АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/5609/15 Головуючий 1 інст. - Єрмоленко В.Б.
Справа № 639/8111/15-ц
Категорія: спадкові Доповідач - Котелевець А
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Котелевець А.В,

суддів - Піддубного Р.М., Трішкової І.Ю.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 2/3 частини житлового будинку в порядку спадкування за законом; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Харківської міської ради, за участю третьої особи - ОСОБА_1, про визнання права власності на 1/3 частину житлового будинку за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника Харківської міської ради на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 березня 2016 року,

у с т а н о в и л а:

В вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом.

На обґрунтування позивач вказав, що після смерті його батька ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, відкрилася спадщина на домоволодіння АДРЕСА_1

Спадкоємицями першої черги за законом були він, його брат ОСОБА_2 та мати ОСОБА_5. Вони фактично прийняли спадщину, оскільки проживали на час смерті батька разом зі спадкодавцем.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла його мати. З урахуванням прибудов спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 є він (7/12 часток) та його брат (5/12 часток).

Він в установлений законом строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Однак прийняти спадщину не має можливості, оскільки право власності належним чином батьками не було зареєстровано.

Посилаючись на вказані обставини, просив в порядку спадкування визнати право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 наступним чином: за ним - на 7/12 частин, за ОСОБА_2 - на 5/12 частин.

В уточнених вимогах ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на 2/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1

ОСОБА_2 позов визнав. В зустрічному позові просив визнати за ним право власності на 1/3 частину домоволодіння АДРЕСА_1

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 січня 2016 року позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 березня 2016 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано право власності в порядк спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4, на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1: за ОСОБА_1 - на 2/3 частини, за ОСОБА_2 - на 1/3 частину.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 - представник Харківської міської ради, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовів. Зокрема зазначає, що на даний час право власності на 3/8 частин вказаного домоволодіння зареєстровано за ОСОБА_6, яка до участі у справі в якості належної особи не була залучена.

Сторони рішення суду першої інстанції не оскаржили своїх заперечень на апеляційну скаргу не надали.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 303 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції - судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Спірними є домоволодіння АДРЕСА_1

Матеріали справи свідчать, що 1929 року укладено договір купівлі-продажу домоволодіння, відповідно до умов якого ОСОБА_7 продав ОСОБА_8 Порфірьєвичу домоволодіння АДРЕСА_1. Договір купівлі-продажу посвідчено Першою Державною нотаріальною конторою м. Харкова за реєстровим № 2697/В та зареєстровано в Міській інвентаризаційній конторі Червоно-Баварського району м. Харкова від 29 листопада 1947 року за реєстровим № 299 ч. 3.

В 1947 році ОСОБА_8 помер.

Спадкоємцями після померлого ОСОБА_8 є його дружина - ОСОБА_6 та син - ОСОБА_4.

Згідно Свідоцтва, посвідченого 04 листопада 1948 року Першою Харківською Міською нотаріальною конторою за реєстровим № 12 945/13, ОСОБА_4 є власником домоволодіння АДРЕСА_1. Право власності ОСОБА_4 належним чином не зареєстровано до цього часу.

Рішенням народного суду першої дільниці Жовтневого району м. Харкова від 16 лютого 1951 року за ОСОБА_6 в порядку спадкування визнано право на 3/8 частини домоволодіння АДРЕСА_1.

Згідно Свідоцтва про право на спадщину, виданого 22 листопада 1951 року П'ятою Харківською державною Нотаріальною конторою, ОСОБА_6 є власницею 3/8 частин цього домоволодіння. Право власності ОСОБА_6 зареєстровано 23 листопада 1951 року Харківською міською інвентаризаційною конторою на підставі Висновку про реєстрацію домоволодіння.

23 листопада 1951 року ОСОБА_6 звернулася до Харківської міської інвентаризаційної контори з заявою про виділ її частини домоволодіння в натурі.

На підставі Рішення Червоно-Баварської районної ради депутатів трудящих від 26 липня 1955 року ОСОБА_4 дозволено на вільному місці його половини садиби з боку АДРЕСА_1 побудувати новий будинок з виділенням його в самостійне будинковолодіння по АДРЕСА_1; ОСОБА_4 рекомендовано свою частину в старому флігелю віддати другому співвласнику ОСОБА_6

Рішенням Червоно-Баварського виконавчого комітету м. Харкова від 06 червня 1958 року затверджено акт прийому будинку ОСОБА_4 по АДРЕСА_1

Поетажний план на новий будинок складено в 1965 році.

За вказаною адресою ОСОБА_4 проживав разом з дружиною ОСОБА_5 та синами - сторонами по справі.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер.

Після його смерті з заявами про прийняття спадщини або про відмову від спадщини ніхто із спадкоємців не звертався.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_4.

З заявою про прийняття спадщини після її смерті звернувся син - ОСОБА_10

ОСОБА_2 з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори після смерті матері не звертався, з 25 листопада 1965 року не зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 12, 14, 16, 20-21, 40-41, 43, 70).

Звертаючись у суд із позовами, позивачі обрунтували вимоги тим, що за життя батько ОСОБА_4 не встиг подати заяву та зареєструвати у встановленому законом порядку право власності на належний йому новий будинок, тому нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право власності на спірний будинок в порядку спадкування.

За змістом статті 524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті ОСОБА_4, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529-535 ЦК Української РСР.

Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належать, зокрема, право власності.

Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядженням майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Спірний житловий будинок був збудований у 1958 році.

У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-П, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначили умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначив, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадян права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на жилий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у томі числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1958 році житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.

Саме така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13, яка відповідно до вимог статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Оскільки будівництво нового будинку АДРЕСА_1 , який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведений у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого Червонобаварської районної ради депутатів трудящих дозволу на його будівництво (тобто будинок не є самовільним будівництво у розумінні статті 105 ЦК Української РСР), на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований і прийнятий в експлуатацію, проте спадкоємці не можуть оформити належне їм право власності на вказаний будинок в порядку спадкування відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня, спірний житловий будинок є об'єктом права власності.

За загальними положеннями про спадкування права на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 3 статті 1222, частина 1 статті 1220, частина 1 статті 1270 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина 1 статті 1268 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (частина 1 статті 1269 ЦК України).

Відповідно до частини 3 статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Тобто, право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

В суді апеляційної інстанції сторони пояснили, що ОСОБА_2 пропустив строк для прийняття спадщини і до суду з позовом про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті матері не звертався.

Однак ці обставини не є доводами апеляційної скарги.

Згідно з частиною 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції є законним. Підстав для його скасування немає.

Справа розглянута в межах позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про відсутність інформації про перерозподіл часток між співвласниками не можуть бути прийняті до уваги. Згідно матеріалів інвентаризаційної справи на новому місці був побудований новий будинок, який введено в експлуатацію рішенням Червоно-Баварського виконавчого комітету м. Харкова від 06 червня 1958 року відповідно акту прийому будинку ОСОБА_4 по АДРЕСА_1

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника Харківської міської ради відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Р.М.Піддубний

І.Ю.Трішкова