18.04.2016 Справа № 363/1790/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2016 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1,
при секретарі ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

представник позивача звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на порушення відповідачкою договірних зобовязань по сплаті коштів за наданий їй кредит, що є підставою для стягнення заборгованості за кредитом, відсотках, пені та комісії в загальному розмірі 131 587,92 доларів США, що еквівалентно 3 092 316 грн. 12 коп.

Представник позивача в суді просив про задоволення позову з викладених у ньому підстав.

Відповідачка та її представник в суді проти задоволення позову заперечили, посилаючись на те, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 06 червня 2013 року в рахунок погашення заборгованості відповідачки перед ПАТ КБ «Приват Банк» за кредитним договором з неї вже звернуто стягнення на предмет іпотеки - садовий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою Київська область, Вишгородський район, с. Хотянівка, СТ «Лотос», масив «Рассвет», буд. 72, відтак звернення позивача до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором призводить до фактичного подвійного стягнення заборгованості, яка належить до виплати кредиторові. Крім того, вважали, що пеню за вказаним кредитним договором обраховано з порушенням вимог ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань». Також просили застосувати до спірних правовідносин загальну та спеціальну позовну давність (ст.ст. 257-258 ЦК України).

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Так, 08 серпня 2006 року сторони уклали кредитний договір №KIY0GК00830013, за яким відповідачка отримала кредит в розмірі 30 000 доларів США, з кінцевим терміном повернення до 09 серпня 2021 року, разом зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та щомісячної винагороди в розмірі 0,21% від суми виданого кредиту (п. 1.1 кредитного договору).

Згідно п. 1.3 кредитного договору забезпеченням виконання позичальником зобовязань за кредитним договором виступає іпотека садового будинку, що знаходиться за адресою Київська область, Вишгородський район, с. Хотянівка, СТ «Лотос», масив «Рассвет», буд. 72.

Згідно п. 2.2.2 кредитного договору позичальник зобовязаний виплатити відсотки за користування кредитом відповідно до п.п. 1.1, 3.1, 3.2 даного договору. Повну сплату відсотків здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту.

Відповідно до п. 2.2.3 кредитного договору позичальник зобовязаний сплатити банку винагороду і комісію згідно п.п. 1.1 та 3.11 даного договору.

Згідно п. 2.2.4 кредитного договору позичальник зобовязаний погашення кредиту провести в порядку, сумах і строках, передбачених даним договором.

Відповідно до п. 4.1 кредитного договору за порушення позичальником будь-якого з обовязків, передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3, 7.5 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобовязується виплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочення. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 08 серпня 2006 року сторони уклали договір іпотеки, згідно з умовами якого відповідачка передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: садовий будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою Київська область, Вишгородський район, с. Хотянівка, СТ «Лотос», масив «Рассвет», буд. 72, які належать відповідачці на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 08.08.2006 року.

На виконання кредитного договору позивач надав відповідачці кредитні кошти в сумі 30 000 доларів США, що підтверджується видатковим касовим ордером №01 від 08 серпня 2006 року.

Відповідачка взяті на себе зобовязання по виплаті кредитних коштів у строки визначені кредитним договором не виконує, термін сплати коштів порушено.

У звязку з неналежним виконанням своїх зобовязань за кредитним договором ПАТ КБ «Приват Банк» в травні 2012 року звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 05 грудня 2012 року позов задоволено.

06 червня 2013 року рішенням апеляційного суду Київської області заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05 грудня 2012 року в частині задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та розміру стягнення судового збору змінено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приват Банк» за кредитним договором № КІY0GК00830013 від 08.08.2006 року в розмірі 65422,35 доларів США, що за курсом службового розпорядження Національного банку України від 27.02.2012 року складає 522515,22 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки у вигляді садового будинку з надвірними будівлями №72, загальною площею, 46,6 кв.м. та земельної ділянки, площею 0,0509 га, які розташовані за адресою Київська область, Вишгородський район, с. Хотянівка, СТ «Лотос», масив «Рассвет».

З пояснень сторін встановлено, що рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не виконано, заборгованість не погашена.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобовязання може забезпечуватися заставою (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ст. 575 ЦК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із ч. 1 ст. 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобовязанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобовязання, що вважається виконаним згідно зі ст. 599 ЦК України.

Забезпечувальне зобовязання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобовязання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобовязанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобовязанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобовязанням відсутня.

Такий самий правовий висновок щодо застосування норм ст. 33 Закону України «Про іпотеку» міститься й у постанові Верховного Суду України від 09 вересня 2014 року, який відповідно до ст. 3607 ЦПК України є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, а також має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні цієї норми права.

Отже, стягнення заборгованості за основним зобовязанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобовязання, відтак доводи сторони відповідача про протилежне суд до уваги не приймає.

Вказана правова позиція міститься у справі №6-1080цс15, постанова Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а в разі порушення боржником цих вимог той, згідно зі статтями 625, 1048, 1050, 1054, 1056-1 ЦК України, повинен сплатити кредиторові суму боргу та проценти встановлені за умовами кредитного договору.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Вимогами ст. 549 ЦК України, передбачено обовязок боржника в разі порушення зобовязання передати кредиторові грошову суму пені у вигляді процентної ставки, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Що стосується посилань сторони відповідача на сплив строку загальної позовної давності, то, як вбачається з матеріалів справи, такий строк в даному випадку не пропущений, виходячи з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

З розрахунку заборгованості вбачається, що з часу отримання кредиту відповідачка періодично погашала заборгованість за кредитом, останні проплати по якому здійснено 12 вересня, 11 жовтня та 15 листопада 2012 року, 12 березня 2013 року та 15 грудня 2015 року.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідачка з метою досудового врегулювання спору, вела перемовини з позивачем з приводу реструктуризації її заборгованості (т. 1 а.с. 38, т.2. а.с. 2).

Такі дії відповідачки свідчать про визнання нею свого боргу перед позивачем, а тому строк загальної позовної давності в цій справі переривався, а відтак на час звернення позивача до суду не сплив.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік, застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, починаючи з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за останньою вимогою (правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 06 листопада 2013 року у справі №5-116цс13).

Що стосується нарахованої пені, то, як вбачається з розрахунку заборгованості вона обрахована невірно.

Позивач звернувся до суду 23 квітня 2015 року, відтак пеню за несвоєчасність виконання зобовязань за кредитним договором слід обраховувати останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, починаючи з дня (місяця), з якого вона нараховується.

Як вбачається з розрахунку заборгованості розмір пені з 08 травня 2014 року до 08 квітня 2015 року (в межах 12 місяців до звернення до суду з цим позовом) складає 18 761,08 доларів США, що еквівалентно 440 885 грн. 38 коп. і саме ця сума має бути стягнута на користь позивача.

Що стосується доводів представника відповідачки про обрахунок пені всупереч вимог Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», то вказаний Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань суб'єктами яких є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та до спірних правовідносин застосований бути не може.

З огляду на зазначені правовідносини, судом виявлено порушене право позивача, що підлягає захистові шляхом примусового виконання грошового зобовязання.

Вирішуючи питання про визначення розміру стягнення, суд виходить зі змісту позовних вимог та наданих суду розрахунків, згідно яких сума заборгованості за кредитом, станом на 08 квітня 2015 року, складається із:

-заборгованості за кредитом в розмірі 29 132,10 доларів США;

-заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 33 441,43 доларів США;

-заборгованості по комісії в розмірі 4 914,09 доларів США;

-пені (розрахованої вище згідно вимог ст. 258 ЦК України) за несвоєчасне виконання зобовязань за договором в розмірі 18 761,08 доларів США, що еквівалентно 440 885 грн. 38 коп.;

що в загальному розмірі становить 86 248,7 доларів США та сумнівів у суду не викликає.

У той же час ПАТ КБ «Приват Банк» має право на здійснення операцій в іноземній валюті, згідно банківської ліцензії №22 від 05 жовтня 2011 року у відповідності до вимог ст. 5 Декрету КМУ Про валютне регулювання.

Таким чином зазначений кредит правомірно наданий в іноземній валюті, а тому заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню в іноземній валюті, як про це просить позивач, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 533 ЦК України.

Разом з тим, із розміру заборгованості слід вирахувати 540 доларів США, сплачених відповідачкою на її погашення, що підтверджується відповідною заявою про переказ готівки від 15 грудня 2015 року.

Таким чином, предявлений позов є обґрунтованим і підлягає частковому задоволенню.

Крім того, представником позивача представлено документальне підтвердження понесених судових витрат, які слід покласти на відповідачку.

На підставі викладеного і керуючись статтями 209-215 ЦПК України,

вирішив:

позовну заяву задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості за кредитним договором № KIY0GK00830013 від 8 серпня 2006 року в розмірі 85 708, 7 доларів США, що за курсом НБУ від 08.04.2015 року становить 2 014 154, 45 грн., а також судові витрати в розмірі 3 654 грн. а всього 2 017 808, 45 (два мільйони сімнадцять тисяч вісімсот вісім, сорок пять) грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд.

Суддя