У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Журавель В.І.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на заочне рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 16 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 21 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду із даним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що у вересні 2009 року між нею та відповідачем було досягнуто домовленості про те, що вона передасть йому у якості позики гроші, шляхом погашення його кредиту, де предметом застави виступало приміщення аптеки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а він передасть їй у власність вказане приміщення аптеки. Всього позивачкою було передано відповідачу кошти у сумі 53 тис. дол. США, що підтверджується відповідними розписками від 19 вересня 2009 року на суму 35 тис. дол. США, від 19 вересня 2009 року на суму 10 тис. дол. США, та від 23 березня 2010 року на суму 8 тис. дол. США.

Посилаючись на те, що відповідач відмовляється виконати умови домовленості та переоформити право власності на аптеку на неї, а також на те, що зазначеними розписками передбачено зобов'язання відповідача повернути гроші з винагородою 25 % річних, позивач просила стягнути з відповідача на її користь борг в сумі 53 тис. дол. США, в еквіваленті національної валюти 784 623 грн 93 коп.

В судовому засіданні позивачка змінила підставу позову щодо розписки на 35 тис. дол. США як виконання грошового зобов'язання та 26 250 дол. США відсотків за користування грошима, при цьому зазначивши, що розпискою від 19 вересня 2009 року передбачено, що відповідач передав їй борг по кредиту на суму 35 тис. дол. США, а вона проводить всі розрахунки по його кредиту власними коштами на його ім'я, а ОСОБА_7 зобов'язувався передати у власність заставне майно (аптеку) ОСОБА_6 або повернути борг з винагородою 25% річних від суми проплаченого боргу. На даний момент ОСОБА_6 борг в банк за ОСОБА_7 погасила. Таким чином, ОСОБА_6 просила стягнути на її користь 61 250 дол. США, що еквівалентно 1 296 619 грн по грошовому зобов'язанню та 31 500 дол. США, що еквівалентно 666 832 грн по договорах позики.

Заочним рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 10 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 21 грудня 2015 року,позов ОСОБА_6 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 1 296 619 грн грошового зобов'язання та процентів за користування грошовим зобов'язанням та 666 832 грн боргу та процентів за користування боргом та 3 654 грн судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що 19 вересня 2009 року ОСОБА_7 склав розписку про те, що він передав борг по кредиту (застава - приміщення «Аптека») в сумі 35 тис. дол. США ОСОБА_6 і, починаючи з цієї суми, всі розрахунки по кредиту проводить ОСОБА_6 власними коштами на його ім'я. ОСОБА_7 зобов'язався переписати заставне майно на ім'я ОСОБА_6 або повернути борг з винагородою 25 % річних від суми проплаченого боргу.

Також установлено, що 19 вересня 2009 року ОСОБА_7 склав розписку про те, що він позичив протягом 2008-2009 років суму в розмірі 10 тис. дол. США у ОСОБА_6 та зобов'язався повернути гроші з винагородою 25 % річних або зменшити на указану суму вартість приміщення «Аптека» при купівлі-продажі.

За змістом розписки від 23 березня 2010 року ОСОБА_7 позичив протягом 2010 року у ОСОБА_6. 8 тис. дол. США та зобов'язався повернути цю суму з винагородою 25 % річних або зменшити вартість «Аптеки» на вимогу ОСОБА_6 при купівлі.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_6 вказувала на те, що спірні кошти у сумі 35 тис. дол. США, які, як зазначала позивач, нею були надані у борг відповідачу за розпискою від 19 вересня 2009 року останній не повернув, а тому має сплатити указану суму боргу з відсотками, які нараховані за 3 роки та складають 26 тис. дол. США.

Крім того, позивач вказувала також на те, що за розпискою від 19 вересня 2009 року на суму 10 тис. дол. США та розпискою від 23 березня 2010 року на суму 8 тис. дол. США відповідач не повернув їй борг на загальну суму 18 тис. дол. США та відсотки за користування коштами, які нараховані за 3 роки у сумі 13 500 дол. США.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини договору позики, зобов'язання за якими не виконані відповідачем, у зв'язку із чим з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 необхідно стягнути 1 296 619 грн та 666 832 грн боргу за спірними розписками.

Проте, з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

В частині позовних вимог ОСОБА_6 про стягнення боргу за розпискою від 19 вересня 2009 року на суму 35 тис. дол. США та відсотків колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходить з наступного.

Задовольняючи вимоги в указаній частині, суди попередніх інстанцій вважали, що між сторонами виникли правовідносини із договору позики.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зі змісту розписки від 19 вересня 2009 року на суму 35 тис. дол. США вбачається, що ОСОБА_7 передав борг по кредиту (застава - приміщення «Аптека») в сумі 35 тис. дол. США ОСОБА_6 і, починаючи з цієї суми, всі розрахунки по кредиту проводить ОСОБА_6 власними коштами на його ім'я. ОСОБА_7 зобов'язався переписати заставне майно на ім'я ОСОБА_6 або повернути борг з винагородою 25 % річних від суми проплаченого боргу.

Судами не встановлено, що за указаною розпискою ОСОБА_6 передала у власність ОСОБА_7 грошові кошти, а останній зобов'язався повернути позивачу таку ж суму грошових коштів, що давало б можливість застосувати до спірних правовідносин положення ст. 1046 ЦК України.

Розглядаючи справу у цій частині, суди на зазначене уваги не звернули та не встановили обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, та докази на їх підтвердження, зокрема, не визначився, який саме документ складений відповідачем - договір позики чи розписка про передачу боргу за кредитом, про що вказано у тексті розписки, у зв'язку із чим не встановили справжньої правової природи зазначеного документа, незалежно від його найменування.

В частині позовних вимог ОСОБА_6 про стягнення боргу за розписками від 19 вересня 2009 року та від 23 березня 2010 року на загальну суму 18 тис. дол. США та відсотків колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходить з такого.

Згідно із запереченнями ОСОБА_7 розписка від 23 березня 2010 року на суму 8 тис. дол. США останнім не складалась, спірні грошові кошти ним не отримувались, а текст розписки складений та підписаний іншою особою.

У зв'язку із зазначеним у вересні 2015 року ОСОБА_7 подав клопотання про призначення почеркознавчої експертизи для визначення обставин, чи ним було виконано рукописний текст та підпис у розписці від 23 березня 2010 року.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 08 вересня 2015 року клопотання ОСОБА_7 про призначення експертизи задоволено. Призначено експертизу розписки від 23 березня 2010 року, проведення якої доручено спеціалістам Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що указана експертиза не була проведена у зв'язку з тим, що ОСОБА_7 не оплатив проведення такої експертизи.

Однак, у матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення ОСОБА_7 про суму вартості проведення експертизи, яка підлягає сплаті та реквізитів для відповідної оплати.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (ч. 2 ст. 10 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Судом апеляційної інстанції не враховано вимоги указаних положень процесуального закону, не надано належної оцінки доводам відповідача щодо складання розписки від 23 березня 2010 року не останнім, а іншою особою, у зв'язку із чим не перевірено належним чином відповідних заперечень ОСОБА_7, що порушує вимоги ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, яким встановлено право особи на справедливий судовий розгляд.

Враховуючи зазначене, посилання апеляційного суду на те, що розписка від 23 березня 2010 року не визнана недійсною за відповідним позовом ОСОБА_7, а тому її зміст підтверджує боргове зобов'язання останнього не може вважатися обґрунтованим, оскільки ОСОБА_7 не позбавлений прав відповідача щодо захисту своїх відповідних прав шляхом належного спростування у даній справі факту складання ним спірної розписки.

Тому, рішення судів попередніх інстанцій про стягнення з відповідача суми боргу на загальну суму 18 тис. дол. США не можуть вважатися законними та обґрунтованими.

Оскільки судами першої та апеляційної інстанцій, у порушення вимог статей212-214, 303, 315 ЦПК України, не враховані вказані вимоги норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не встановлено справжню правову природу укладеного між сторонами договору щодо суми в розмірі 35 тис. дол. США, який оформлено розпискою від 19 вересня 2009 року, та не перевірено належним чином факт складання ОСОБА_7 спірної розписки від 23 березня 2010 року, відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Заочне рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 16 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 21 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:Б.І. Гулько
В.І. Журавель
С.Ф. Хопта
С.П. Штелик