У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Київська виробнича компанія «РАПІД», третя особа - управління пенсійного фонду України в м. Бровари та Броварському районі Київської області, про визнання права на перерахунок заробітної плати та зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Київської області від 22 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 29 січня 1986 року він працював на посаді водія другого класу у автотранспортному підприємстві - 11169, яке з квітня 1986 року було перейменовано у автотранспортне підприємство - 23064, а з квітня 1994 року було перереєстровано в акціонерне товариство «Київська виробнича компанія «РАПІД», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Київська виробнича компанія «РАПІД» (далі - ПАТ «Київська виробнича компанія «РАПІД»). 20 вересня 2002 року наказом ПАТ «Київська виробнича компанія «РАПІД» його було звільнено з роботи на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я.

Позивач указував про те, що 24 лютого 1987 року наказом начальника автотранспортного підприємства - 23064, його як водія, направлено у відрядження з 25 лютого 1987 року у с. Ільниці Чорнобильського району Київської області для виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції. Він має статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції І категорії, що підтверджується посвідченням виданим 25 вересня 2002 року Київською обласною державною адміністрацією, а також ІІ групу інвалідності по захворюванню, пов'язаного із виконанням робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції, що підтверджується висновком медико-соціальної експертної комісії від 28 травня 2002 року, яким йому встановлено 80 % втрати професійної працездатності.

Зазначав про те, що у відрядженні він відпрацював з 25 лютого 1987 року по 6 березня 1987 року, тобто десять днів, що підтверджується табель-довідкою обліку робочого часу і посвідченням про відрядження.

Позивач указував про те, що 14 лютого 2003 року він звертався до Броварського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області з заявою про видачу копії довідки про заробітну плату за період роботи з 1 березня 1987 року по 6 березня 1987 року. Із копії вказаної довідки від 14 лютого 2003 року йому стало відомо, що йому не враховано заробіток за період роботи з 25 лютого 1987 року по 28 лютого 1987 року, тобто за 4 дні. Заробітну плату за період з 1 березня 1987 року по 6 березня 1987 року розраховано невірно, оскільки не підвищена тарифна ставка на 100 %, не нарахована премія у розмірі 60 % тарифної ставки.

Вважав, що розмір пенсійного забезпечення йому обчислений із рівня оплати праці, що не відповідав діючим на той час нормативно-правовим актам, чим порушено його права.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просив суд визнати за ним право на перерахунок заробітної плати та зобов'язати ПАТ «Київська виробнича компанія «РАПІД» провести йому перерахунок заробітної плати за роботу в зоні відчуження за період з 25 лютого 1987 року по 6 березня 1987 року; зобов'язати відповідача донарахувати заробітну плату недонарохованої суми за вищевказаний період, підвищити годинну тарифну ставку на 100 %, донарахувати премію у розмірі 60 % від заробітної плати за працю на Чорнобильській атомній електростанції; зобов'язати відповідача видати довідку встановленого зразка донарахованої суми заробітної плати за спірний період роботи; зобов'язати Броварське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області виконати йому перерахунок пенсії по інвалідності з донарахованої суми за зазначений вище період.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 1 квітня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право на перерахунок заробітної плати та зобов'язано ПАТ «Київська виробнича компанія «РАПІД» провести ОСОБА_3 перерахунок заробітної плати за роботу в зоні відчуження за період з 25 лютого 1987 року по 6 березня 1987 року. Зобов'язано ПАТ «Київська виробнича компанія «РАПІД» дорахувати ОСОБА_3 заробітну плату недорахованої суми за період з 25 лютого 1987 року по 6 березня 1987 року, підвищивши годину тарифну ставку на 100 %. Зобов'язано ПАТ «Київська виробнича компанія «РАПІД» видати ОСОБА_3 довідку встановленого зразка донарахованої суми заробітної плати за період з 25 лютого 1987 року по 6 березня 1987 року. В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 22 червня 2016 року рішення міськрайонного суду в частині задоволення позову ОСОБА_3 про зобов'язання вчинити певні дії скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ «Київська виробнича компанія «РАПІД» про визнання права на перерахунок заробітної плати та зобов'язання ПАТ «Київська виробнича компанія «РАПІД» здійснити перерахунок заробітної плати за період з 25 лютого 1987 року по 6 березня 1987 року, а також дорахувати заробітну плату за вказаний період, підвищивши годинну тарифну ставку на 100 % та видати відповідну довідку відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем позивачу нарахована заробітна плата за роботу в зоні Чорнобильської атомної електростанції з порушенням Порядку про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210, та розпорядження Ради міністрів СРСР від 17 травня 1986 року № 964 «Про виділення Міненерго СРСР додаткового фонду заробітної плати».

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині задоволення позову ОСОБА_3 й відмовляючи у задоволенні позову у цій частині, виходив із того, що відповідач дійсно порушив право позивача щодо правильного розрахунку заробітної плати за роботу в зоні Чорнобильської атомної електростанції, проте позивач звернувся з позовом з пропуском строку звернення до суду, визначеного ст. 233 КЗпП України.

Проте повністюпогодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що з 29 січня 1986 року ОСОБА_3 працював на посаді водія другого класу у автотранспортному підприємстві - 11169, яке з квітня 1986 року було перейменовано у автотранспортне підприємство - 23064, а з квітня 1994 року було перереєстровано в акціонерне товариство «Київська виробнича компанія «РАПІД», правонаступником якого є ПАТ «Київська виробнича компанія «РАПІД».

24 лютого 1987 року наказом начальника автотранспортного підприємства - 23064, ОСОБА_3 як водія направлено у відрядження з 25 лютого 1987 року у с. Ільниці Чорнобильського району Київської області для виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції. У відрядженні ОСОБА_3 відпрацював з 25 лютого 1987 року по 6 березня 1987 року, тобто десять днів, що підтверджується табель-довідкою обліку робочого часу і посвідченням про відрядження.

20 вересня 2002 року наказом ПАТ «Київська виробнича компанія «РАПІД» ОСОБА_3 було звільнено з роботи на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку із виявленими невідповідностями виконуваній роботі унаслідок стану здоров'я.

Апеляційний суд, виходив із того, що права позивача порушені, проте він до суду звернувся з пропуском строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, а вимога ч. 2 цієї статті про те, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, на дані правовідносини, які виникли у 1987 році, не поширюється, оскільки така вимога набула чинності згідно із Законом України № 2620-14 від 11 липня 2001 року «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» та немає зворотної сили.

Проте апеляційний суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_3 пред'явив позов у 2016 році та просив перерахувати заробітну плату, розрахунок якої застосовується і після набрання чинності наведеного вище Закону України № 2620-14 від 11 липня 2001 року. Тобто на ці правовідносини строк звернення до суду не поширюється.

У зв'язку з цим суду слід враховувати наступне. В абзаці 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» судам роз'яснено, що, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Тобто у випадку обґрунтованості позовних вимог суд відмовляє у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

У зв'язку з цим, оскільки строк звернення до суду не пропущено, суду слід перевірити підстави позову та ухвалити законне й обґрунтоване рішення.

За таких обставин, коли фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 22 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.П.Штелик