Справа 165/1637/16-ц
Провадження 2/165/645/16

НОВОВОЛИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 листопада 2016 року м. Нововолинськ
Нововолинський міський суд Волинської області в складі:
головуючого Ференс-Піжук О.Р.,
за участю секретаря Харук Ю.І.,
представників позивача Пушкарук Т.М., ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Нововолинську справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Нововолинський ливарний завод" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-
25 серпня 2016 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ПАТ "Нововолинський ливарний завод" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
У судовому засіданні представники позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_1 позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позовній заяві з урахуванням останніх уточнень до неї, просять їх задовольнити, оскільки ОСОБА_3 був призваний на військову службу під час особливого періоду, і тому за ним повинно зберігатись його робоче місце та виплачуватись середній заробіток до закінчення особливого періоду.
Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав, подавши до суду письмове заперечення, просить відмовити в задоволенні позову. На обгрунтування заперечень посилається на те, що на момент звільнення ОСОБА_3 з роботи 26 липня 2016 року в Україні не проводилась мобілізація, не був введений воєнний стан, а тому на цей час не розповсюджувався правовий режим особливого періоду. Вказує, що оскільки право на пільги, передбачені ч.3 ст.119 КЗпП України позивач обґрунтовує, виходячи з помилкового трактування законодавчих норм щодо дії особливого періоду в Україні, тому усі подальші вимоги позивача є помилковими. Вважає, що при звільненні ОСОБА_3 з роботи, відповідачем дотримані норми трудового законодавства, тому просить суд в задоволенні позову відмовити. Крім цього наголосив, що контаркт укладений Міністерством оборони України в особі полковника Жакуна О.М. не може слугувати підставою для збереженя відповідачем місця роботи і заробітку за позивачем.
Заслухавши пояснення представників позивача, представника відповідача, дослідивши наявні письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення, зважаючи на наступне.
Дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що ОСОБА_3 12.03.2013 року прийнятий на посаду старшого майстра дільниці по ремонту вантажопідіймального обладнання ПАТ "Нововолинський ливарний завод", 26.07.2016 року звільнений з роботи у зв`язку з вступом на військову службу згідно п.3. ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки та копією наказу №41-вк від 26.07.2016 року (а.с.7, 8).
Факт призову позивача на військову службу у Збройних Силах України підтверджується копією контракту, укладеного між позивачем ОСОБА_3 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини ППВ-0259 полковника Жакуна О.М. (а.с.9).
У пункті третьому цього контракту чітко вказано, що контракт є строковим та укладається до закінчення особливого пероіду або до оголошення рішення про демобілізацію.
Як вбачається із копії листа Головного управління оборонного та мобілізаційного планування Генерального штабу Збройних Сил України від 01.10.2015 року №322/2/8417, копії листа Головного управління персоналу Генерального штабу Збройних Сил України від 29 липня 2016 року №321/5424, скасування особливого періоду, що введений з моменту видачі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», буде здійснено у разі оголошення окремого Указу Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України (а.с.10, 11).
В судовому засіданні встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами трудового законодавства, а саме КЗпП України, та іншими нормативно - правовими актами.
Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи відповідно до частин третьої та четвертої ст. 119 КЗПП, призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.
Статтею 119 КЗпП України передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
Згідно з ч. 3 даної статті, за працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Згідно ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Частиною 5 ст. 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Згідно ч.2 ст. 2 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період. Відповідно до ч.5 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.
У статті 24 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» вказано, що початком військової служби вважається день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації.
Пунктом 6 п.п. м) ст. 24 Закону передбачено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу за новим контрактом військовослужбовцями, які проходили військову службу за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону.
Постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2015 року №105 затверджено Порядок виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, що додається.
Встановлено, що дія цієї постанови поширюється на громадян України, які починаючи з 18 березня 2014 року були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; 08 лютого 2015 року були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану; 11 червня 2015 року були призвані на строкову військову службу, а також призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом.
В пункті 18 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.
Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, до оголошення рішення про демобілізацію, зберігається місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
З наведеного вище випливає висновок про те, що відповідно до редакції ст.39 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу», з 08.02.2015 року зазначеній вище категорії громадян середній заробіток на підприємстві зберігався на загальних засадах, тобто, за рахунок роботодавця, а починаючи з 11.06.2015 року підприємствам, установам, організаціям здійснюється компенсація цього заробітку за рахунок державного бюджету.
Такий висновок підтверджується і положеннями Постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови КМ України від 04.03.2015 року № 105» від 04.11.2015 року, якою затверджені зміни до Порядку виплати компенсації мобілізованим працівникам, відповідно до яких компенсація здійснюється підприємствам, установам, організаціям, у межах середнього заробітку працівників: призваних починаючи з 18.03.2014 року на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, починаючи з 08.02.2015року; призваних на строкову військову службу, починаючи з 11.06.2015року; призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та які підлягають звільненню з військової служби у звязку із оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у звязку із прийняттям на військову службу за контрактом, починаючи з 11.06.2015 року.
Тобто, змінами до зазначеного Порядку вимоги щодо виплати компенсації мобілізованій категорії працівників залишено без змін, а норми щодо компенсації середнього заробітку підприємствам, установам та організаціям поширено з 08.02.2015 року щодо працівників, які були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану.
Тому, зважаючи на викладене, а також шляхом системного аналізу вказаних законодавчих актів, суд вважає, що за позивачем зберігається робоче місце і йому компенсується середній заробіток з бюджету як за мобілізованими (призваними на військову службу) на час дії особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, за працівниками, які були прийняті на військову службу за контрактом, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану.
Поняття особливого періоду наведене у частині першій статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року № 3543-ХІІ, за правилами якої особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
За змістом статті 1 Закону № 3543-ХІІ особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.
У частині четвертій статті 3 Закону № 3543-ХІІ зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.
Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.
Водночас, абзацом 6 статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 року №3543-XII визначено, що демобілізація - це комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Таким чином, продовження дії контракту про проходження військової служби до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, як встановлено частиною 3 статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", пов`язується не з часом дії особливого періоду, а з моментом його настання.
Отже, з огляду на викладене, закінчення проведення мобілізації не є самостійною підставою для закінчення особливого періоду, стан якого на даний час не припинявся.
Наведена мотивація повністю спростовує заперечення представника відповідача, а тому, на думку суду позов підлягає до задоволення.
Статтями 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог та заперечень. Відповідач не довів суду належними та допустимими доказами правомірності звільнення ОСОБА_3 із займаної посади, а письмові докази, на які посилається представник відповідача, не спростовують вищезазначені висновки суду.
Згідно ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що при встановленні зазначених фактів, відповідачем помилково були застосовані норми законодавства та необґрунтовано звільнено позивача із займаної посади, тобто в порушення гарантій, передбачених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», та прийнятих на підставі них в подальшому змін до норм трудового законодавства, а тому позивач ОСОБА_3 підлягає поновленню на посаді старшого майстра дільниці по ремонту вантажопідіймального обладнання Публічного акціонерного товариства "Нововолинський ливарний завод".
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
При цьому згідно з пунктом 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства.
Зазначена сума визначена без урахування прибуткового податку та інших обов`язкових платежів. Обов`язок по стягненню прибуткового податку та інших обов`язкових платежів покладаються на відповідача при виконанні рішення суду.
Статтею 215 ЦПК України передбачено при винесенні рішення вирішення питання судових витрат. Частиною 3 ст. 88 ЦПК України встановлено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Відповідно ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 1102,40 грн., з яких судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. за позовні вимоги немайнового характеру та судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. за позовні вимоги майнового характеру.
Крім того, до стягнення з відповідача в користь позивача підлягають понесені ним судові витрати на правову допомогу в розмірі 1000 грн., що підтверджується документально (а.с.13).
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі позивача.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 218, 367 ЦПК України, на підставі ст.ст. 5-1, 23, 24, 36, 119, 232, 235 Кодексу законів про працю України, Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд,-
Позов задовольнити.
Скасувати наказ Публічного акціонерного товариства "Нововолинський ливарний завод" №41-вк від 26 липня 2016 року про звільнення ОСОБА_3 з 26 липня 2016 року з посади старшого майстра дільниці по ремонту вантажопідіймального обладнання за п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України у зв`язку із вступом на військову службу.
Поновити ОСОБА_3 на роботі на посаді старшого майстра дільниці по ремонту вантажопідіймального обладнання Публічного акціонерного товариства "Нововолинський ливарний завод" з 27 липня 2016 року.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Нововолинський ливарний завод" в користь ОСОБА_3 1000 (одну тисячу) гривень судових витрат по оплаті правової допомоги.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Нововолинський ливарний завод" в дохід держави 1102 (одну тисячу сто дві) гривні 40 копійок судового збору.
Рішення в частині поновлення на роботі допустити до негайного виконання.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Волинської області через Нововолинський міський суд.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Головуючий підпис
Згідно з оригіналом
Суддя О.Р. Ференс-Піжук