Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3265/16 Головуючий у 1-й інстанції: Троценко Т.А.
Є.У.№ 310/493/16-ц Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Савченко О.В.,

При секретарі: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 квітня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи доповнювала і уточнювала. Зазначала, що за договором довічного утримання, укладеним 25 серпня 2007 року з ОСОБА_7, вона набула право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Після смерті ОСОБА_7, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_2 року, вона не може потрапити до належної їй квартири, бо туди самовільно вселилися родичі померлої і перешкоджають користуватися нею. Вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів з відповідними заявами, проте вони залишаються без вирішення. Згідно акту державного виконавця від 18 грудня 2015 року в квартирі постійно мешкає ОСОБА_5 з двома малолітніми дітьми. Посилаючись на зазначені обставини, просила суд вселити її у належну їй квартиру і зобов'язати відповідачів не чинити їй перешкоди у користуванні своєю власністю.

Заочним рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 квітня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_3 у користуванні належною їй на праві власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення її у вказану квартиру.

Зобов'язано ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 не порушувати право приватної власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 та не чинити їй перешкод у користуванні цією квартирою.

Ухвалою цього ж суду від 8 червня 2016 року заява ОСОБА_6 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 посилається на те, що являється спадкоємцем померлої ОСОБА_7, прийняв спадщину після її смерті і вселився зі своєю сім'єю в спірну квартиру як спадкоємець. Про те, що ОСОБА_7 за життя уклала з позивачем договір довічного утримання він не знав. Неодноразово звертався до суду з позовом про визнання недійсним договору довічного утримання, проте його вимоги залишені без задоволення. На теперішній час в спірній квартирі він проживає разом з ОСОБА_8 - його цивільною дружиною і двома неповнолітніми дітьми. ОСОБА_5, залучена до участі у розгулі справи, в квартирі ніколи не проживала. Рішення суду про їх виселення ще не виконано. Вселення ОСОБА_3 в спірну квартиру порушить житлові права його неповнолітніх дітей. З вказаних підстав просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове - про відмову у позові.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Сторони і представник скаржника адвокат Линник С.В. повідомлені про час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення їм судових повісток 14 і 15 липня 2016 року (а.с.113-117), право на участь у судовому засіданні не використали.

Відповідно до змісту ст. 305 ЦПК України до повноважень апеляційного суду належить визначення поважності неявки до суду.

Колегія суддів, керуючись ст. 305 ЦПК України, визнала причини неявки сторін і їх представників у судове засідання неповажними та відсутність процесуальних перешкод для розгляду справи і перевірки рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи без участі сторін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам ст.213,214 ЦПК України.

Встановлено, що позивач на підставі договору довічного утримання, укладеного 9 серпня 2007 року з ОСОБА_7, являється власником спірної однокімнатної квартири (а.с.4-5).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 померла.

У порядку, передбаченому законом договір довічного утримання недійсним не визнаний, право власності позивача на спірну квартиру не оспорені.

Відповідач ОСОБА_6 - онук померлої без достатніх правових підстав вселився в спірну квартиру разом зі своєю цивільною дружиною і двома малолітніми дітьми, що не заперечується ним в апеляційній скарзі.

Факт незаконного проживання відповідачів в спірній квартирі підтверджується судовими рішеннями про їх виселення, копіями витягів із кримінального провадження, актами державного виконавця тощо (а.с.6-7, 34-40).

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до вимог статей 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

При цьому, права власника житлового будинку, квартири, визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_3, тому у зв'язку з порушенням відповідачами права позивача на користування цим майном наявні правові підстави для вселення її у квартиру.

Фактичні обставини встановлені судом повно та об'єктивно, підтверджуються матеріалами справи, спір вирішено у відповідності до вимог матеріального права, які регулюють правовідносини сторін.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачем не доведений факт чинення перешкоди в користуванні квартирою, оскільки ОСОБА_6 добровільно припинив в ній проживати, а особа ОСОБА_5 відповідачам не відома.

Проте зазначені доводи не спростовують правильність висновків суду.

Із акту державного виконавця від 18 грудня 2015 року, складеного в присутності скаржника ОСОБА_6 при виконанні судового рішення про виселення ОСОБА_4, ОСОБА_10 і ОСОБА_11 із спірної квартири, вбачається, що в квартирі постійно проживає ОСОБА_5 - невістка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з двома малолітніми дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.6-7).

ОСОБА_6 в апеляційній скарзі зазначає про те, що він проживає в спірній квартирі разом зі своєю цивільною дружиною і двома неповнолітніми дітьми, що вже свідчить про об'єктивно існуючі перешкоди для позивача у вільному доступі для квартири та користування квартирою.

Доводи ОСОБА_6 про те, що він правомірно проживає в спірній квартирі, оскільки прийняв спадщину і вселився туди як єдиний спадкоємець після померлої бабусі ОСОБА_7, являються неспроможними. Спірна квартира не входить до складу спадкового майна, оскільки була відчуження спадкодавцем ще за життя. Судовими рішеннями про виселення, які набули законної сили і знаходяться на примусовому виконанні, встановлений факт незаконного проживання ОСОБА_6, членів його сім'ї, його родичів в квартирі, власником якої з серпня 2007 року являється позивач ОСОБА_3

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції житлових прав малолітніх дітей відповідача являються неспроможними.

За статтею 20 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Як встановлено судом і підтверджується відповідними письмовими доказами, зареєстрованим місцем постійного проживання ОСОБА_6 і ОСОБА_4 являється будинок АДРЕСА_2 (а.с.16-17).

Допустимих доказів на підтвердження того, що малолітні діти відповідачів набули право користування спірною квартирою, скаржник суду не надав. За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що вселення власника в спірну квартиру порушить права малолітніх являються неспроможними.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Отже, суд обґрунтовано визнав, що відсутні правові підстави для відмови позивачу у вселенні в квартиру.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд вийшов за межі позовних вимог спростовуються змістом заявлених позовних вимог та наведеними у рішенні мотивами з цього питання, обраний спосіб захисту відповідає характеру спірних правовідносин.

Апеляційна скарга не містить доводів про порушення норм матеріального чи процесуально права, які призвели чи могли призвести до неправильного вирішення спору.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307,308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 квітня 2016 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: