Справа № 1320/64/12 Головуючий у 1 інстанції: Брона А.Л.
Провадження № 22-ц/783/7572/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Струс Л.Б.

суддів: Левика Я.А., Шумської Н.Л.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на ухвалу Сколівського районного суду Львівської області від 20 грудня 2012 року у справі за поданням державного виконавця ВДВС Сколівського районного управління юстиції Львівської області про тимчасове обмеження особи (боржника) у праві виїзду за межі України до виконання нею своїх зобовязань,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваною ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 20 грудня 2012 року подання державного виконавця ВДВС Сколівського районного управляння юстиції Львівської області задоволено.

Встановлено ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянці України, жительці с. Погар, вул. Карпатська Сколівського району Львівської області тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України до виконання нею зобовязань за виконавчим листом №6/1284/12 р., виданого 17.04.2012 року Новозаводським районним судом м. Чернігова.

Ухвалу суду оскаржив представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що ухвала суду постановлена на підставі неповного з'ясування та недоведеності всіх обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що подання державного виконавця не відповідає вимогам Глави ХІ Інструкції з організації примусового виконання рішень. Апелянт вважає, що невиконання боржником самостійно зобовязань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього обовязків. Крім того апелянт зазначає, що подання державного виконавця не підлягає до задоволення, так як у ньому наявна неповнота вчинення виконавчих дій, а саме відсутність відомостей про обізнаність боржника щодо наявності відкритого виконавчого провадження та строків його добровільного виконання.

Просить ухвалу Сколівського районного суду Львівської області від 20 грудня 2012 року скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні подання про тимчасове обмеження.

Представник ВДВС Сколівського районного управління юстиції Львівської області в судове засідання не зявився, хоча про розгляд справи було повідомлено належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, про причини неявки суд не повідомив та з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи державний виконавець ВДВС Сколівського районного управління юстиції Львівської області звернулася до суду із поданням, погодженим з начальником відділу ДВС, в якому просить вирішити питання про тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України до виконання нею своїх зобовязань за виконавчим листом №6/1284/12 року, виданого 17.04.2012 року Новозаводським районним судом м. Чернігова. Подання обґрунтовувала тим, що ОСОБА_3 добровільно борг у сумі 68 477,34 гривень не сплатила, на виклики у відділ ДВС не з'являється.

Задовольняючи дане подання районний суд виходив з того, що добровільно рішення суду ОСОБА_3 у наданий термін не виконала, на виклик державного виконавця не з'явилася, а тому з метою не допущення виїзду боржника за межі України і тим самим ухилитися від виконання зобовязань, суд вирішив тимчасово обмежити ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України, питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Відповідно до вимог ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну громадян України», громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, у випадку якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) до виконання зобов`язань.

Згідно з п.18 ч.2 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням суду.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно свою власну. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст.12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Згідно ст.313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Поняття "ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Колегією суддів враховується, що особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне, адже саме лише невиконання боржником самостійно зобов'язань не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього виконавчим листом обовязків.

Отже для обмеження особи у виїзді за межі території України не достатньо лише наявності самого факту заборгованості, а важливим є факт ухилення від сплати заборгованості.

При чому, зазначений факт ухилення повинен бути належним чином доведений та обґрунтований, чого державним виконавцем зроблено не було.

Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази про те, що ОСОБА_3 знала про відкриття виконавчого провадження та ухилялась від виконання зобовязань.

Також в матеріалах справи відсутні дані про те, що державний виконавець надсилав на адресу ОСОБА_3 копію постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованим листом з повідомленням про вручення відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та виклики її у виконавчу службу.

Не представлені такі докази і під час перегляду даної справи в апеляційної порядку.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи.

Отже матеріалами справи не підтверджується факт ухилення боржника від виконання судового рішення.

Окрім того колегією суддів встановлено, що при розгляді подання державного виконавця ВДВС Сколівського РУЮ районний суд вирішив дане питання без огляду в судовому засіданні виконавчого провадження, що підтверджується протоколом судового засідання від 20 грудня 2012 року. (а.с. 19)

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати, а питання про розгляд подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п.4 ч.2 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно п.3 ч.1 ст.312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 209,303, 304, п.4 ч.2 ст. 307, п.3 ч.1 ст.312, ст.ст. 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Сколівського районного суду Львівської області від 20 грудня 2012 року скасувати та передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді Я.А. Левик

ОСОБА_4