Справа № 752/1739/15-ц
Провадження № 2/752/371/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01 липня 2016 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі: головуючого судді Мирошниченко О.В.

при секретарі Мархотко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и в:

У січні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила позбавити батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначила про те, що у період з 1992 року по 2013 рік сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, в період якого у них народилось двоє дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3. Хоча офіційно шлюб між сторонами у справі розірвано за рішенням суду у 2013 році, однак, починаючи з 2010 року сторони у справі проживають окремо. З часу окремого проживання діти проживають разом з позивачем та знаходяться на її утриманні. З моменту окремого проживання відповідач не цікавиться життям сина - ОСОБА_3, 2009 року народження, його здоров'ям, вихованням та розвитком, тобто свідомо ухиляється від виконання батьківського обов'язку щодо виховання та утримання дитини.

В судовому засіданні позивач та її представники підтримали позов та просила його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на його безпідставність на необґрунтованість.

Зазначив, що відповідач ОСОБА_2 ніколи не уникав обов'язку щодо участі в утриманні та вихованні сина, та наданий час постійно спілкується з дитиною по скапу та телефону, у зв'язку із тим, що постійно працює за межами України. Представник відповідача наполягав на тому, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав завдасть шкоди інтересам дитини. Просив відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, у судове засідання не з'явився, направив до суду висновок Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування № 101-1875/03 від 01.03.2016 року щодо недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2

Суд, заслухавши пояснення сторін допитавши свідків у справі та дослідивши матеріали справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

25 липня 1992 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, зареєстрований 25.07.1992 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Московської районної державної адміністрації м. Києва, про що зроблено відповідний актовий запис № 740.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11.07.2013 року шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, зареєстрований 25.07.1992 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Московської районної державної адміністрації м. Києва, про що зроблено відповідний актовий запис № 740, розірвано. Вказане вище рішення суду набрало законної сили 20.08.2013 року.

07 квітня 2009 року народився ОСОБА_3, що підтверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого повторно 27.06.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві. Відповідно до даних свідоцтва, батьками ОСОБА_3, 2009 року народження, є сторони у справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_1

В ході судового розгляду даної цивільної справи встановлено, що відповідач ОСОБА_2 проживає окремо від сина ОСОБА_5.

Матеріалами цивільної справи стверджується, що з березня 2013 року відповідач ОСОБА_2 постійно проживає та працює на території Російської Федерації.

Малолітній ОСОБА_3, 2009 року народження, проживає разом з матір'ю ОСОБА_1, за адресою: АДРЕСА_1, яка займається його вихованням, утриманням.

Судом встановлено та вбачається з поведінки позивача та відповідача, що між ним дійсно склалися неприязні та напруженні стосунки, та як наслідок існує конфліктна ситуація щодо виховання та утримання сина ОСОБА_5.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснила, що необхідність позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 обґрунтовується тією обставиною, що останній самоусунувся від вихованні та утримання сина, добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, аліменти з відповідача стягуються за рішенням суду у примусовому порядку. Позивач вказує на те, що перебуває у юридичній залежності від відповідача, оскільки позбавлена можливості вивезти дитину за кордон, у зв'язку із відмовою відповідача у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон.

Категорично заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача зазначив, що відповідач любить свого сина ОСОБА_5, в силу своїх можливостей з урахуванням обставин життя та роботи за кордоном, спілкується з дитиною, приймає участь в матеріальному утриманні як старшого сина ОСОБА_6, так і молодшого ОСОБА_3.

Допитаний у якості свідка старший син сторін у справі ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що батько проживає на території Російської Федерації, допомагає матеріально. Батько із з ним спілкується постійно. Мати ОСОБА_1 забороняє малолітньому ОСОБА_3 спілкуватися з батьком ОСОБА_2 по телефону. Крім того, зазначив, що ОСОБА_2 любить та піклується про них з братом.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтвердили факт проживання та перебування малолітнього ОСОБА_10 на утриманні позивача, пояснили, що протягом тривалого часу відповідач ОСОБА_2 не проживає разом з малолітнім сином, проте з їх пояснень не встановлено, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов'язків.

В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитини» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно ч.1-3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Пунктом другим частини першої статті 164 СК України визначено, що батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він, зокрема, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків.

Як встановлено у судовому засіданні батько дитини цікавиться життям свого сина ОСОБА_5, бажає приймати участь у його вихованні та житті в подальшому. Сам по собі факт постійного проживання та роботи відповідача за межами України, що унеможливлює постійне безпосереднє спілкування дитини з батьком, на думку суду, не є доказом ухилення батька від виконання батьківських обов'язків по відношенню до малолітнього сина.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а відповідач ОСОБА_2 виступає категорично проти позбавлення його батьківських прав, прагне брати участь у вихованні дитини, суд вважає, що доводи, на які посилається позивач, вимагаючи позбавлення батьківських прав відповідача, не є таким, що заслуговують на застосування такого крайнього заходу впливу, яким є позбавлення батьківських прав на дитину, вимоги про позбавлення батьківських прав є передчасними, виходячи з наступного.

Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до п. 16 вказаної вище Постанови ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

У цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов'язки.

Відповідно до ст. 39 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров'я, самоповагу і гідність дитини.

Відповідно до вищенаведених роз`яснень та норм закону тільки винна поведінка батьків, може бути підставою для позбавлення їх батьківських прав.

Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. При цьому, на переконання суду, необхідність для позивача позбавлення відповідача батьківських прав полягає у вирішенні питання про безперешкодне перетинання дитиною кордону в разі наявності рішення суду про позбавлення матері батьківських прав, що не відповідає положенням ст. 164 СК України

Аналізуючи надані стороною позивача докази, суд надходить до висновку про відсутність доказів саме винної поведінки або свідомого нехтування батьківськими обов'язками відповідача відносно малолітньої дитини, не надано доказів і вжиття відносно відповідача заходів реагування з приводу неналежного виконання батьківських обов'язків.

Ставити ж в залежність питання про позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до сина ОСОБА_5, від характеру відносин, що склалися між сторонами у справі, а також можливості чи неможливості позивача отримати згоду батька на виїзд дитини за кордон, у даному випадку не є вірним. По-перше, матеріали цивільної справи не містять доказів відмови відповідача у наданні позивачу такої згоди на виїзд дитини за кордон. По-друге, позивач не позбавлена процесуального права на звернення до суду з окремим позовом про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди батька, у випадку, якщо права дитини порушуються.

Крім того, не знайшли свого ствердження в ході розгляду справи і обставини ухилення відповідача у матеріальному утриманні дитини. Матеріали цивільної справи містять докази в обґрунтування того, що відповідач приймає участь в утриманні як старшого сина ОСОБА_6, так і меншого ОСОБА_10. Наявність між сторони судових процесів з приводу надання дозволу на виконання на території Російської Федерації рішення суду про стягнення з відповідача аліментів, оскарження дій державних виконавців при виконанні вказаного вище рішення, вирішення питання щодо зменшення розміру аліментів, не є доказом ухилення відповідача від матеріального утримання сина. У даному випадку, кожна із сторін у справі, звертаючись до суду з відповідними позовами, реалізовувала своє конституційне право.

Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність покладена переш за все на батьків.

Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що доводи, на які посилається позивач ОСОБА_1, вимагаючи позбавлення батьківських прав відповідача, не є такими, що заслуговують на застосування такого крайнього заходу впливу, яким є позбавлення батьківських прав щодо дитини.

Крім того, на думку суду позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, суд вважає, що його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Разом з тим, ОСОБА_1 не довела суду, що спілкування відповідача з сином в подальшому може призвести до порушень прав та інтересів останнього, а лише посилалась на її перебування у юридичній залежності від відповідача.

З висновку Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 01.03.2016 року вбачається, що орган опіки та піклування, виходячи з інтересів дитини, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини при Дарницькій районній в м. Києві державній адміністрації від 01.03.2016року, вважає за недоцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_11 відносно малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.

В матеріалах справи відсутні дані, які б негативно характеризували відповідача, як особистість та члена суспільства.

Враховуючи те, що відповідач бажає спілкуватись з сином, займатись вихованням та матеріальним утриманням своєї дитини, даних про те, що відповідач, в силу своїх особистих якостей чи своєї поведінки, може негативно вплинути на дитину матеріали справи не містять, суд, з урахуванням особи батька, який любить свого сина, враховуючи, що судом не встановлена винна умисна поведінка батька, яку можна розцінити як свідоме ухилення від виховання дитини, та враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 150, 164, 165 Сімейного кодексу України, ст.ст. 10, 57-60, 88, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя