Справа № 362/1244/16-ц Головуючий у І інстанції Корнієнко С. В.
Провадження № 22-ц/780/3887/16 Доповідач у 2 інстанції Даценко Л. М.
Категорія 43 07.07.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

07 липня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Білоконь О.В., Савченка С.І.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виселення,

встановила:

У березні 2016 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому посилалася на те, що вона є власницею будинку АДРЕСА_1, який є її особистою приватною власністю.

У 1983 році вона уклала шлюб з відповідачем, який розірвано 27.06.2014 року на підставі рішення суду. Під час процесу розірвання шлюбу в її особистому будинку оселився відповідач, який станом на день подання позовної заяви хоча і не є членом сім'ї позивачки, але відмовляється добровільно виселитися з спірного будинку. Окрім того, відповідач систематично руйнує та псує даний будинок, оскільки він веде аморальний спосіб життя та зловживає спиртними напоями, чим беззаперечно чинить перешкоди власнику в користуванні та розпорядженні майном.

Позивачка вважає, що відповідачем порушуються передбачені та гарантовані чинним законодавством права на вільне користування та розпорядження належним на праві власності майном і враховуючи те, що відповідач жодним чином не бажає добровільно виселитись з будинку, при цьому не являючись ані членом сім'ї власника будинку, ані наймачем, тому вона вимушена звернутись до суду із даним позовом.

Просила виселити ОСОБА_2 без надання іншого жилого приміщення з будинку АДРЕСА_1 та стягнути з нього на її користь судові витрати.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Виселено ОСОБА_2 із зазначеного будинку без надання іншого жилого приміщення.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити ухвалу про закриття провадження у справі, посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Так, правовими підставами для висновку суду про його виселення із спірного будинку суд вказав ст. ст. 158, 169 ЖК України, які регулюють договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові, та виселення наймача в разі припинення договору найму жилого приміщення. Проте, суд не звернув уваги на те, що факту укладення договору найму жилого приміщення між сторонами судом встановлено не було. Крім того, суд також не звернув уваги на те, що сама позивачка в своїй позовній заяві наголошувала про відсутність такого договору найму жилого приміщення у спірному житловому будинку, який би мав форму, містив істотні умови договору найму житла та відповідав би іншим встановленим вимогам законодавства.

Також суд не звернув уваги на те, що позивачка в порушення вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України не надала доказів обґрунтування своїх позовних вимог та підстав його виселення.

Крім того, суд не звернув уваги на положення ст. 156 ЖК України та не взяв до уваги той факт, що він вселився в спірний будинок як член сім'ї позивача, сторони з 1990 року по даний час проживали в даному будинку однією сім'єю в шлюбі ще за життя матері позивачки, вели спільне господарство, робили капітальний ремонт будинку, у 90-х роках перебудували будинок, обслуговували його, обробляли земельну ділянку біля будинку. Ним було покладено багато фізичних зусиль та матеріальних ресурсів для належного утримання спірного домоволодіння.

Суд також не звернув уваги на те, що факт проживання позивачки, а відтак і його проживання, як чоловіка, та за відсутності встановлення режиму окремого проживання подружжя у спірному будинку ще в 2001 році, встановлений у рішенні Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16.10.2001 року у справі № 2-902/2001 р.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вірно послався на положення ч. 2 п. 15 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 1.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», але разом з тим суд в порушення норм чинного законодавства та роз'яснень даної постанови визнав за можливе виселити його з спірного будинку.

Таким чином, відповідач вважає, що суд першої інстанції в порушення ст. 212 ЦПК України у своєму рішенні не проаналізував та не оцінив докази у справі, не навів мотивів їх прийняття чи відмови у прийнятті та не відобразив результати оцінки цих доказів.

Під час підготовки апеляційної скарги йому стало відомо, що існує рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25.08.2015 року про відмову в задоволенні аналогічних позовних вимог ОСОБА_3 до нього про виселення. Тому просить закрити провадження в даній справі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд повинен вирішити, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає, у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України суд не визначився із предметом і підставою позову, належним чином не встановив характер правовідносин сторін, зміст позовних вимог та правові норми, які підлягали застосуванню до цих правовідносин.

Так, задовольняючи позов, суд обґрунтовував свої висновки тим, що не звільнення відповідачем спірного житла, що перебуває у власності позивачки, де він навіть не зареєстрований, порушує її права власності на нерухоме майно, а тому потребує звільнення із виселенням останнього без надання іншого житлового приміщення, враховуючи, що він є власником 1/4 частини квартири АДРЕСА_1.

Однак, такі висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

За правилами ст. ст. 1, 3 та 4 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Встановлено, що згідно рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 жовтня 2001 року за ОСОБА_3 визнано право власності на будинок АДРЕСА_2 в порядку спадкування. (а. с. 7-8).

Встановлено, що сторони з 12 березня 1983 року перебували в шлюбі, який розірвано рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27.06.2014 року. (а. с. 11).

Згідно рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 серпня 2015 року, яке відповідач долучив до апеляційної скарги, у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виселення відмовлено.

Із даного судового рішення убачається, що позивачка у 2015 році зверталася з аналогічним позовом про виселення відповідача з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Відмовляючи в позові, суд дійшов висновку про те, що посилаючись на ст. 116 ЖК України, як на підставу своїх вимог, належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_2 систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не призначенням , що робить неможливим проживання з ним в одній квартирі, ОСОБА_3 не надала в передбаченому ст. ст. 10, 60 ЦПК України порядку.

Крім того, в даному рішенні суд дійшов висновку, що посилання позивача на те, що вона є власником квартири, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном, саме по собі не може бути підставою для виселення відповідача, який там проживає, оскільки його право користування жилим приміщенням врегульоване житловим законодавством, за яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у користуванні ним інакше як із підстав і в порядку, передбачених законом, що передбачено ч. 3 ст. 9 ЖК України. (а. с. 31-32).

Отже, даним судовим рішенням встановлено, що відповідач, як колишній член сім'ї власника, проживає в житловому будинку, який належить позивачці на праві власності.

Як убачається з позовної заяви, позивачка просила виселити відповідача із спірного жилого будинку, оскільки він оселився в будинку під час процесу розлучення, не є членом сім'ї позивачки, систематично руйнує та псує даний будинок, веде аморальний спосіб життя та зловживає спиртними напоями, чим беззаперечно чинить перешкоди власнику в користуванні та розпорядженні майном.

Позов заявила з підстав, передбачених ст. 41 Конституції України, ст. ст. 19, 316, 319, 379, 383, 391 ЦК України, ст. ст. 109, 116 ЖК України.

Згідно із вимогами ст. ст. 3, 10, 11, 60, 119, 212-213 ЦПК України позивач сам визначає зміст позовних вимог, викладає обставини, якими обгрунтовуються вимоги, а суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Право визначення підстав для предмету позову належить виключно позивачу і суд сам за власною ініціативою їх змінити не може.

Суд першої інстанції на зазначені вимоги закону уваги не звернув і всупереч ст. 11 ЦПК України, яка передбачає диспозитивність цивільного судочинства, виселив відповідача з спірного житлового будинку з підстав, передбачених ст. 169 ЖК України, чим вийшов за межі позовних вимог, оскільки з цих підстав позов не заявлявся.

Крім того, як убачається з позовної заяви, позивачка посилалася на те, що будь-яких договорів найму, передбачених ст. ст. 158, 162 ЖК України, вона з відповідачем не укладала.

Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. ч. 4, 5 ст. 9 ЖК України ніхтоне може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

За правилами частин першої, другої та четвертої статті 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, вирішення питання про виселення є категорією житлового законодавства і залежить від вирішення питання про право користування членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) займаним жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Згідно рішення Верховного Суду України від 28 травня 2008 року у справі № 6-20552св07 відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє членів його сім'ї права користування займаним приміщенням. Ураховуючи, що відповідачка не вселялася у спірний будинок як наймач, а є колишнім членом сім'ї власника будинку, підстав для її виселення за ст. ст. 156, 169 ЖК України, як просив позивач, не має, а тому у її виселенні слід відмовити.

Згідно ухвали Верховного Суду України від 31 січня 2007 року у справі № 6-24089св06 відповідно до ст. ст. 9, 156, 157 ЖК України сам факт припинення сімейних відносин з власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення.

Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Однак зазначених обставин судом не встановлено.

Передбачені ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, ст.ст. 4, 48 Закону України «Про власність» власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені ст. ст. 156, 157 ЖК України.

Зазначені правові висновки Верховного Суду України відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, і має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як убачається з апеляційної скарги, відповідач посилається на те, що він вселився в спірний будинок як член сім'ї позивача, сторони з 1990 року по даний час проживали в даному будинку однією сім'єю в шлюбі ще за життя матері позивачки, вели спільне господарство, робили капітальний ремонт будинку, у 90-х роках перебудували будинок, обслуговували його, обробляли земельну ділянку біля будинку. Ним було покладено багато фізичних зусиль та матеріальних ресурсів для належного утримання спірного домоволодіння.

Також посилається на те, що факт проживання позивачки, а відтак і його проживання, як чоловіка, та за відсутності встановлення режиму окремого проживання подружжя у спірному будинку ще в 2001 році, встановлений судовими рішеннями, які набрали законної сили.

Враховуючи вищенаведені положення чинного законодавства та обставини даної справи, колегія суддів вважає, суд першої інстанції в порушення вимог ст. ст. 212-215 ЦПК України не з'ясував та не перевірив чи вселявся в спірне житлове приміщення відповідач, якщо так, то коли, на якій підставі і з якого часу проживає в спірному житловому будинку та чи має він право користування в ньому і дійшов поспішного висновку про виселення відповідача з підстав, передбачених ст. 169 ЖК України.

Крім того, стаття 391 ЦК України, на яку позивачка посилається, як на одну з правових підстав свого позову, не є самостійною підставою для виселення особи з належного власнику будинку (квартири), ураховуючи, що правовідносини щодо користування жилим приміщенням та виселення з нього регулюються нормами Житлового кодексу України.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За таких обставин, оскільки позивачка всупереч вимогам ст. ст. 10, 57-60 ЦПК України, не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження виселення відповідача з спірного житлового будинку з підстав, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про те, що не звільнення відповідачем спірного житла, що перебуває у власності позивача, де він навіть не зареєстрований, порушує її права власності на нерухоме майно, а тому потребує звільнення із виселенням останнього без надання іншого житлового приміщення.

З урахуванням наведеного, оскільки позивачка не надала суду доказів на підтвердження того, що її права власника спірного житлового будинку порушуються відповідачем, то суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про задоволення позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу і спростовують висновки суду першої інстанції, які не відповідають обставинам справи, суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, позивачкою недоведені обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, рішення суду першої інстанції ухвалено порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з підстав, викладених у апеляційній скарзі та передбачених ст. 309 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про закриття провадження у справі не заслуговують на увагу, оскільки відповідач не надав суду достатніх і переконливих доказів на підтвердження підстав, передбачених ст. 205 ЦПК України, для закриття провадження у даній справі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія судів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виселення відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді

.