АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

01 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого: судді Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Андрієнко А.М.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пірнак МирославаВікторівна про визнання договору дарування недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року,

встановила:

20.04.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування частки квартири АДРЕСА_1, укладений 18 лютого 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірнак М.В., зареєстрований в реєстрі за № 173. Також просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь збитки у розмірі 177 800 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 778 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 01березня 2013 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб. Від попереднього шлюбу ОСОБА_2 має сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час шлюбу, 20.04.2013 р. він з дружиною ОСОБА_2 придбав 28/100 часток квартири АДРЕСА_1. Право власності на вказане нерухоме майно було оформлено на ОСОБА_2

Задля запобігання можливих спорів з приводу спадкових прав на вказане нерухоме майно ОСОБА_2 запропоновувала переоформити вказане майно на її сина ОСОБА_3

Скориставшись довірою та щирим почуттям любові до ОСОБА_2, під впливом психологічного тиску, остання умовила його надати згоду на укладення договору дарування частки квартири.

18 лютого 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування частки квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірнак М.В.

На початку квітня 2016 року він дізнався, що дружина 02.03.2016 р. подала до суду заяву про розірвання шлюбу. Ознайомившись зі змістом позовної заяви він зрозумів, що його ввели в оману, залишити без права власності й намагаються виселити з квартири.

Посилаючись на положення ч.1, 3 ст.215, ч.1, 2 ст.203 ЦК України, ту обставину, що його волевиявлення не було вільним, оскільки було сформовано під впливом психологічного тиску ОСОБА_2 та обману стосовно подальшого його проживання в спірній квартирі, при наданні згоди на укладення договору він не мав наміру позбавляти себе права власності на квартиру та приміщення для проживання, оскільки іншого житла не має, просив позов задовольнити та відшкодувати заподіяні збитки у подвійному розмірі від 50% вартості квартири, а саме 177 800 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Свої доводи обґрунтовує тим, що висновок суду першої інстанції з приводу недоведеності позовних вимог не відповідає обставинам справи, оскільки до позовної заяви була долучена позовна заява ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, по якій відкрито провадження у справі. Відповідач знала, що у випадку інформованості про заплановане розлучення, він не дав би згоди на укладення оспорюваного правочину. Судом не досліджувалися наведені факти та докази, не ставились питання стосовно фактів, які випливають з позовної заяви про розлучення.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення осіб, що беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 01 березня 2013 року.

18.02.2016 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування частки квартири, відповідно до якого ОСОБА_2 безоплатно передала у власність ОСОБА_3 належні їй на праві власності 28/100 часток квартири АДРЕСА_1.

Вказаний договір було укладено за згодою чоловіка дарувальника - ОСОБА_1, на дарування 28/100 часток квартири, що є їх спільною сумісною власністю, викладеною у заяві, засвідченій приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірнак М.В. 13 лютого 2016 року за реєстровим №148 (а.с.7-8).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилався на те, що його волевиявлення під час надання згоди на укладення договору дарування не було вільним, оскільки було сформовано під впливом психологічного тиску ОСОБА_2 та обману стосовно подальшого проживання в квартирі.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів в обґрунтування підстав для звернення до суду, а також що під час надання згоди на укладення договору дарування він діяв під впливом психологічного тиску та його було введено в оману щодо фактів, які впливали на укладення правочину.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з таких підстав.

Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року (справа № 6-93цс16).

Позивачем не доведено у чому полягала помилка при дачі згоди на відчуження майна, яку саме істотну умову такої угоди він неправильно сприймав, яким чином таке неправильне сприйняття вплинуло на його волевиявлення з огляду на те, що договір дарування є безвідплатним договором і мотиви укладення угоди не мають правового значення для вирішення спору про визнання недійсним договору з підстав його укладення внаслідок помилки.

Відповідно до ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( частина перша статті 229 цього Кодексу),такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до роз'яснень, які дані у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Як вбачається зі змісту оспорюваного договору дарування частки квартири, позивач ОСОБА_1 не був його стороною.

Крім цього, позивачем не доведено, що надання ним згоди на укладення договору дарування нерухомого майна, яка була посвідчена нотаріально, було вчинено з застосуванням психологічного тиску та не відповідало його внутрішній волі.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та пояснень, які були дані представником позивача в судовому засіданні, волевиявлення позивача на дарування частки квартири сину ОСОБА_2 було вільним та спрямованим на запобігання конфліктів щодо цього майна між спадкоємцями в майбутньому.

Позивач не довів, що під час надання згоди на укладення договору дарування відповідачі ввели його в оману щодо обставин, які мають істотне значення, в тому числі щодо можливості подальшого проживання останнього в спірній квартирі.

Подальші дії відповідача ОСОБА_2, пов'язані з поданням заяви про розірвання шлюбу, а також неможливістю користування спірною квартирою після звернення позивача до суду з даним позовом, правового значення для вирішення питання про визнання правочину недійсним не мають.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/11271/2016

Головуючий в суді першої інстанції: Клочко І.В.

Доповідач в суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.