Ухвала

іменем україни

16 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - на рішення апеляційного суду Харківської області від 29 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 15 липня 2008 року Відкрите акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «РайффайзенБанк Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_5 уклали кредитний договір № 014/1932/74/101554, за умовами якого банк надав ОСОБА_5 кредит у розмірі 58 870 доларів США на строк до 15 липня 2026 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,75 % річних. Свої зобов'язання за вказаним договором ОСОБА_5 не виконувала, у зв'язку з чим рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2012 року з неї на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 15 липня 2008 року № 014/1932/74/101554, визначену станом на 09 вересня 2010 року у розмірі 617 149 грн 84 коп., судові витрати у розмірі 1 700 грн, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн, а всього - 618 968 грн 84 коп. Вказане рішення суду ОСОБА_5 не виконала, а отримані нею кредитні кошти банку не повернуті. Станом на 10 серпня 2015 року заборгованість ОСОБА_5 перед банком за кредитним договором складає 590 347,27 доларів США, що еквівалентно 12 450 354 грн 27 коп., з яких: 52 071,15 доларів США, що еквівалентно 1 098 174 грн 41 коп., - заборгованість за процентами; 480 130,79 доларів США, що еквівалентно 10 125 901 грн 71 коп., - пеня за порушення сплати кредиту та процентів; 58 145,33 доларів США, що еквівалентно 1 226 278 грн 15 коп., - поточна заборгованість.

Посилаючись на вказані обставини та ст. ст. 526, 545, 549, 550, 610, 625, 629, 1048-1050, 1054 ЦК України, ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» просило стягнути з ОСОБА_5 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 15 липня 2008 року № 014/1932/74/101554 у розмірі 590 347,27 доларів США та судові витрати у розмірі 3 654 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 січня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 29 червня 2016 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» заборгованість за процентами за кредитним договором від 15 липня 2008 року № 014/1932/74/101554 у розмірі 52 071,15 долар США, що еквівалентно 1 908 174 грн 41 коп., пеню за порушення строків сплати кредиту та процентів у розмірі 1 226 278 грн 15 коп., а всього - 2 324 452 грн 56 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

В іншій частині позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - просить скасувати рішення апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до апеляційного суду, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте рішення апеляційного суду зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Судом установлено, що 15 липня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 014/1932/74/101554, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 58 870 доларів США на строк до 15 липня 2026 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,75 % річних.

Пунктами 1.3.2, 1.3.3 кредитного договору сторони передбачили, що позичальник сплачує банку щомісячно ануїтетний платіж у розмірі 779,29 доларів США, а датою сплати кожного платежу є 15 число кожного календарного місяця протягом строку кредиту.

Згідно з п. 16.3 кредитного договору за прострочення виконання будь-яких грошових зобов'язань за цим договором позичальник сплачує кредитору пеню у розмір 1 % від простроченої до оплати суми за кожний календарний день прострочення. Нарахування пені здійснюється починаючи з наступного календарного дня після дати, коли відповідне грошове зобов'язання мало бути виконаним, і по день виконання позичальником простроченого зобов'язання включно.

У зв'язку з невиконанням позичальником належним чином взятих за кредитним договором зобов'язань утворилася заборгованість.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2012 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 15 липня 2008 року № 014/1932/74/101554, визначену станом на 09 вересня 2010 року, у розмірі 617 149 грн 84 коп., судові витрати у розмірі 1 700 грн, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн, а всього - 618 968 грн 84 коп. ( а. с. 60-62).

Установлено, що зазначене рішення станом на час розгляду справи в суді не виконано боржником, отриманих кредитних коштів банку не повернуто.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції виходив із того, що банком заявлено вимогу про повторне стягнення простроченої заборгованості за відсотками та кредитом за період із 15 вересня 2009 року по 09 вересня 2010 року, що суперечить ст. 61 Конституції України, тому дійшов висновку, що позов у цій частині задоволенню не підлягає.

Також суд виходив із того, що після набрання законної сили рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2012 року у справі № 2-169/12/09 початок перебігу позовної давності для стягнення платежів за кредитним договором від 15 липня 2008 року № 014/1932/74/101554 обчислюється з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань після 15 лютого 2012 року, тобто з моменту чергового невиконання щомісячного платежу з погашення кредитної заборгованості.

У зв'язку з цим суд дійшов висновку, що строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором зі сплати процентів сплив 15 лютого 2015 року, а оскільки відповідач наполягав на застосуванні строку позовної давності, то суд на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України дійшов висновку про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд із посиланням на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, виходив із того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права кредитора на отримання відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій.

Апеляційний суд дійшов висновку, що позивач має право на стягнення з позичальника заборгованості за процентами за користування кредитом та пені за період із 27 серпня 2012 року по 27 серпня 2015 року.

Також апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором (тіла кредиту) у розмірі 58 145,33 доларів США, оскільки вказана сума заборгованості була раніше стягнута з відповідача на користь позивача рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2012 року.

Однак із вказаними висновками не можна погодитися з огляду на таке.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Правильно установивши, що банком заявлено вимогу про повторне стягнення простроченої заборгованості за відсотками та кредитом за період із 15 вересня 2009 року по 09 вересня 2010 року, що суперечить ст. 61 Конституції України, суд помилково вважав, що ця обставина є підставою для відмови в задоволенні цих позовних вимог, та не звернув достатньої уваги на заяву відповідача про закриття провадження у справі в зазначеній частині позовних вимог на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України (а. с. 59), чим порушив норми процесуального права.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. ч. 1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

На а. с. 60-62 знаходиться копія рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2012 року, яким задоволено частково позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та стягнуто на його користь із ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором від 15 липня 2008 року № 014/1932/74/101554, визначену станом на 09 вересня 2010 року, у розмірі 617 149 грн 84 коп., із яких: 58 145,33 доларів США, що еквівалентно 459 824,90 грн, - заборгованість за кредитом; 9 893,90 доларів США, що еквівалентно 78 242,94 грн, - заборгованість за процентами за користування кредитом; 10 тис. доларів США, що еквівалентно 79 082 грн - пеня за прострочення сплати кредиту та процентів за користування кредитом, а також стягнуто судові витрати у розмірі 1 700 грн, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн, а всього - 618 968 грн 84 коп.

Згідно з наданим банком до апеляційного суду розрахунком заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором за процентами за період із серпня 2012 року по 10 серпня 2015 року становить 52 071,15 доларів США, що еквівалентно 1 098 174,41 грн; пеня за порушення сплати кредиту та процентів за період із 15 серпня 2012 року по 10 серпня 2015 року - 196 947,48 доларів США, що еквівалентно 4 153 599,11 грн.

Так, дійсно, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Проте відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до ст. ст. 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

На вищевикладене не звернув уваги апеляційний суд та в достатньому обсязі не визначився з правовою природою процентів та пені, а також не з'ясував, чи можуть бути стягнуті проценти та пеня після дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором на підставі рішення суду, нараховані саме за умовами кредитного договору.

Крім того, згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-474цс16, за загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не обмежується.

Аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Таким чином, помилковим є висновок апеляційного суду про стягнення з відповідача пені за порушення сплати кредиту та процентів за період із 15 серпня 2012 року по 10 серпня 2015 року, враховуючи, що із цим позовом банк звернувся у серпні 2015 року.

Крім того, згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 533 ЦК України установлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Оскільки виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, то водночас зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за користування кредитом в іноземній валюті, оскільки такий процент не є фінансовою санкцією. Отже, положення ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення пені.

За таких обставин помилковим є висновок апеляційного суду про стягнення з боржника пені за прострочення сплати кредиту, нарахованої у доларах США, із зазначенням гривневого еквівалента.

Апеляційний суд на порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, а саме: не запропонував позивачеві надати новий розрахунок кредитної заборгованості із розрахунком пені в гривні в межах строку позовної давності.

Усупереч вимогам ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України апеляційний суд в достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, порушив норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до апеляційного суду з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 29 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: А.О. Леванчук

А.В. Маляренко

О.М.Ситнік

О.В. Ступак