У Х В А Л А

Іменем України

09 червня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді - Панька В.Ф., суддів Власова С.О., Собослоя Г.Г. при секретарі Рогач О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 17 березня 2016 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 та приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Вимоги обґрунтовував тим, що 20 серпня 2014 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим № 2779, згідно з яким позикодавець ОСОБА_2 позичив, а він як позичальник взяв в борг 218731,80 грн. на строк до 22.12.2014 року. Вказував, що 30 березня 2015 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_3 вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 1160, яким запропоновано стягнути з нього на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 427596,00 грн., пеню в сумі 14700,00 грн., а також плату за вчинення виконавчого напису в розмірі 4423,00 грн., тобто всього стягнути 446719,00 грн., які підлягають сплаті у звязку з невиконанням ним умов договору позики грошей, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_3 20.08.2014 року за р. № 2779, строк за який проводиться стягнення - з 23.12.2014 року по 30.03.2015 року. Вважав, що вказаний виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом з порушенням вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595, а тому є незаконним та підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Рішенням Ужгородького міськрайонного суду від 17 березня 2016 року у задоволенні вищевказаних позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_1 не погодився з цим рішенням, порушив питання про його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріально та процесуального права.

Заслухавши доповідача, осіб, які приймали участь у судовому засіданні та дослідивши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги апелянта зводяться до твердження того, що: суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що сума, яка підлягає поверненню за договором позики, дорівнюватиме сумі в гривнях, яка буде еквівалентна сумі 16446 дол. США на день платежу, тобто фактичної сплати боргу; реальна заборгованість за договором позики грошей як на теперішній час, так і на день вчинення виконавчого напису складає 27 2016,84 грн.; суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що між сторонами не існувало спору щодо суми заборгованості за договором позики грошей від 20.08.2014 року.

Однак, зазначені доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги на підставі наступного. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, виконавчий напис зроблено за наявності документів, що підтверджують безспірність заборгованості боржника перед стягувачем відповідно до положень Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідають вимогам закону. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Відповідно до ст. 88 вказаного Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 р. № 1172 переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводяться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, для одержання виконавчого напису подаються оригінал нотаріально посвідченої угоди та документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення боржника. Відповідно до п. 2.1. глави 16 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається відповідна заява. В п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 31.01.1992 року, вказано, що при вирішенні справ, пов'язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею, судам слід мати на увазі, що відповідно до статей 34, 36, 87, 88 Закону України "Про нотаріат" виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом і за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується документами, передбаченими спеціальним нормативним актом з цього приводу, і що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у випадках, коли законом встановлено інший строк давності - не минув цей строк. Виконавчий напис було вчинено в межах цього строку. Спеціальним нормативним актом є Постанова Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Відповідно до п. 1 цього нормативного акту, для виконавчого напису подаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди, що передбачає право звернення стягнення на заставлене майно і документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення. Судом першої інстанції встановлено, що приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_3 на підставі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (надалі - Перелік), а також у відповідності до договору позики грошей, посвідченого приватним нотаріусом 20.08.2014 року за реєстром №2779, строк платежу за яким настав 22.12.2014 року, вчинено виконавчий напис та запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 427596,00 грн., пені в сумі 14700,00 грн., а також плати за вчинення виконавчого напису в розмірі 4423,00 грн., тобто всього стягнути 446719,00 грн. ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) 20.08.2014 року укладено договір позики грошей, за предметом якого позикодавець позичив, а позичальник взяв у борг суму 218731,80 грн. /Двісті вісімнадцять тисяч сімсот тридцять одна гривня 80 копійок/, що за офіційним курсом продажу долару США Публічного Акціонерного товариства «Комінвестбанк» на день посвідчення цього договору є еквівалентом суми 16446,00 (Шістнадцять тисяч чотириста сорок шість) доларів США на строк до 22.12.2014 (Двадцять другого грудня дві тисячі чотирнадцятого) року». При укладенні договору сторони узгодили, що у разі зміни курсу продажу долару США Публічного Акціонерного товариства «Комінвестбанк», сума, яка підлягає поверненню за цим договором, дорівнюватиме сумі в гривнях, яка буде еквівалентна сумі 16446,00 (Шістнадцять тисяч чотириста сорок шість) доларів США на день повернення грошей, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 533 ЦК України, за якими якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Сторони договору у пункті 4 визначили місце виконання грошового зобовязання, погодивши, що повернення боргу має відбутися у приміщенні робочого місця приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_3 об 11 годині 00 хвилин 22.12.2014 року. Згідно з п. 5 договору позики грошей сторони передбачили, що підтвердження повернення боргу доводиться нотаріально засвідченою заявою позикодавця про отримання ним повного і остаточного розрахунку. Також встановлено, що у погоджену сторонами договору дату та час позичальник не виконав умови договору та не повернув обумовлену договором суму грошей, відтак, у позичальника як стягувача з 23.12.2014 року виникло право примусового стягнення боргу. Враховуючи, момент виникнення права вимоги, відповідно до закону та договору, є момент неналежного виконання умов договору позики, що тягне за собою виникнення права на стягнення заборгованості у повному обсязі. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку що виконавчий напис було здійснено нотаріусом з дотриманням ст.13-1,87, 88 Закону України «Про нотаріат», на підставі наданих документів, що підтверджують безспірність заборгованості.

Твердження апелянта про те, що суд 1-ї інстанції фактично не вдавався до оцінки доказів у даній справі та не здійснював аналізу фактичних обставин справи, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки суд 1-ї інстанції дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав їм належну оцінку. Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України як підстави для скасування рішення. Враховуючи наведене, колегія суддів констатує, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством. Рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування немає. Керуючись ст.ст.307, 308, 314 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити. 2. Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 17 березня 2016 року залишити без змін. 3. Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді :