У Х В А Л А

іменем україни

20 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гвоздика П.О.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_9, третя особа - Ічнянська міська рада Чернігівської області, про зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 01 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 та інші позивачі звернулися до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що у квітні 2015 року ОСОБА_10 самовільно захопив земельну ділянку по АДРЕСА_1, яка є дорогою (проїздом) загального користування та знаходиться між його земельною ділянкою та земельною ділянкою належною на праві власності ОСОБА_3 Власниками суміжних земельних ділянок є ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 Відповідач переорав частину дороги, яка слугує під'їздом до їхніх земельних ділянок, що унеможливило їх використання, а на їхні вимоги привести вказану земельну ділянку до попереднього стану він жодним чином не відреагував.

Враховуючи викладене, позивачі просили зобов'язати відповідача не чинити перешкод у користуванні вказаною земельною ділянкою.

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 21 жовтня 2015 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_9 не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою, що являється дорогою (проїздом) загального користування, розташованою на території Ічнянської міської ради Чернігівської області між земельними ділянками ОСОБА_3 по АДРЕСА_2 та ОСОБА_9 по АДРЕСА_3. Зобов'язано ОСОБА_10 відновити дорогу (проїзд) загального користування та привести її до попереднього стану для проїзду автотранспорту. Розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 01 грудня 2015 року рішення районного суду скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 відмовлено. Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 просять скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач самовільно захопив частину земельної ділянки загального користування, яка слугує проїзною частиною дороги, якою користуються позивачі на законних підставах.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із недоведеності порушення прав позивачів, а, відтак, із відсутності у них права на звернення до суду із позовом.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_9 належить земельна ділянка площею 0,13 га по АДРЕСА_1.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 посилались на те, що ОСОБА_10 самовільно захопив земельну ділянку, яка є дорогою (проїздом) загального користування, у зв'язку з чим порушено і їхні права.

Відповідно до п. «а» ч. 4 ст. 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Згідно з ч. 2 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд належним чином не перевірив та не спростував висновків суду першої інстанції про те, що самовільне захоплення відповідачем спірної земельної ділянки, яка є дорогою загального користування, підтверджується викопіровкою топографічної карти м. Ічня вул. Шульженка та вул. Незалежності в районі міського стадіону та райагробуду, а також про те, що дії відповідача перешкоджають доступу до земельних ділянок позивачів.

Апеляційний суд дійшов передчасного висновку про недоведеність порушення діями відповідача із самозахоплення земельної ділянки загального користування прав та інтересів позивачів, оскільки у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не дав оцінки свідоцтву про право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,1516 га, в описі до якого визначено межі ділянки та вказано про спірний проїзд, а також зазначено про межування із земельними ділянками ОСОБА_4 та ОСОБА_7

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.

Суд апеляційної інстанції не врахував того, що земельні ділянки зобов'язані використовуватись виключно у відповідності до генерального плану населеного пункту та не дав належної правової оцінки твердженням позивачів та Ічнянської міської ради Чернігівської області про те, що земельна ділянка, яка є предметом спору, у генеральному плані, розробленому та затвердженому у 1991 році з терміном дії до 31 грудня 2015 року, визначена дорогою (грунтовою дорогою) земель загального користування Ічнянської міської ради Чернігівської області, яку жителі масиву використовують для доступу до своїх земельних ділянок та під час весняних і дощових паводків, як доступ до дороги з твердим покриттям.

Отже, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції та фактично ухилився від вирішення спору по суті. Порушене право позивача залишилось незахищеним.

Згідно зі ст. 215 ЦПК України судове рішення складається із вступної, описової, мотивувальної та резолютивної частин.

Описова частина рішення суду повинна містити: зміст і підстави позовних вимог відповідно до позовної заяви; узагальнений виклад позиції відповідача; пояснення осіб, які беруть участь у справі; інші докази, досліджені судом (п. 2 ч. І ст. 215 ЦПК).

Дослідженими слід вважати докази не лише за назвою, але й за одержаною через них інформацію про наявність чи відсутність обставин, що мають значення для справи.

Мотивувальна частина має починатися з чіткого викладу суті позовних вимог, що повинен вирішити суд.

Мотивувальна частина, зокрема, повинна містити: встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини; мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; встановлення обставин, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким; назву, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

Суд повинен встановити наявність чи відсутність тих чи інших обставин на підставі належного дослідження і оцінки доказів поданих у справі, мотивувавши своє рішення. Висновки суду, викладені ним у мотивувальній частині, мають преюдиційне значення.

У мотивувальній частині кожного рішення суду мають бути наведені також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції, на підставі яких визначені права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, на ст. ст. 10, 11, 60, 212 та 214 ЦПК й інші норми процесуального права, керуючись якими суд установив обставини справи, права та обов'язки сторін.

Нічим не доведені твердження суду, його власні міркування з приводу обставин справи - є порушенням вимог закону, які пред'являються до цієї частини судового рішення та принципу законності судочинства, що проголошений ст. 129 Конституції України.

Наведеного суд апеляційної інстанції не врахував та, обмежившись посиланням на норми ЦПК України не підкріпивши їх доводами та доказами, дослідженими відповідно до ст. 212 ЦПК України, дійшов необґрунтованого висновку про відсутність у позивачів права на позов у зв'язку з тим, що їхні права не порушені.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 01 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

П.О. Гвоздик

О.В. Умнова

І.М. Фаловська