АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

19 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Левенця Б.Б.

секретаря: Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2015 року ОСОБА_1, посилаючись на те, що впродовж 2003 по 2013 рік ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були порушені майнові та немайнові права позивача, звернулася до суду з позовом, уточненим в подальшому, про солідарне стягнення з відповідачів матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 01 березня 2000 року по 29 січня 2013 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 Під час перебування у шлюбі ОСОБА_3 здійснив подружню зраду шляхом взаємовідносин з ОСОБА_2 яка, знаючи про те, що ОСОБА_3 перебуває у шлюбі із позивачем, навмисно втручалася в особисте життя подружжя шляхом порушення шлюбних відносин, спокою цієї родини та морального тиску на колишнього чоловіка позивача, що призвело до погіршення взаємовідносин в сім'ї, подачі позову до суду та в подальшому розірвання шлюбу.

Зазначала, що впродовж 2003-2013 років ОСОБА_2, з метою особистої користі та збагачення, спонукала ОСОБА_3 до залучення та нецільового витрачання грошових коштів подружжя ОСОБА_3, що тривалий час наносило шкоду інтересам сім'ї. А ОСОБА_3, внаслідок взаємовідносин із ОСОБА_2, використовував спільне майно подружжя на свій розсуд проти волі позивача не на потреби сім'ї, а на матеріальне забезпечення ОСОБА_2 Вважала, що квартира, що перейшла у власність ОСОБА_2 на підстав договору-купівлі продажу від 27.06.2003 року, була придбана за спільні кошти подружжя ОСОБА_3. Також, ОСОБА_2 на прохання ОСОБА_3, з метою уникнення останнього від майнових ризиків по втраті Ѕ частини нерухомого майна, у разі розірвання законного шлюбу з дружиною, вчинила правочин від 22.08.2012 року, за яким право власності на квартиру перейшло до рідної сестри ОСОБА_3, хоча фактично покупцем за даним договором, на її думку, був її колишній чоловік, який використав на придбання квартири спільні сумісні кошти подружжя. Позивач вважала, що у даному випадку у сукупних діях ОСОБА_2 вбачається шахрайство з метою отримання матеріальної вигоди, відповідальність за яке передбачено ст. 190 КК України.

Позивач струджувала, що починаючи з другого півріччя 2003 року колишній чоловік ОСОБА_3 систематично здійснював матеріальне забезпечення та збагачення ОСОБА_2 шляхом ухилення від поповнення сімейного бюджету та приховування від ОСОБА_1 реальної заробітної плати, дивідендів від підприємницької діяльності та інших доходів, а також витрачання сімейних коштів для забезпечення ОСОБА_2, включаючи придбання рухомого та нерухомого майна, сплату та участь у проведенні капітального ремонту, благоустрою помешкання (зовнішнього/внутрішнього оснащення та переобладнання спірної квартири).

Зазначила, що матеріальна шкода, що становить 498 189 грн., складається з прямих реальних збитків та витрат позивача у розмірі 103 809 грн., що складаються з: сплати родинними коштами ОСОБА_3 ринкової вартості квартири при здійсненні правочину від 27.06.2003 (інвестування ОСОБА_3 без відома та згоди позивача) у сумі 65 190 грн., коштів на придбання ліків на суму 3 300 грн., на відновлювально-реабілітаційні заходи/санаторне лікування позивача - 13 619 грн., на придбання одягу у зв'язку з хворобою та схудненням на 20 кг. позивача 1 300 грн.; сплата послуг адвокатського захисту позивача у сумі 20 000 грн. у справах про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання колишньої дружини, визнання правочину недійсним, поділ спільного майна подружжя, відшкодування матеріальної та моральної шкоди. А також з втрати доходу/недоотриманий прибуток/ упущена вигода позивача у розмірі 394 380 грн., які складаються з: упущеної вигоди позивача 2003/2012 рік (банківський депозит) або ціна інвестування ОСОБА_2 родинним коштом подружжя при здійсненні правочину від 27.06.2003 у розмірі 130 380 грн., втрат доходу позивача по заробітній платі 2009/2013 рік (із-за стресів та хвороби з вини ОСОБА_2 позивач втратила престижну роботу) у розмірі 264 000 грн.

Також зазначила, що внаслідок навмисних дій ОСОБА_2, спрямованих на руйнування сім'ї ОСОБА_3 та на особисте збагачення шляхом отримання матеріальних благ від ОСОБА_3, за рахунок спільної сумісної власності сім'ї ОСОБА_3, позивачу та її родині було завдано значну моральну шкоду, яка призвела до тривалого ушкодження здоров'я позивача та втрати соціальної адаптації, а також непередбачувані матеріальні збитки та витрати, які призвели до погіршення рівня, якості та умов життя позивача. Завдану моральну шкоду просила стягнути з відповідачів солідарно у розмірі 1 773 323, 75 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з'ясування обставин справи, просила його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав наведених в ній.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 та представники ОСОБА_3 - ОСОБА_7, ОСОБА_8 в судовому засіданні просили відхилити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції залишити без змін, як таке що є законним і обґрунтованим.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 01 березня 2000 року.

07 липня 2009 року, ОСОБА_1 отримала в Пенсійному фонді України пенсійне посвідчення № НОМЕР_1, Серія НОМЕР_3, вид пенсії: за віком (т. 1, а.с. 21).

ОСОБА_3 є співзасновником ТОВ «КАРТСИСТЕМИ» - суб'єкта малого підприємництва на якому працювала ОСОБА_2

27 червня 2003 року ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу купила квартиру АДРЕСА_1.

22.08.2012 року ОСОБА_2, на підставі нотаріально посвідченого договору, продала вказану квартиру ОСОБА_10 (сестра ОСОБА_3).

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 листопада 2012 року.

Згідно Консультативного висновку № 1515 ВКК, виданого 25.11.2013, ОСОБА_1 перебуває на обліку у лікаря-психіатра у Київському міському психоневрологічному диспансері № 2 (т. 1, а.а. 30).

Згідно виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонерного) хворого № 8704 ОСОБА_1 встановлено діагноз «генералізований тривожний розлад». В короткому анамнезі зазначено, що хворобливе явище виникло близько восьми років тому на фоні конфліктних ситуацій у відношеннях з чоловіком (т. 1, а.с 31).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Матеріали не містять належних та допустимих доказів на підтвердження будь якого фізичного або морального тиску на позивача з боку відповідачів, нехтування сімейними цінностями та знущання над нею.

Колегія суддів критично відноситься до тверджень позивача щодо використання спільних подружніх коштів для придбання ОСОБА_2 квартири, оскільки жодних належних та допустимих доказів того, що квартира, що належала ОСОБА_2 на підставі договору від 27.06.2003 року була придбана саме за кошти сім'ї ОСОБА_3 матеріали справи не містять.

Натомість, з матеріалів справи вбачається, що Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 березня 2015 року, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_10 про визнання вище зазначених договорів купівлі-продажу недійсними. В рішенні суду зазначено, що жодних доказів того, що квартира була придбана саме за кошти сім'ї та саме ОСОБА_3 суду надано не було.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Тобто, вказане рішення має преюдиційне значення.

Доводи апеляційної скарги, щодо завдання позивачу діями відповідачів матеріального збитку у зв'язку з матеріальним забезпеченням ОСОБА_2 та її збагачення за рахунок спільних сімейних коштів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ґрунтуються на припущеннях, а відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання апелянта на недоотримання нею як дружиною, а у подальшому як колишньою дружиною доходів від підприємницької діяльності ОСОБА_3, як члена сім'ї та неправомірної діяльності ОСОБА_2 у зв'язку із цим матеріальних збитків, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Доводи апеляційної скарги щодо стягнення судових витрат не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки питання про розподіл судових витрат вирішується судом у разі задоволення позову.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Крім того питання повернення судових витрат понесених в інших цивільних справах не може вирішуватися шляхом подачі іншого цивільного позову.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки дана вимога випливає із недоведеності позову в частині відшкодування матеріальних збитків.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга, не містить, в ході апеляційного розгляду позивачем також не було наведено таких обставин.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України, як підстави для скасування рішення.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, судова колегія дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 756/65/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6745/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Васалатій К.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.