УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2016 року Іллічівський районний суд м.Маріуполя в складі:

головуючого судді Кузнецова Д. В при секретарі Мащенко Д.О., за участю ОСОБА_1, державних виконавців Волошиної Н.О. та Ігнатолі В.С. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність старшого державного виконавця Іллічівського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, заінтересована особа ОСОБА_2,

В С Т А Н О В И В:

11 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даною скаргою, в обґрунтування якої вказав, що 24.02.2016 року старшим державним виконавцем Іллічівського ВДВС Маріупольського МУЮ ОСОБА_3 було винесено дві постанови: про скасування процесуального документу та про закінчення виконавчого провадження. Вважає вказані постанови незаконними та такими, що винесені з порушенням норм Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) з наступних підстав. Вказані постанови були вручені заявнику лише 08.04.2016 року, а не у 3-денний строк, визначений Законом. Крім того, постанова про скасування процесуального документу від 24.02.2016 року, винесена на підставі ст. 83 Закону не відповідає дійсності та є незаконною, оскільки статтею 83 Закону передбачена можливість виправлення допущених у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні державним виконавцем, граматичних чи арифметичних помилок, в той час як у постанові зазначено про допущення технічної помилки. Відповідно до Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби внесення будь-яких змін у вже підписаний виконавчий документ не допускається, а виправлення може внести лише керівник органу ДВС. Також зазначив, що 19.03.2013 року відкрито виконавче провадження №13/1403 за дублікатом виконавчого листа №2-3172, виданого 19.02.2013 року Іллічівським районним судом м.Маріуполя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу по аліментам в розмірі 38341,62 грн. 02.04.2013 року державним виконавцем Волошиною Н.О. винесено постанову про арешт майна ОСОБА_1, заборону на його відчуження та постанову направлено до відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно Маріупольського МУЮ для виконання. 06.04.2013 року державним реєстратором на виконання постанови Іллічівського ВДВС від 02.04.2013 року була накладена заборона на відчуження майна боржника. 18.09.2013 року він звернувся з письмовою заявою до Іллічівського ВДВС Маріупольського МУЮ, в якій просив вказати підставу направлення державним виконавцем постанови №13/1403 від 19.03.2013 року до Київського ВДВС м.Донецька. З відповіді від 18.09.2013 року йому стало відомо, що виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №2-3172 було закрито та направлено до ВДВС Київського районного управління юстиції м.Донецька для утримання заборгованості по аліментам з пенсії ОСОБА_1 Таким чином, в повному обсязі був перевірений майновий стан боржника за місцем проживання, в результаті чого ніякого майна не виявлено. 15.08.2013 року був знятий арешт з усього майна ОСОБА_1 та виконавче провадження закрито. 15.02.2016 року скаржнику стало відомо, що арешт та заборона на відчуження його майна до теперішнього часу не зняті та ОСОБА_1 позбавлений можливості розпоряджатися своєю частиною нерухомого майна.

На підставі викладеного, просив визнати бездіяльність державних виконавців Іллічівського ВДВС Маріупольського МУЮ та зобовязати їх відізвати усі незаконно винесені постанови.

В ході судового розгляду скарги ОСОБА_1 подавав неодноразові уточнення (доповнення) до своєї скарги, в яких просив скасувати постанову виконавчого провадження №13/1403 від 19.03.2013 року та вилучити оригінали документів виконавчого провадження, які потягнули за собою незаконні дії Іллічівського ВДВС Маріупольського МУЮ. Також просив визнати незаконними та скасувати постанови, винесені державним виконавцем Ігнатоля В.С. від 24.02.2016 року; відкликати постанови про накладення арешту на майно і заборону на його відчуження із реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції Донецької області; визнати незаконними постанови, винесені державним виконавцем Іллічівського ВДВС МУЮ ОСОБА_4А та ОСОБА_3; зобовязати державних виконавців Іллічівського ВДВС МУЮ відкликати всі постанови, направлені в інші органи по накладенню арешту та стягненню заборгованості.

В обґрунтування всіх доповнень заявник вказував на порушення закону при винесені державним виконавцем оскаржуваних постанов від 24.02.2016 року, із-за відсутності підпису начальника ВДВС на постановах та не перевірення державним виконавцем законності видачі дублікату виконавчого листа, виданого Іллічівським районним судом м.Маріуполя. Також вказував про відсутність рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу по аліментам, на яке при відкритті виконавчого провадження посилаються державні виконавці. Наголошував, що рішенням суду, яке набрало законної сили, ОСОБА_2 було відмовлено у позові про стягнення з нього заборгованості по аліментах, що на думку скаржника свідчить про відсутність зобовязань за виконавчим листом. Зазначав про відсутність законних підстав для накладення арешту на його майно, звертав увагу на незаконність видачі судом дублікату виконавчого листа про стягнення з нього аліментів.

Заявник в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги з підстав, викладених у скарзі та просив їх задовольнити.

Представник Іллічівського ВДВС Маріупольського МУЮ в Донецькій області державний виконавець Волошина Н.О. та Ігнталоля В.С. в судовому засіданні заперечували проти скарги, надали до суду заперечення, в яких зазначили, що 18.03.2013 року надійшов на виконання дублікат виконавчого листа №2-3172 від 19.02.2013 року, виданий Іллічівським районним судом м.Маріуполя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості по аліментам у розмірі 38341,62 грн. разом з довідкою-розрахунком по аліментам №22271 від 16.02.2012 року, виданою ВДВС Ворошилівського РУЮ у м.Донецьк (згідно якої заборгованість по аліментам нарахована за період з 02.02.2010 року по 29.09.2011 року згідно довідки про заробітну плату ПАТ «Укрсіббанку», за лютий 2010 року та травень 2011 року заборгованість нараховувалась згідно ЗУ «Про державний бюджет» за 2010 та 2011 роки) та рішенням Іллічівського суду м.Маріуполя №2/520/55/2012 від 02.07.2012 року про відмову у стягненні заборгованості та неустойки за прострочення сплати аліментів на підставі того, що провадження по виконанню рішення суду щодо стягнення аліментів триває, не закрито та при відсутності спору заборгованості по аліментам за минулий час, заборгованість по аліментам стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості. Виконавчий документ був пред'явлений на виконання відповідно до ч.1 ст.20 ЗУ України «Про виконавче провадження», а саме: за місцем проживання боржника та місцем знаходження його майна. 19.03.2013 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття і провадження та надіслано сторонам рекомендованим листом та направлені запити до відповідних установ для виявлення майна боржника. 02.04.2013 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження та надіслано до ВРЕР, Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Маріупольського МУЮ, сторонам. 05.07.2013 року державним виконавцем перевірено майновий стан боржника, будь-якого майна, на яке можна звернути стягнення, не виявлено, встановлено, що ОСОБА_1 отримує пенсію в УПФУ за адресою: м.Донецьк, вул. Університетська, 91. 15.08.2013 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.10 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» та виконавчий документ надіслано до ВДВС Київського РУЮ м. Донецька для виконання за місцем отримання пенсії, де саме провадяться стягнення аліментів. Відповідно до ч.1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби) арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. У постанові про закінчення виконавчого провадження від 15.08.2013 року виконавцем вказано, що арешт з усього майна знімається, у зв'язку із помилкою виконавця. Підстави для зняття арешту були відсутні. Оскільки у відповідності зі ст.ст. 49, 50, 60 ЗУ «Про виконавче провадження», арешт з майна знімається у разі повного фактичного виконання, або за рішенням суду. Тому документи для зняття арешту з майна боржника до реєстраційної служби м. Маріуполя не надсилались. Постанова про закінчення виконавчого провадження не оскаржувалась. У зв'язку з чисельними скаргами ОСОБА_1, було прийнято рішення скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 15.08.2013 року, та винести нову, в якій буде дотримано усі норми чинного законодавства. Просив у задоволенні скарги відмовити. Щодо вимог заявника про скасування постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 19.03.2013 року, просив залишити їх без розгляду через порушення встановленого для оскарження строку.

Також в судовому засіданні пояснили, що накладення арешту на все майно ОСОБА_1 в межах суми стягнення передбачено діючим законодавством. Крім того, посилання у постанові про відкриття виконавчого провадження на виконавчий лист, за яким стягується заборгованість по аліментах, не суперечить доданої до виконавчого листа довідці із ВДВС Ворошиловського РУЮ у м.Донецьк. Під час прийняття постанови державним виконавцем від 15.08.2013 року про закінчення виконавчого провадження для направлення виконавчого листа до Київського ВДВС м.Донецьк для утримання заборгованості з пенсії боржника в постанові було помилково зазначено про зняття арешту з усього майна. Вказана помилка була технічною програмною помилкою, яка виникла внаслідок недосконалості програмного забезпечення. З метою усунення вказаної описки державним виконавцем було винесено оскаржувані постанови від 24.02.2016 року про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 15.08.2013 року та про закінчення виконавчого провадження від 24.02.2016 року.

Суд, вислухавши заявника, державних виконавців Волошину Н.О. і ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи та матеріали виконавчого провадження №37077076, дійшов висновку про те, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. №606-XIV (в редакції на день вчинення спірних дій) визначає загальні правові основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання та компетенцію, а також учасників виконавчого провадження, закріплює їхні права та обовязки, у тому числі право стягувачів і боржників та інших учасників виконавчого провадження на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця та порядок цього оскарження.

Нормами цивільного процесуального закону передбачено особливий порядок судового контролю за виконанням судових рішень, який визначений у розділі VII ЦПК України, і передбачає, зокрема, обовязок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ст.11,12 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Сторони виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом, подавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у провадженні виконавчих дій.

Судом встановлено, що 11 березня 2010 року Іллічівським районним судом м.Маріуполя Донецької області було винесено рішення, за яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи утримання з 02.02.2010 року.

На виконання вказаного рішення суду 13.12.2010 року був виданий виконавчий лист №2-3172, який своєчасно предявлений стягувачем до Ворошиловського ВДВС РУЮ у м.Донецьку.

Згідно довідки-розрахунку державного виконавця Ворошиловського ВДВС РУЮ у м.Донецьку від 16.02.2012 року заборгованість боржника ОСОБА_1 по аліментам станом на день її видачі за період з 02.02.2010 року по 29.09.2011 року становить 38 341,62 грн.

У звязку із наявністю заборгованості по аліментах у листопаді 2011 року ОСОБА_2 звернулася до Іллічівського районного суду м.Маріуполя із позовом про стягнення заборгованості по виплаті аліментів та неустойки за прострочення їх сплати.

Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 17.10.2012 року у задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено. При ухвалені рішень суди виходили із відсутності підстав для стягнення заборгованості по аліментах, оскільки вони вже стягуються за рішенням суду в примусовому порядку і підстав для їх повторного стягнення не має. Спору про розмір даної заборгованості в сумі 38 341,62 грн. між сторонами не має. Також судами було достовірно встановлено наявність такої заборгованості в сумі 38 341,62 грн.

Отже підставою для відмови у стягненні заборгованості по аліментах була не відсутність зобовязань ОСОБА_1 виплатити існуючу заборгованість в сумі 38 341,62 грн. або спростування його зобовязань за виконавчим листом №2-3172, а лише відсутність підстав для повторного судового захисту прав ОСОБА_2 не етапі примусового виконання існуючого рішення суду про стягнення аліментів.

Згідно ч.3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Доказів погашення існуючої заборгованості по аліментах ОСОБА_1 до суду представлено не було.

З огляду на зазначені рішення судів та положення процесуального законодавства, доводи заявника ОСОБА_1 про відсутність заборгованості по аліментах та безпідставності відкриття виконавчого провадження державним виконавцем за виконавчим листом про стягнення заборгованості в сумі 38 341,62 грн. не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи і виконавчого провадження.

В лютому 2013 року у зв'язку із втратою виконавчого листа №2-3172 від 13.12.2010 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про видачу його дублікату.

Ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 11 лютого 2013 року заяву ОСОБА_2 було задоволено та видано дублікат виконавчого листа №2-3172 від 13.12.2010 року про стягнення з ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу.

Вказану ухвала суду набрала законної сили не оскаржувалася жодною із сторін спору.

Згідно статті 14 ЦПК України та статті 129-1 Конституції України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Судове рішення є обов'язковим до виконання і тому вважається законним, доки воно не скасовано в апеляційному чи касаційному порядку.

До повноважень державного виконавця не входить перевірка законності прийнятих рішень (ухвал), в тому числі рішення про видачу дублікату виконавчого листа у зв'язку із його втратою.

З урахуванням цього доводи скарги ОСОБА_1 про незаконність видачі дублікату виконавчого листа №2-3172 від 13.12.2010 року та всіх в подальшому виконавчих дій державного виконавця в ході його виконання не ґрунтуються на вимогах закону.

Стосовно доводів заявника ОСОБА_1 про відсутність рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу по аліментам, на яке при відкритті виконавчого провадження посилаються державні виконавці, суд відзначає наступне.

19 березня 2013 року за заявою ОСОБА_2 на підставі дублікату виконавчого листа №2-3172/2010, виданого Іллічівським районним судом м.Маріуполя 19.02.2013 року, державним виконавцем Іллічівського ВДВС ОСОБА_4 було відкрито виконавче провадження №13/1403 (номер за ЄДРВП 37077076) про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості по аліментам в розмірі 38341,62 грн.

Підставою для відкриття виконавчого провадження був дублікат виконавчого листа за рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), а також представлена стягувачем довідка-розрахунок державного виконавця Ворошиловського ВДВС РУЮ у м.Донецьку про наявність заборгованості по аліментах за минулий період в розмірі 38341,62 грн.

З огляду на це відображення державним виконавцем у вступній частині своїх постанов, в тому числі в постанові про відкриття виконавчого провадження, назви виконавчого документу та короткий опис його змісту із зазначенням «стягнення з ОСОБА_1Т на користь ОСОБА_2 суми боргу по аліментам 38 341,62 грн.» за виконавчим листом №2-3172/2010 не суперечить змісту та предмету виконавчого листа і доданої довідки із Ворошиловського ВДВС РУЮ у м.Донецьку, а дії державного виконавця в такому випадку є законними.

В межах вказаного виконавчого провадження 02.04.2013 року державним виконавцем Іллічівського ВДВС ОСОБА_4 винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, яка направлена до Реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції для виконання.

Згідно із витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження вбачається, що рішенням про державну реєстрацію, індексний номер №1442563 від 06.04.2013 року, державним реєстратором на виконання постанови від 02.04.2013 року був накладений арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 В ході виконання виконавчого документу і перевірки майнового стану боржника за місцем проживання в м. Маріуполі в нього не виявлено будь-якого майна, на яке можна звернути стягнення.

15.08.2013 року старшим державним виконавцем Іллічівського ВДВС Маріупольського МУЮ ОСОБА_3 винесена постанова про закінчення виконавчого провадження та знято арешт з усього майна, який накладений попередньо постановою про арешт майна від 02.04.2013 року, в порядку ч. 1 ст. 50 Закону. Копія постанови направлена сторонам і органу, який видав виконавчий документ.

За змістом листа Іллічівського ВДВС Маріупольського МУЮ №18 від 25.09.2013 року, адресованого ОСОБА_1, боржника проінформовано про закінчення виконавчого провадження відповідно до п. 10 ст. 49 Закону і зняття арешту 15.08.2013 року, а також про направлення виконавчого документу до ВДВС Київського РУЮ м. Донецька для утримання заборгованості з пенсії боржника.

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив скасувати постанову державного виконавця Волошиної Н.О. про відкриття виконавчого провадження №13/1403 від 19.03.2013 року. Ухвалою Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 10.10.2013 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 30.10.2013 року, скарга ОСОБА_1 була залишена без розгляду через пропуск строку на оскарження.

У лютому 2016 року ОСОБА_1 знову звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати бездіяльність державного виконавця Іллічівського ВДВС Маріупольського МУЮ щодо не зняття арешту з його майна та зобовязати державного виконавця виконати дії, вказані в постанові про закінчення виконавчого провадження від 15.08.2013 року в частині зняття арешту з його майна. Ухвалою Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 02.03.2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 29.03.2016 року, скарга ОСОБА_1 була залишена без розгляду через пропуск строку на оскарження.

24.02.2016 року старшим державним виконавцем Іллічівського ВДВС ОСОБА_3 було винесено постанову про скасування процесуального документу, а саме постанови про закінчення виконавчого провадження від 15.08.2013 року з тих підстав, що у вказаній постанові було допущено технічну помилку, а саме у п. 2 зазначено про зняття арешту з майна, в той час як у відповідності до Закону підстав для зняття арешту не було.

Цього ж дня старшим державним виконавцем Іллічівського ВДВС ОСОБА_3 було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-3172/2010, виданого Іллічівським райсудом м. Маріуполя 19.02.2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2А суми боргу по аліментам в розмірі 38341,62 грн., у відповідності з п.10 ст. 49 Закону. Підставою для прийняття вказаного рішення стало те, що при перевірці майнового стану боржника за місцем проживання ІНФОРМАЦІЯ_2 ніякого майна, на яке може бути звернено стягнення, не виявлено. Боржник офіційно ніде не працює, відкритих рахунків не має, отримує пенсію в УПФУ, що розташоване в м. Донецьку по вул. Університетській, 91. На підставі викладеного виконавчий документ вирішено направити до ВДВС Київського РУЮ м. Донецька для утримання заборгованості по аліментам з пенсії боржника.

26.02.2016 року вказані постанови від 24.02.2016 року були направлені на адресу ОСОБА_1 простим листом поштою, що підтверджується копією журналу реєстрації вихідної кореспонденції.

При цьому суд не враховує твердження заявника про те, що записи у вказаному журналі про відправлення постанов саме на його адресу є підробленими, тобто дописаними спеціально для предявлення у судовому засіданні, оскільки жодних підстав сумніватись у зроблених у журналі записах немає. Записи зроблені у хронологічному порядку, кожен запис має свій порядковий номер та не має виправлень.

З постановами старшого державного виконавця Ігнатолі В.С. від 24.02.2016 року заявник не згоден та вважає їх незаконними.

Відповідно до ч.3 ст. 83 Закону начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або державний виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні державним виконавцем, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

Постанова держвиконавця від 24.02.2016 року про скасування процесуального документу, а саме постанови про закінчення виконавчого провадження, винесена в порядку ст. 83 Закону.

Посилання скаржника на те, що Законом не передбачена можливість допущення державним виконавцем технічної помилки є слушним, між тим, даний факт не може тягнути за собою незаконність прийнятої постанови від 24.02.2016 року, оскільки у разі, якщо певні правовідносини не врегульовані конкретною нормою закону, до них застосовуються норми, що регламентують подібні правовідносини.

За ч.1 ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу.

Відповідно до ч.2 ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо у процесі виконавчого провадження державним виконавцем отримано документальне підтвердження про зміну або встановлення місця проживання, перебування чи місцезнаходження боржника, його майна, місця його роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, та з'ясувалося, що майно боржника, на яке можна звернути стягнення, відсутнє на території, на яку поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець не пізніше наступного дня з моменту, коли йому стали відомі зазначені обставини, надсилає виконавчий документ за новим місцем проживання чи місцезнаходженням боржника, місцем його роботи чи місцезнаходженням майна боржника, про що повідомляє стягувачу.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі направлення виконавчого документу за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби. У вказаному випадку виконавчий документ не має надсилатися до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав (ч.2 ст. 49 Закону).

Статтею 50 Закону передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

При винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження від 15.08.2013 року державним виконавцем дійсно було помилково зазначено у пункті 2 про зняття арешту з майна боржника, оскільки це суперечить нормам Закону, бо може призвести до відчуження наявного у боржника майна, та порушення прав стягувача на своєчасне і належне виконання рішення суду.

Для усунення допущеної помилки і була винесена постанова про скасування процесуального документу від 24.02.2016 року.

З постанови про закінчення виконавчого провадження від 24.02.2016 року вбачається, що виконавчий лист №2-3172/2010 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу по аліментам направлений до ВДВС Київського РУЮ м. Донецька для його подальшого примусового виконання за місцем отримання боржником пенсії.

При закінченні виконавчого провадження з вищевикладених підстав, державний виконавець не мала законного права на зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Намагання заявника ОСОБА_1 скасувати процесуальні документи постанови державного виконавця, якими була виправлена помилка про зняття арешту з усього майна боржника, суд розцінює як спробу уникнути зобовязань зі сплати аліментів.

Пунктом 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов'язковість рішень суду.

Частиною 1 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобовязаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Так, відповідно до статей 1, 5 закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів. Державний виконавець зобовязаний вжити заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Як наголошує ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі № 24-152/0/4-13 від 28.01.2013р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення у цивільній справі», при розгляді скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця суд має враховувати те, що принципом цивільного судочинства є виконуваність рішення суду, а у статті 14 ЦПК визначені ознаки обовязковості судових рішень. Крім того, виконання рішення суду є елементом справедливого судового розгляду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що старшим державним виконавцем Іллічівського ВДВС Маріупольського МУЮ ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були виконані всі необхідні дії при виконанні виконавчого документу, які спрямовані на захист прав стягувача і приведення рішення суду до реального виконання, а оскаржувані постанови від 24.02.2016 року є обґрунтованими та правомірними.

Стосовно вимог про відкликання постанови про накладення арешту на майно і заборону на його відчуження із реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції Донецької області суд відзначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом заходи примусового виконання рішень неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, що передбачено ч.1 ст.11 ЗУ «Про виконавче провадження». Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Одним із основних заходів примусового виконання рішень, передбачених ст.32 Закону України "Про виконавче провадження" є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника.

Згідно частини 1 статті 52 Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Враховуючи вказані положення законодавства та з огляду на існування заборгованості ОСОБА_1 по сплаті аліментів за виконавчим провадженням №37077076, державний виконавець зобовязаний був накласти арешт на все майно в межах суми стягнення (заборгованості) та не скасовувати його до моменту повного виконання рішення суду. У зв'язку із цим накладення державним виконавцем арешту на майно боржника та винесення подібної постанови від 02.04.2013 року із подальшим направленням до відповідних установ для її виконання (внесення відомостей до спеціальних реєстрів) є актуальним заходом виконавчого провадження, застосування якого входить до повноважень державного виконавця та відповідає існуючим обставинам виконавчого провадження, а також сприяє своєчасному і повному виконанню рішення суду. За таких обставин суд не вбачає законних підстав для скасування і відкликання постанови про накладення арешту на майно боржника.

Щодо вимог заявника про скасування постанови у виконавчому провадженні від 19.03.2013 року, то вказане питання вже було предметом судового розгляду і ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 10.10.2013 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 30.10.2013 року, скарга ОСОБА_1 на вказану постанову була залишена без розгляду через пропуск строку на оскарження. Вказані рішення ніким не скасовані, є чинними, тому не підлягають розгляду в рамках поданої скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст. 383 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність старшого державного виконавця Іллічівського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області залишити без задоволення.

На ухвалу може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: ОСОБА_6