає як одночасного нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами, так і стягнення 3% річних, оскільки стягнення відповідних процентів не є ні видом забезпечення виконання зобов'язань, ані штрафною санкцією.

Тому вважає, що згідно проведеного ним розрахунку, за порушення грошового зобов'язання з відповідача підлягає стягненню пеня за період з 09.09.2014 року по 03.11.2014 року в розмірі 31 200 доларів США та за період з 04.11.2014 року по 20.01.2015 року - в розмірі 46 800 доларів США.

Просив ухвалити рішення, яким задовольнити апеляційну скаргу в частині стягнення пені та стягнути з ПАТ «ВіЕйБі Банк» на його користь пеню в сумі 78 000 доларів США.

Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (ПАТ «ВіЕйБі Банк») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Славкіної М.А. в апеляційній скарзі, в свою чергу, посилається на те, що з 21.11.2014 року по 20.03.2015 року у ПАТ «ВіЕйБі Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Славкіну М.А., а рішенням від 17 лютого 2014 р. № 35 продовжено термін здійснення тимчасової адміністрації по 20 березня 2015 року включно, тому відповідно до п. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», під час тимчасової адміністрації задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку не здійснюється.

З метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банку, виходячи із пріоритетності підтримки цінової стабільності в державі, Правління Національного банку України прийняло постанови №49 від 06.02.2014 року, № 104 від 27.02.2014 року, №172 від 28.03.2014 року, №328 від 30.05.2014 року, №540 від 29.08.2014 року, №758 від 01.12.2014 року, якими встановлено обмеження щодо видачі валютних коштів клієнтів з поточних, вкладних рахунків.

Уклавши договір банківського вкладу, сторони дійшли згоди з усіма істотними умовами, викладеними в Договорі та Правилах, п. 9.1.1. яких встановлено, що позивач повідомлений про те, що стосовно деяких операцій можуть застосовуватися обмеження, встановлені законодавчими та нормативними актами.

Апелянт вказав, що грошові кошти, які розміщувались на вкладному рахунку позивача, у зв'язку із закінченням строку дії договору разом з нарахованими відсотками 09.09.2014 року були перераховані в повному обсязі на рахунок НОМЕР_1, що підтверджується випискою по рахунку.

На думку апелянта, у резолютивній частині рішення суд повинен був зазначити розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні.

Просила скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення з банку на користь позивача суму банківського вкладу в розмірі 20 000 доларів США, відсотків за користування вкладом - 612 ,12 доларів США та 3 654 грн. судового збору, в іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення у даній справі переглядалося апеляційною та касаційною інстанціями.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справа від 28 жовтня 2015 року ухвала апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 травня 2015 року, якою рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2015 року залишено без змін, скасована, а справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. (а.с.176-178).

Представник Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (ПАТ «ВіЕйБі Банк») в судове засідання не з'явився, направив суду клопотання про розгляд справи без його участі.

Позивач та його представник у судовому засіданні доводи апеляційної скарги позивача підтримали, апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не визнали.

Вислухавши позивача та його представника, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду вважає скаргу позивача ОСОБА_2 необґрунтованою, а скаргу відповідача - обґрунтованою частково, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 09 вересня 2009 року між сторонами було укладено договір банківського вкладу «Строковий», згідно якого позивач розмістив в банку іменний строковий ощадний банківський вклад на рік із щорічною пролонгацією даного договору до 09 вересня 2014 року із виплатою 14,3% річних на перший строк та, відповідно, на кожний пролонгований строк (а.с.10-11).

09.09.2009 року ОСОБА_2 внесено на депозит 10 000 доларів США (а.с.13), 22.10.2013 року та 10.12.2013 року - по 5 000 доларів США, всього 20 000 доларів США (а.с.12).

01.09.2014 року позивач звернувся із письмовою заявою до банку, яку здав на пошту 03.03.2014р., про припинення дії договору з 09.09.2014 року та повернення йому всієї суми вкладу разом із нарахованими процентами (а.с.14-15).

25.09.2014 року позивач повторно звернувся з заявою до відповідача, у якій повідомив банк про закінчення строку дії депозитного договору 09.09.2014 року та повернення йому грошових коштів у валюті (доларах США), які він надав банку у тимчасове користування. Цю заяву здав на пошту 26.09.2014р. (а.с.19-20).

Із рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення вбачається, що відповідач отримав заяви, направлені позивачем. (а.с.16-17).

Жодних доказів про те, що внесені позивачем гроші на його вимогу у визначений договором строк повернені банком разом з нарахованими процентами матеріали справи не містять.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 1058, 1060, 1061, 526, 625 ЦК України, дійшовши висновку, що банк порушив умови договору банківського вкладу, укладеного з позивачем, відповідач зобов'язаний повернути позивачу депозитний вклад із належними йому процентами за договором, а також виплатити на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних. Крім того, позивачу була заподіяна моральна шкода, розмір якої судом визначений у сумі 1000 гривень. Також судом відшкодовано позивачу за рахунок банку витрати на правову допомогу 1 948, 80 гривень.

З такими висновками суду першої інстанції не в повній мірі погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

З огляду на закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах визначення договору банківського вкладу, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Умовами договору банківського вкладу, укладеного між позивачем та відповідачем, зокрема п.п. 2.1.1. та 3.2.5., визначено, що вкладник має право отримати вклад та суму нарахованих процентів згідно з умовами цього договору. При закритті вкладу вкладником банк зобов'язаний надати йому розрахунок нарахованих або перерахованих процентів за весь період вкладу, виписку з рахунка, видатковий документ та закрити рахунок.

Згідно з п.3.3.1. вкладник доручає, а банк бере на себе зобов'язання перерахувати на рахунок НОМЕР_2 відкритий у банку на ім'я вкладника, не витребувані вкладником грошові кошти за рахунком в строк.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1066 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Статтею 1074 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Згідно з п. 1.3 ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» дата валютування - це зазначена платником у розрахунковому документі або в документі на переказ готівки дата, починаючи з якої кошти, переказані платником отримувачу, переходять у власність отримувача.

Відповідно до п. 7.1.2 ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» поточний рахунок - це рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Отже кошти, переказані платником отримувачу, з моменту їх зарахування на рахунок переходять у власність останнього, який має виключне право розпорядження ними, а банк в свою чергу у межах договору та відповідно до вимог законодавства виконує функції з обслуговування банківського рахунка клієнта (здійснює зберігання коштів, за розпорядженням клієнта проводить розрахунково-касові операції за допомогою платіжних інструментів тощо) і не є набувачем цих коштів.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 2 вересня 2014 року в справі № 3-80гс14.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що між сторонами до 09 вересня 20014 року існували правові відносини на підставі депозитного договору, а з 10 вересня 2014р., тобто після припинення депозитного договору, склалися зобов'язальні правовідносини на підставі договору банківського рахунка, які мають майново-грошовий характер, а відтак, у цьому випадку позивач виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами.

Оскільки позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути вклад, то після переказу коштів на поточний банківський рахунок позивача банк до запровадження тимчасової адміністрації зобов'язаний був створити такі умови, щоб позивач міг отримати належні йому кошти з банківського рахунка.

Однак, в порушення зазначених норм закону та умов договору, відповідачем такі умови створені не були і грошові кошти позивачу не повернуті, що не оспорюється відповідачем.

За змістом ст. 1074 ЦК України випадки обмеження прав клієнта щодо розпорядження коштами, які знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Таким випадком, зокрема, є визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року № 4452- VI наслідки запровадження тимчасової адміністрації в банку.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

У п. 1 ч. 1 ст. 2 вказаного Закону термін недоступність вкладів визначено як неможливість отримання вкладником під час виведення неплатоспроможного банку з ринку вкладу, включаючи відсотки за ним, протягом семи робочих днів з дня закінчення строку дії договору (або з дня запровадження тимчасової адміністрації, якщо договір закінчився до цієї дати) або з дня вимоги (за вкладами на вимогу, за поточними чи картковими рахунками), здійсненої протягом дії тимчасової адміністрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону Фонд гарантування вкладів фізичних осіб гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Виконання зобов'язань Фонду перед вкладниками здійснюється у спосіб, визначений цим Законом.

Згідно зі ст. 29 вказаного Закону Фонд набуває право кредитора банку.Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

З метою забезпечення виконання зобов'язань банку, передбачених п. 1 ч. 6 цієї статті, Фонд має право надати банку цільову позику. Виплати за такими зобов'язаннями за рахунок цільової позики Фонду мають розпочатися не пізніше першого місяця з дати запровадження у неплатоспроможному банку тимчасової адміністрації, а для системно важливих банків - не пізніше двох місяців.

Виходячи із положень наведених норм Закону та того, що між сторонами укладено договір банківського вкладу, зобов'язальним по виплаті коштів позивачу є банк, а не Фонд. У разі недостатності у банку коштів для виконання зобов'язань, йому Фондом надається цільова позика.

Крім того, главою 50 ЦК України встановлені підстави припинення зобов'язання, зокрема: виконанням, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, поєднанням боржника і кредитора в одній особі, неможливістю його виконання, смертю фізичної особи та ліквідацією юридичної особи, а також на інших підставах, встановлених договором або законом.

Отже, положення закону про незадоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку з огляду на поняття «задоволення» (фактичне одержання управленою стороною від боржника предмета зобов'язання), за відсутності у Законі заборони на подання позову і його вирішення в суді, є порушенням конституційного права особи на судовий захист порушених прав.

Відмова в задоволенні вимог до банку, в якому запроваджена тимчасова адміністрація, до внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб запису про ліквідацію банку як юридичної особи, є необґрунтованою.

За змістом ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» ліквідація банку - це процедура припинення функціонування банку як юридичної особи відповідно до положень цього Закону та Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Як убачається з матеріалів справи, на підставі постанови правління Національного банку України від 20 листопада 2014 року № 733 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 20 листопада 2014 року прийнято рішення № 123 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк», згідно з яким строком на три місяці у період з 21 листопада 2014 року до 20 лютого 2015 року в банку запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «ВіЕйБі Банк».

17.02.2015р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 35 про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "ВіЕйБі Банк" до 20.03.2015 включно та продовження повноважень уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "ВіЕйБі Банк" Славкіної Марини Анатоліївни до 20.03.2015р. включно.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 19.03.2015 № 188 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "ВіЕйБі Банк", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.03.2015 № 63 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "ВіЕйБі Банк" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ "ВіЕйБі Банк" та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію ПАТ "ВіЕйБі Банк" строком на 1 рік з 20.03.2015 по 19.03.2016 включно.

Таким чином, починаючи з 21 листопада 2014 року банк здійснює свою діяльність на підставі закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

У спорах, пов'язаних із виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Проте, суд першої інстанції всупереч вимогам ст.ст. 212-214 ЦПК України, заперечень відповідача належним чином не перевірив, не звернув уваги на те, що з 21 листопада 2014 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб запровадив тимчасову адміністрацію та розпочав процедуру виведення ПАТ «ВіЕйБі Банк» з ринку й не врахував, що на момент постановлення судом рішення у вказаній справі у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Таким чином, ухвалюючи рішення по справі 11.02.2015р., тобто під час діяльності тимчасової адміністрації у банку, суд першої інстанції повинен був застосувати положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно зі ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 грн. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Статтею 36 зазначеного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації, зокрема, під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку).

Відповідно до частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, зокрема щодо майнових зобов'язань, які здійснюються виключно у межах процедури ліквідації банку.

За змістом ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб » обмеження, встановлене п. 1 ч. 5 цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку, зокрема, щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України.

Оскільки в силу п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмеження, встановлене п. 1 ч. 5 цієї статті, яке стосується незадоволення під час тимчасової адміністрації вимог вкладників та інших кредиторів банку, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників, то позивач з дня введення тимчасової адміністрації не втратив свого права на повернення вкладу.

Відповідно до зазначеного пункту (п.1 ч.6 ст. 36 Закону) зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним Банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

Відповідно до ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, повідомляє про це банк та надсилає рішення до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Процедура ліквідації банку вважається завершеною, а банк ліквідованим з дня внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Оскільки правління Національного банку України постановою від 19 березня 2015 року № 188 відкликало банківську ліцензію та розпочало процедуру ліквідації відповідача, а 20 березня 2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 63 про початок ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк», то задоволення вимог кредиторів банку здійснюється виключно у межах процедури ліквідації банку та у порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України № 6-2001цс15 від 20 січня 2016 року.

За правилами ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси. Строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав.

Черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів, у тому числі вимог вкладників - фізичних осіб, які не є пов'язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, передбачені ст. 52 вказаного Закону.

Таким чином, оскільки позивачу до запровадження тимчасової адміністрації кошти з банківського рахунка повернені не були, то у період запровадження у банку тимчасової адміністрації виконання зазначеної операції банком обмежувалося пунктом 1 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Тобто з моменту запровадження тимчасової адміністрації позивач набув права на виплату Фондом гарантованого відшкодування у розмірі 200 000 гривень, а право на суму, що перевищує розмір гарантованого відшкодування - у порядку ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Із матеріалів справи вбачається, що станом на 01.11.2014 року на рахунку позивача знаходилося 20 467, 40 доларів США, позивачу нараховувалися відсотки на залишок за періоди з 30.10.2014р. по 20.11.2014р. - 36.70 доларів США, з 21.11.2014р. по 25.11.2014р. - 8,35 доларів США, з 26.11.2014р. по 28.12.2014р. - 53,50 доларів США, з 29.12.2014р. - по 31.12.2014р. - 6,70 доларів США, з 01.01.2015р. по 28.01.2015р. - 43,35 доларів США, з 29.01.2015р. по 24.02.2015р. -41,90 доларів США, з 25.02.2015р. по 19.03.2015р. - 35,76 доларів США. Станом на 02.06.2015р. позивачу нараховано відповідачем 20 693, 66 доларів США (а.с.103, 189-164).

Отже, з наведеного встановлено, що відповідач до закінчення повноважень тимчасової адміністрації не перерахував кошти, які знаходилися на рахунку позивача, у гривню, а обліковував їх у доларах США та нараховував проценти також у доларах США.

У інформації, наданої суду на виконання ухвали про забезпечення доказів відповідач зазначає, що рахунки ОСОБА_2 на 26.02.2016р. закриті. Гарантована сума у розмірі 200 000.00 гривень позивачу не виплачена. Кошти, що перевищують гарантовану суму становлять 175 363, 55 гривень. На виконання рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11.02.2015р. до реєстру кредиторів 4 черги внесена та акцептована сума 182,959.40 гривень та до 7 черги внесено та акцептовано кошти в сумі 4 948, 99 гривень (2 00,19 - 3%, 1948,80 - витрати на правову допомогу, 1 000,00 - моральна шкода).

Розрахунок суми, що перевищує гарантовану, відповідачем суду не надано.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У справі ZOLOTAS проти Греції (No2) Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «Суд зазначає, що якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (NejdetSahinі PerihanSahin проти Туреччини, [ВП], № 13279/05, § 56, 20 жовтня2011 року)».

Відмовляючись повернути еквівалентну суму грошових коштів позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції.

У ст. 1 Протоколу №1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України.

Однак, в порушення зазначених норм, позивач позбавлений права користуватися своїм майном. В даному випадку його майном є грошові кошти, які відповідач отримав від позивача на умовах строковості та платності, та до цього моменту не повернув.

Оскільки відповідач обліковував належні позивачу кошти у іноземній валюті - доларах США, а також нараховував на них проценти у доларах США аж до 19.03.2015р., то колегія суддів дійшла висновку, що грошові кошти, належні позивачу, повинні бути перераховані в Національну валюту України за курсом долара США до національної валюти станом на 19.03.2015 р. та з них повинна бути виплачена Фондом гарантована сума відшкодування. Різниця між сумою коштів та гарантованою сумою має бути сплачена банком у порядку та черговості, передбаченій ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Станом на 19.03.2015р. НБУ України встановлений офіційний курс гривні до долара США - 2339, 4039 гривень за 100 доларів США.

Таким чином, оскільки позивачу станом на 19.03.2015р. нараховано 20693,66 доларів США (л.д.164), то це складає 484 108, 29 гривень (23,394039х20693,66). Різниця між цією сумою і гарантованим відшкодуванням, яке повинен сплатити Фонд і позивач не втратив права на це відшкодування, складає 284 108, 29 гривень (484 108, 29- 200 000).

В силу ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, оскільки відповідач своєчасно не повернув грошові кошти позивачу у період до запровадження тимчасової адміністрації у банку з 10.09.2014р. по 20.11. 2014р., то позивач має право на 3% річних за цей період, що складає 118, 39 доларів США та еквівалентно 2 769, 62 гривень (сума боргу станом на 20.11.2014р. - 20 286,88 доларів США х 71 день прострочки х 3:100:365 (кількість днів у році))

Також позивач має право на 3% річних та інфляційні втрати у період з 19.03.2015р. по 03.03.2016р.

Так, 3% річних за цей період складає 8 145, 67 гривень (284 108, 29 х 3%/365 х 287) + (284 108,29 х 3% /366 х 62).

Інфляційні втрати за цей період склали: квітень 2015р. 284 108, 29 х 114,0/ 100-284108,29 = 39775, 16 гривень; травень 2015р. - 284 108,29х102,2/100- 284 108,29= 6 250,38 гривень, червень 2015 року -284 108,29 х 100,4/100-284 108,29 = 1136,43 гривень; вересень 2015 року -284 108,29х102,3/100- 284 108,29=6534,49 гривень; листопад 2015 року - 284 108,29 х 102,0/100-284 108,29=5682,17 грн.; грудень 2015р. - 284 108,29 х 100,7/100-284 108,29= 1988,75 гривень; січень 2016 р. -284 108,29х100,9/100-284 108,29=2556,97 гривень, а всього 63 924, 35 гривень.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

За змістом п. 5 ч. 1 ст. 4 вказаного Закону споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 вказаного Закону при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Отже, право у споживача на відшкодування моральної шкоди виникає лише у разі завдання шкоди внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції) і в розумінні зазначених норм закону позивач не має права на відшкодування моральної шкоди внаслідок недотримання відповідачем умов депозитного договору.

Суд правильно відмовив позивачу у задоволенні вимог щодо стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, відповідно до цієї норми у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Судом встановлено, що відповідач надав позивачу послугу, яка зводилася до прийняття ним грошових сум з обов'язком виплати процентів на них. Надання такої послуги було оформлено укладеним банком з позивачем договором про банківський строковий вклад.

Після укладення договору між банком та позивачем виникли зобов'язальні відносини, які регулюються нормами зобов'язального права та положеннями укладеного договору про банківський строковий вклад.

Положення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», яка встановлює відповідальність виконавця робіт (послуг) за її не виконання в обумовлений договором строк у вигляді сплати пені, виниклих між сторонами відносин не регулюють

та не поширюється на порушення зобов'язання з повернення депозитних коштів, а тому в цій частині суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Згідно із ч. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», який набрав чинності з 01 січня 2012 року, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» розмір мінімальної заробітної плати з вересня 2015 року складав 1 378 грн.

Позивач уклав 03.11.2014р. з адвокатом ОСОБА_3 договір про надання правової допомоги, та представлено ордер серії ІФ № 007320 на надання правової допомоги. На підтвердження оплати позивачем надано квитанції про сплату 10 000 грн. (а.с.21).

Із журналів судового засідання видно, що адвокат приймав всього 2 години 34 хвилин.

Тобто, розмір витрат на правову допомогу безпосередньо в суді може складає 1267,76 гривень (1378 грн. х 40% : 100% х 2,3 години = 1267,88 грн.). За складання позовної заяви адвокату сплачено 3 410, 40 грн. Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути 4 678, 16 гривень витрат на правову допомогу.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід відхилити, апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» задовольнити частково, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини справи та не застосовані норми матеріального права, які підлягали застосуванню. По справі слід ухвалити нове рішення про стягнення з відповідача грошових коштів у межах різниці між коштами, які знаходилися на банківському рахунку позивача разом з нарахованими процентами та компенсаційними виплатами відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України та гарантованою сумою відшкодування у розмірі 200 000 гривень, яку позивач не позбавлений права отримати від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Славкіної Марини Анатоліївни задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 11 лютого 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заборгованість за банківським вкладом у розмірі 284 108,29 гривень, три відсотки річних за період з 10.09.2014р. по 20.11.2014р. у розмірі 2769,62 гривень, три проценти річних за період з 19.03.2015р. по 03.03.2016р. у розмірі 8 145, 67 гривень, інфляційні втрати за період з квітня 2015 року по січень 2016 року у розмірі 63 924, 35 гривень, а також витрати на правову допомогу у розмірі 4678,16 гривень

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: І.О. Максюта

Р.Й. Матківський

Я.Ю. Ковалюк