22-ц/775/910/2016(м)
Головуючий у 1 інстанції Ковтуненко О.В. Категорія 19 Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

23 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.

суддів - Песоцької Л.І., Ткаченко Т.Б.,

секретар - Герасимова Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору про поділ майна між колишнім подружжям недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

11 липня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про поділ спільного сумісного майна між колишнім подружжям.

В обґрунтування позову, з урахуванням уточнень, посилався на те, що 04 січня 2016 року між ним та колишньою дружиною ОСОБА_3 був укладений нотаріально посвідчений договір про поділ майна між колишнім подружжям, при укладенні якого з боку відповідача на нього відбувався психологічний тиск і погрози. Договір укладався на умовах рішення суду першої інстанції від 19 лютого 2015 року про розподіл їхнього майна, яке ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 04 червня 2015 року залишено без змін та набуло законної сили. Він оскаржив вказане рішення в касаційному порядку. 04 січня 2016 року позивач уклав оспорюваний договір про поділ майна між колишнім подружжям, при цьому він не знав про результат перегляду рішення суду про розподіл майна касаційною інстанцією. Однак, рішення суду першої інстанції від 19 лютого 2015 року про розподіл майна та ухвала суду апеляційної інстанції 16 грудня 2015 року скасовані ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ. Договір про поділ майна між колишнім подружжям, який укладався на умовах рішення суду першої інстанції від 19 лютого 2015 року, як укладений ним під психічним тиском, на думку позивача, є недійсним на підставі ст. 231 ЦК України.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору про поділ майна між колишнім подружжям від 04 січня 2016 року недійсним відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою до Апеляційного суду Донецької області, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення від 17.10.2016 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

В скарзі зазначав, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення був однобічним, керувався лише позицією відповідача, докази позивача до уваги не приймав. Судом не з'ясовано, що при укладанні оспорюваного договору не дотримано вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України та ст.45 Закону України «Про нотаріат», оскільки не було вільного волевиявлення позивача на укладання договору про поділ майна подружжя. Договір підписаний сторонами окремо, позивач підписав його не одночасно із колишньою дружиною, а в присутності батьків відповідача, які й чинили психологічний тиск на нього. Крім того, позивач переконався в порушенні його прав умовами оспорюваного договору після отримання ухвали ВССУ про скасування рішення суду першої інстанції, яке було покладене в основу нотаріального договору про поділ майна між колишнім подружжям.

У відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу у відсутності відповідача ОСОБА_3, належним чином, через представника та рекомендованою поштою повідомленої про час та місце розгляду справи в апеляційному суді, які не повідомила про причини неявки, заяв про відкладення розгляду справи не направляла.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_4, які просили задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, заперечення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5, яка просила залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволені позову, суд дійшов до висновку, що ОСОБА_2 не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження обставин, вказаних ним на обгрунтування позову, а саме, що з боку відповідача або інших осіб до позивача при укладанні оспорюваного договору застосовувався психічний тиск, і що позивач діяв не з власної волі.

Крім того, суд враховував, що рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 29 червня 2016 року, яке ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 11 жовтня 2016 року залишено без змін та набрало законної сили, встановлено, що умови укладеного Договору про поділ майна на момент його укладення відповідали дійсній домовленості і волі сторін, а скасування судом касаційної інстанції рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 19 лютого 2015 року, яким був первісно вирішений спір про поділ майна, за законом не тягне за собою недійсність договору про поділ майна між колишнім подружжям.

З таким рішення суду колегія суду не може не погодитись, виходячи з наступного.

Згідно з матеріалами справи, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 лютого 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задоволено (а.с.7-15). Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 04.06.2015 року рішення суду залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах ВССУ від 16 грудня 2015 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 04.06.2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.18-21).

Судом встановлено, що 04 січня 2016 року між ОСОБА_2, з одного боку, та ОСОБА_3, з іншого, було укладено договір про поділ майна між колишнім подружжям, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_6 ( а.с. 16-17).

За умовами зазначеного договору сторони домовилися, що у порядку поділу спільного сумісного майна у приватну власність ОСОБА_3 переходить: автомобіль НОМЕР_1; квартира АДРЕСА_1; гараж НОМЕР_2 в гаражно-будівельному кооперативі «Восточний-авто-1» в АДРЕСА_3 та земельна ділянка площею 0,0507 га, розташовані на території садового товариства «Лукомор'є» у с.Приморському Новоазовського району Донецької області (п.п. 2.1-2.5.2 Договору). Пунктами договору 2.6-2.6.2 сторони погодили, що у строк до 10.01.2016 року ОСОБА_2 буде укладено договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_3. Відповідно до п. 4 Договору сторони також дійшли згоди, що всі майнові, фінансові зобов'язання і відповідальність за ними когось з подружжя перед третіми особами або сторонами, що виникли під час шлюбу, є особистими того з подружжя, на чиє ім'я вони оформлені. Згода на оформлення таких зобов'язань та відповідальність за них другого з подружжя не потрібна. Пунктом 3 Договору сторони погодили, що у зв'язку із поділом майна у наведеному порядку ОСОБА_3 виплачує на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у сумі 356967,00 гривень, що еквівалентно 13700,00 Євро, під час підписання договору.

Факт отримання у повному обсязі грошової компенсації, обмовленої п. 3 Договору, позивач ОСОБА_2 підтвердив і не оспорював.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 19 лютого 2015 року про розподіл спільного майна подружжя за позовом ОСОБА_2, із ухвалою апеляційного суду про залишення рішення без змін, скасовано, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.18-21). За результатом розгляду даного позову рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 червня 2016 року відмовлено (а.с.22-24). Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 11 жовтня 2016 року рішення залишено без змін (а.с.57).

04 січня 2016 року сторони уклали нотаріально посвідчений договір про поділ майна між колишнім подружжям.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Звертаючись до суду з позовом про визнання нотаріально посвідченого договору поділу майна між колишнім подружжям від 04 січня 2016 року недійсним, позивач посилався на те, що уклав такий договір під психічним тиском з боку батьків його колишньої дружини, який виражався в погрозах повністю позбавити його частки в спільному сумісному майні, придбаному під час шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Як роз'яснено п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК (435-15)), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів

її сім'ї, родичів тощо або їх майна.

Для застосування такої статті у правовідносинах обов'язковим є наявність зв'язку між фізичних чи психічним тиском та вчиненням правочину, а також спрямованість вказаного неправомірного впливу на сторону правочину з метою примусити її вчинити правочин.

Фізичний чи психічний тиск полягає у вчиненні фізичних чи душевних страждань безпосередньо стороні правочину.

Згідно з вимогами ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень.

Належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин, тобто, застосування психічного тиску, внаслідок якого позивач був позбавлений можливості вільно виразити свою власну волю, ОСОБА_2 ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду не надав.

За клопотанням позивача судом першої інстанції в якості свідка був допитаний батько позивача - ОСОБА_7, який був присутній при укладанні оспорюваного договору разом із позивачем. Під час допиту свідок пояснював, що при укладанні договору батьки ОСОБА_3 погрожували його сину, що він буде позбавлений своєї частки спільного сумісного майна подружжя, якщо не погодиться на укладання договору на наданих ними умовах, і син злякався таких наслідків, тому підписав договір. Свідок підтвердив, що позивач мав можливість не укладати договір про розподіл майна, був ознайомлений з його змістом до підписання, уточнював умови договору, вносив правки, отримав грошову суму за умовами договору.

Отже, під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що позивач укладав договір з власної волі, про що свідчить внесення ним зміни до тексту договору, самостійне визначення певних умов договору, а саме, обумовлення ним суми компенсації за його частку спільного майна, передану ним колишній дружині, що він не оспорював, отримання ним грошової суми за договором. Суд також врахував, що у позивача була можливість відмови від підписання договору, що позивач не зробив. І ці обставини ОСОБА_2 також не спростував.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що спірний договір укладений з порушенням норм діючого сімейного, цивільного та нотаріального законодавства, що підтверджено Ухвалою ВССУ від 16 грудня 2015 року, однак вказана ухвала є результатом перегляду іншої справи - позову про розподіл майна подружжя, а не даного рішення, яким вирішено питання про недійсність нотаріального договору про розподіл майна, укладеного сторонами. Доводи скарги про незаконність рішення спростовуються змістом оскаржуваного рішення, яке постановлено з дотримання норм матеріального і процесуального права, в ньому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються допустимими доказами, дослідженими в судовому засіданні.

В апеляційному суді позивач підтримав доводи апеляційної скарги, пояснив, що укладав оспорюваний договір на невигідних для себе умовах у зв'язку із тим, що був у пригніченому стані під впливом психічного тиску з боку батьків колишньої дружини.

Між тим, встановлено, що разом з ОСОБА_2 при укладанні договору про поділ майна у нотаріуса був його батько, якого він запросив у якості свідка, з яким він радився щодо умов договору, обговорював його. В якості свідка батько позивача підтверджував, що у позивача були можливості не погоджуватися на умови договору, не підписувати його.

Отже, доводи апеляційної скарги про необгрунтованість рішення суду не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду, позивачем і його представником суду не надано.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про порушення судом норм законодавства про нотаріат, у зв'язку із тим, що сторони підписували оспорюваний договір окремо, а не в присутності одне одногою.

Так, згідно зі статтею 44 Закону України «Про нотаріат», нотаріусом під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін

однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Умовами п.п.12 оспорюваного позивачем договору зазначено, що сторонам про правові наслідки укладеного ними правочину, але не обмежуючись статтями 215-236, 403, 601 ЦК України щодо правових наслідків недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону, нотаріусом роз'яснено; а п.15 договору погоджено, що підписання договору сторонами свідчить про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін ( а.с. 17 зворот).

Договір сторонами підписаний особисто, що не оспорює позивач.

Статтею 45 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що при посвідченні правочинів і вчиненні інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством, нотаріусом перевіряється справжність підписів учасників правочинів та інших осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії.

Нотаріально посвідчувані правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса.

Згідно з п.3 гл.6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5, установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони.

Пунктами 3,4 глави 9 зазначеного Порядку встановлено, що перед підписанням документа нотаріус зобов'язаний забезпечити ознайомлення зі змістом документа сторін (учасників). При вчиненні нотаріальних дій, що потребують прикладення власноручного підпису осіб, нотаріус перевіряє справжність підпису цих осіб шляхом здійснення ними підпису у його присутності. Встановлення їх особи здійснюється за документами, визначеними Законом України "Про нотаріат".

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги щодо неправильності рішення суду у зв'язку з незаконністю оспорюваного договору, підписаного сторонами окремо без присутності один одного, не є слушними і не грунтуються на законі, оскільки норми Закону України «Про нотаріат» не містять вимог щодо обов'язковості підписання договору сторонами одночасно, а повноваження з'ясування намірів кожної з сторін, перевірки справжності підпису учасника правочину покладені на нотаріуса. Крім того, позивач не навів жодних обгрунтувань, яким чином при окремому підписанні договору учасниками були порушені його права.

Крім того, статтею 49 Закону України «Про нотаріат» передбачені підстави для відмови у вчиненні нотаріальних дій. Так, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України, є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; та в інших випадках, передбачених законом.

В пункті 14 договору від 04.01.2016 року міститься заява сторін про те, що вони при укладанні договору усвідомлювали значення своїх дій, і правочин укладено без будь якого застосування фізичного чи психічного тиску (а.с.17 зворот).

Тому доводи апеляційної скарги про незаконність судового рішення у зв'язку із порушенням норм Закону України «Про нотаріат» не приводять апеляційний суд до висновку про порушення або неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які є підставами для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення в апеляційному порядку.

Таким чином, колегія суддів, переглядаючи справу в межах апеляційного оскарження та заявлених позовних вимог, підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачає, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313,314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді :

Є.Є. Мальцева

Л.І. Песоцька

Т.Б. Ткаченко