АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/1252/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої судді Федорової Н.О.,

суддів Баса О.Г., Матковської Л.О.,

секретаря Бондаря О.В.,

з участю: прокурора Грамчук Т.А.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2 та

її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 квітня 2016 року у справі за позовом Державної фінансової інспекції України, заступника прокурора Хмельницької області в інтересах держави в особі Державної фінансової інспекції України, Державної фінансової інспекції в Хмельницькій області до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, зумовленої виплатою середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

7 липня 2015 року Державна фінансова інспекція України (далі ДФІ України) звернулась до суду із вищевказаним позовом. В його обґрунтування зазначила, що 15 серпня 2011 року наказом № 188-о за підписом виконувача обовязків начальника контрольно-ревізійного управління в Хмельницькій області ОСОБА_2 звільнено ОСОБА_4 з посади головного контролера-ревізора відділу інспектування у сфері послуг контрольно-ревізійного управління в Хмельницькій області, у звязку з ліквідацією відділу інспектування у сфери послуг згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Не погоджуючись із звільненням, ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ДФІ в Хмельницькій області про скасування вищевказаного наказу, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 15 серпня 2011 року по 30 серпня 2014 року.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2014 року у справі № 2270/10020/11 позов ОСОБА_4 задоволено; визнано протиправним та скасовано наказ № 188-о від 15 серпня 2011 року про його звільнення; зобовязано ДФІ в

________________________________________________________________________________________________

Доповідач у першій інстанції ОСОБА_5 Провадження № 22-ц/792/1252/16

Суддя-доповідач ОСОБА_6 Категорія № 53

Хмельницькій області поновити позивача на посаді головного контролера-ревізора ДФІ в Хмельницькій області, нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 серпня 2011 року по 30 серпня 2014 року. На виконання даного судового рішення ДФІ в Хмельницькій області було поновлено ОСОБА_4В на посаді та виплачено йому за рахунок бюджетних коштів 77267 грн. 94 коп. за вимушені прогули.

Відповідно до положення про ДФІ в Хмельницькій області, затвердженого Головою ДФІ України від 7 грудня 2011 року начальник інспекції здійснює керівництво Інспекцією, несе персональну відповідальність за організацію та результати її діяльності; підписує накази Інспекції, організовує та контролює їх виконання; призначає на посаду та звільняє з посад інших державних службовців і працівників Інспекції. Порушення чинного законодавства, а саме ст.ст. 42-43 КЗпП України, при звільненні ОСОБА_4 були допущені в результаті вчинення неправомірних дій виконувача обовязків начальника контрольно-ревізійного управління в Хмельницькій області ОСОБА_7, а саме підписання наказу про його звільнення.

А тому, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ДФІ в Хмельницькій області матеріальну шкоду в розмірі 77267 грн. 94 коп.

19 серпня 2015 року заступник прокурора Хмельницької області в інтересах держави в особі ДФІ України, ДФІ в Хмельницькій області звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, зумовленої виплатою середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу. В його обґрунтування зазначив, що наказами № 10-о, № 11-о від 19 січня 2011 року, № 188-о від 15 серпня 2011 року виконувача обовязків начальника контрольно-ревізійного управління в Хмельницькій області ОСОБА_2 з посад головного контролера-ревізора зазначеного управління було звільнено ОСОБА_8 та ОСОБА_4

Хмельницьким окружним адміністративним судом у постанові від 22 лютого 2011 року у справі № 2270/1286/11 за позовом ОСОБА_8 до контрольно-ревізійного управління в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування наказу № 10-о від 19 січня 2011 року та зобовязання вчинити дії, у постанові від 13 квітня 2011 року у справі № 2а/2270/1651/11 за позовом ОСОБА_4 до контрольно-ревізійного управління в Хмельницькій області про поновлення на роботі та скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення, Вінницьким апеляційним адміністративним судом у постанові від 30 липня 2014 року у справі № 2270/10020/11 за позовом ОСОБА_4 до контрольно-ревізійного управління в Хмельницькій області про поновлення на роботі та скасування наказу про звільнення, встановлено, що звільнення здійснені з порушенням закону, вищезазначені накази визнані протиправними та скасовані, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 поновлено на посадах, а ДФІ в Хмельницькій області зобовязано виплатити на їх користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Так, ОСОБА_2, видавши накази про звільнення ОСОБА_8 та ОСОБА_4, а також не вживши своєчасних та належних заходів до виконання судового рішення про поновлення останнього на роботі, порушила вимоги ч.ч. 2, 3 ст. 36, п.п. 1, 2 ч. 1, ч. 2 ст. 40, ст. 236 КЗпП України. На виконання вказаних судових рішень ДФІ в Хмельницькій області ОСОБА_8 та ОСОБА_4 усього нараховано та виплачено 109333 грн. 30 коп. середнього заробітку, у тому числі утримано 23500 грн. 46 коп. єдиного соціального внеску, податку на доходи фізичних осіб, військового збору.

ДФІ України звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про часткове стягнення шкоди, завданої виплатою вимушеного прогулу ОСОБА_4 у сумі 77267 грн. 94 коп., оскільки окрім цього, на виконання постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2014 року у справі № 2270/10020/11, ДФІ в Хмельницькій області до бюджету було перераховано 23500 грн. 46 коп. єдиного соціального внеску, податку на доходи фізичних осіб, військового збору.

Окрім того, ДФІ України своєчасно не встановила підстав та не вжила заходів до відшкодування за рахунок ОСОБА_2 шкоди, завданої ДФІ в Хмельницькій області виплатою ОСОБА_8 2689 грн. 68 коп. та ОСОБА_4 5875 грн. 22 коп., а всього 8564 грн. 90 коп. середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу на виконання постанов Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2011 року у справі № 2270/1286/11 та від 13 квітня 2011 року у справі № 2а/2270/1651/11.

Неналежне вжиття заходів до відшкодування збитків юридичній особі публічного права завдає шкоди державним інтересам, зокрема майновим.

Інформацією про факт завдання в березні та травні 2011 року ДФІ в Хмельницькій області винними діями ОСОБА_7 шкоди в сумі 8564 грн. 90 коп., ДФІ України не володіє. Перебіг строку позовної давності щодо даної вимоги розпочався в період перебування відповідачки на посаді начальника ДФІ в Хмельницькій області, яка в силу займаної посади вправі ініціювати звернення до суду з позовом, чого вона не зробила. Лише 27 липня 2015 року відповідачку було звільнено з вказаної посади. Вважає, що зазначені причини пропуску є поважними та є підставою для його поновлення і захисту порушеного права.

Окрім того, 20 серпня 2015 року на виконання постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 2 червня 2015 року у справі № 822/1674/15 ДФІ в Хмельницькій області виплачено ОСОБА_4 19 888 грн. 50 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

А тому просив суд, збільшивши позовні вимоги, визнати поважними причини пропущення строку позовної давності в частині стягнення з ОСОБА_2 8564 грн. 90 коп. шкоди, зумовленої виплатою ОСОБА_8 та ОСОБА_4 середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу на виконання постанов Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2011 року у справі № 2270/1286/11 та від 13 квітня 2011 року у справі № 2а/2270/1651/11; стягнути з ОСОБА_2 на користь ДФІ в Хмельницькій області 51953 грн. 86 коп. шкоди, зумовленої виплатою ОСОБА_8 та ОСОБА_4 середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 вересня 2016 року зазначені позови були обєднані в одне провадження.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 6 листопада 2015 року позови задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ДФІ в Хмельницькій області 129221 грн. 80 коп. шкоди, завданої у звязку з оплатою ОСОБА_8 та ОСОБА_4 часу вимушеного прогулу. Вирішено питання про судові витрати.

23 листопада 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про скасування заочного рішення.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 грудня 2015 року скасовано заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 6 листопада 2015 року.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 квітня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ДФІ в Хмельницькій області 120656 грн. 90 коп. завданої шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Непогоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Рішення вважає незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду такими, що суперечать обставинам справи.

Суд першої інстанції не врахував, що рішення про звільнення ОСОБА_4 вона не приймала одноособово, на правах єдиноначальності, оскільки наказ було погоджено з юридичним відділом ДФІ в Хмельницькій області.

Рішення адміністративних судів, на які посилається суд у рішенні, не визнавали її дій незаконними, а лише було визнано протиправними та скасовано накази, які готувались юридичним відділом.

Поза увагою суду залишились строки розгляду адміністративними судами справи за позовом ОСОБА_4 до контрольно-ревізійного управління в Хмельницькій області про поновлення на роботі та скасування наказу про звільнення з лютого 2012 року по 30 липня 2014 року, чим порушено вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини щодо права на розгляд справи в розумні строки.

Суд в порушення вимог ст. 212 ЦПК України не навів у рішенні мотивів відмови у прийнятті до уваги наказу про поновлення на роботі ОСОБА_4 від 2014 року, яким йому було запропоновано дві аналогічні посади. Від зазначеної пропозиції останній відмовився.

Незаконним вважає апелянт стягнення з неї сум нарахованих податків і єдиного соціального внеску на заробітну плату ОСОБА_4, оскільки останній зобовязаний сплачувати зазначені відрахування.

Не погоджується із висновком суду про те, що середньомісячна заробітна плата, виплачена ОСОБА_4 і ОСОБА_8 за період коли вони не виконували своїх функцій. Так, відділ, у якому працював ОСОБА_4, було ліквідовано, тому він не міг виконувати будь-яких функцій.

Суд не взяв до уваги те, що середньомісячна заробітна плата ОСОБА_4 була виплачена за рахунок фонду заробітної плати, додаткових бюджетних витрат не було, а позивачі не довели в чому полягає шкода установі, якщо фонд заробітної плати не перевищено.

Окрім того, суд не врахував, що відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді якщо є загроза порушення інтересів держави, а не державних органів і при умові якщо захист цих інтересів не здійснює, або неналежним чином здійснює орган державної влади. Прокурор, подаючи позов після предявлення позову ДФІ України, не обґрунтував необхідність його подання. На думку апелянта, збільшуючи позовні вимоги, прокурор фактично предявив новий позов.

У судовому засіданні Апеляційного суду Хмельницької області апелянт ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу з мотивів, які в ній зазначені.

Представник Державної фінансової інспекції України, Державної фінансової інспекції у Хмельницькій області ОСОБА_1 та прокурор Грамчук Т.А. заперечили проти апеляційної скарги, вважаючи її необґрунтованою.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, дана їм правильна оцінка, а його висновки узгоджуються з матеріалами справи і відповідають вимогам закону.

Встановлено, що згідно наказу Головного контрольно-ревізійного управління України від 27.07.2010 року за № 763-о «Про призначення ОСОБА_2І.», відповідачку з 28.07.2010 року було призначено на посаду першого заступника начальника КРУ в Хмельницькій області (Т. 1, а.с. 7).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20.07.2011 року № 765 «Про утворення територіальних органів Державної фінансової інспекції» утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної фінансової інспекції шляхом перетворення територіальних органів Головного контрольно-ревізійного управління за переліком згідно з додатком, зокрема, Контрольно-ревізійне управління в Хмельницькій області перетворено на Державну фінансову інспекцію в Хмельницькій області.

Наказом Державної фінансової інспекції України від 27.03.2012 року за № 295-о «Про призначення ОСОБА_2І.», останню, виконуючу обовязки начальника, з 27.03.2012 року призначено на посаду начальника Державної фінансової інспекції в Хмельницькій області (Т. 1, а.с. 8).

Згідно наказу Державної фінансової інспекції України від 23.06.2015 року за № 416-о «Про поновлення ОСОБА_9М.» (п. 3), визначено звільнити у день виходу на роботу після відновлення працездатності ОСОБА_2 з посади начальника Державної фінансової інспекції в Хмельницькій області, у звязку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу (п. 6 ст. 40 КЗпП України) (Т. 1, а.с. 85-86).

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 22.02.2011 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного суду від 04.05.2011 року в адміністративній справі № 2270/1286/11, визнано протиправним та скасовано наказ в.о. начальника Контрольно-ревізійного управління в Хмельницькій області ОСОБА_2 за № 10-о від 19.01.2011 року про звільнення ОСОБА_8 з посади головного контролера-ревізора відділу інспектування у сфері послуг; поновлено ОСОБА_8 на посаді головного контролера-ревізора відділу інспектування у сфері послуг Контрольно-ревізійного управління в Хмельницькій області; зобовязано Контрольно-ревізійне управління в Хмельницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_8 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.01.2011 року по 22.02.2011 року (Т. 1, а.с. 52, 125-126, Т. 2, а.с. 22-23, 142-143).

Наказом Контрольно-ревізійного управління в Хмельницькій області за № 44-о від 19.03.2011 року визначено нарахувати та виплатити ОСОБА_8 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.01.2011 року по 22.02.2011 року, який відповідно до довідки Державної фінансової інспекції в Хмельницькій області становить 2689 грн. 68 коп. В березні 2011 році останньому виплачено 2146 грн. 77 коп., оскільки утримання ЄСВ становить 164 грн. 07 коп., а утримання ПДФО 15% 378 грн. 84 коп. (Т. 1, а.с. 67, 69).

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 13.04.2011 року у справі № 2а/2270/1651/11 визнано протиправним та скасовано наказ в.о. начальника Контрольно-ревізійного управління в Хмельницькій області ОСОБА_2 за № 11-о від 19.01.2011 року про звільнення ОСОБА_10; поновлено ОСОБА_10 на посаді головного контролера-ревізора відділу інспектування у сфері послуг Контрольно-ревізійного управління в Хмельницькій області; стягнуто з Контрольно-ревізійного управління в Хмельницькій області на користь ОСОБА_10 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.01.2011 року по 13.04.2011 року (Т. 1, а.с. 53, 127-128).

В травні 2011 року нараховано ОСОБА_10 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.01.2011 року по 13.04.2011 року в розмірі 5 875 грн. 22 коп., з яких утримано ЄСВ 358 грн. 39 коп. та ПДФО 15% 827 грн. 52 коп. та виплачено 4689 грн. 31 коп., що підтверджується даними довідки, виданої Державною фінансовою інспекцією в Хмельницькій області (Т. 1, а.с. 70).

Отже, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що службовою особою, винною у незаконному звільненні ОСОБА_8 та ОСОБА_10 є ОСОБА_2, а тому саме нею, у звязку з оплатою останнім часу вимушеного прогулу в сумі 2689 грн. 68 коп. та в сумі 5 875 грн. 22 коп. відповідно Державній фінансовій інспекції в Хмельницькій області було завдано матеріальної шкоди у вказаних розмірах.

Згідно з ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

У пункті 20 постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» розяснено, що судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора.

Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником.

Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на предявлення регресного позову.

Суми середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_8 та ОСОБА_10 були виплачені в березні та травні 2011 року відповідно. З позовом до суду прокурор звернувся 19 серпня 2015 року, з порушенням річного строку, наданого законом для такого звернення (Т. 1, а.с. 27). За таких умов, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у позові в частині стягнення з відповідачки 2689 грн. 68 коп. та 5875 грн. 22 коп. матеріальної шкоди, заподіяній останньою Державній фінансовій інспекції в Хмельницькій області.

Також встановлено, що наказом за № 188-о від 15.08.2011 року, виданого ОСОБА_2, ОСОБА_4 було звільнено з роботи на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України (Т. 2, а.с. 65).

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30.07.2014 року у справі № 2270/10020/11 визнано протиправним та скасовано наказ № 188-о від 15.08.2011 року, виданий в.о. начальника контрольно-ревізійного управління в Хмельницькій області про звільнення ОСОБА_10; поновлено ОСОБА_10 на посаді головного контролера-ревізора Державної фінансової інспекції в Хмельницькій області; зобовязано Державну фінансову інспекцію в Хмельницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_10 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.08.2011 року по 30.08.2014 року (Т. 1, а.с. 129-132).

На виконання зазначеної постанови суду ОСОБА_10 було нараховано за вказаний період 100 768 грн. 40 коп., та з урахуванням обовязкових платежів до бюджету виплачено у листопаді-грудні 2014 року 77 267 грн. 94 коп. Зокрема, відраховано: ЄСВ в розмірі 6146 грн. 87 коп., ПДФО 15% - 1 827 грн., ПДФО 17% - 14 015 грн. 06 коп., військовий збір 1511 грн. 53 коп., що підтверджується даними довідки, виданої Державною фінансовою інспекцією в Хмельницькій області та даними платіжних доручень, наявними в матеріалах справи (Т. 1, а.с. 71-79).

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 02.06.2015 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14.07.2015 року в адміністративній справі № 822/1674/15, у звязку з затримкою поновлення ОСОБА_10 на роботі лише з 02.04.2015 року, зобовязано Державну фінансовому інспекцію у Хмельницькій області нарахувати та виплатити останньому середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.08.2014 року по 02.04.2015 року (Т. 2, а.с. 129-130, 140-141).

За вказаний період ОСОБА_10 було нараховано 19 888 грн. 50 коп. середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу та з урахуванням обовязкових платежів до бюджету у розмірі: ЄСВ 1213 грн. 20 коп., ПДФО 15% - 1827 грн., ПДФО 20% - 1299 грн. 06 коп., військовий збір 298 грн. 33 коп., виплачено 15 250 грн. 91 коп., що підтверджується даними довідки, виданої Державною фінансовою інспекцією в Хмельницькій області та даними платіжного доручення, наявними в матеріалах справи (Т. 1, а.с. 103, 104).

Отже, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що службовою особою, винною у незаконному звільненні ОСОБА_10 та в затриманні виконання рішення суду про поновлення його на роботі є саме ОСОБА_2, а тому нею, у звязку з оплатою останньому часу вимушеного прогулу в сумі 100 768 грн. 40 коп. та в сумі 19 888 грн. 50 коп. відповідно Державній фінансовій інспекції в Хмельницькій області було завдано матеріальної шкоди у вказаних розмірах, яка всього становить 120 656 грн. 90 коп.

Відповідно до вимог п. 8 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

У п. 13 постанови № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» Пленум Верховного Суду України розяснив, що застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п. 8 ст. 134 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов'язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Враховуючи вимоги зазначеної норми, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позову в частині стягнення з ОСОБА_2 120 656 грн. 90 коп. шкоди, завданої позивачу.

Доводи апелянта про те, що оскільки рішення про звільнення ОСОБА_4 вона приймала не одноособово, наказ погоджувався з юридичним відділом, а тому є не лише її вина у нанесенні збитків, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки саме за наказом ОСОБА_2 звільнення ОСОБА_4 здійснено з порушенням закону.

Твердження ОСОБА_2, що поза увагою суду залишились строки розгляду адміністративними судами справи за позовом ОСОБА_4 до контрольно-ревізійного управління в Хмельницькій області про поновлення на роботі та скасування наказу про звільнення з лютого 2012 року по 30 липня 2014 року, за що вона відповідати не може, є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив, що вказане відповідно до вимог закону, не є підставою для зменшення розміру шкоди, яка підлягає стягненню.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_4 у 2014 році пропонувались вільні посади, а отже вини відповідачки в затриманні в поновленні останнього на роботі не має, безпідставні, оскільки такі спростовуються даними постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 02.06.2015 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14.07.2015 року в адміністративній справі № 822/1674/15.

Доводи апелянта про те, що стягнення з неї сум нарахованих податків і єдиного соціального внеску на заробітну плату ОСОБА_4 є незаконними, оскільки останній зобовязаний сплачувати зазначені відрахування, не відповідають вимогам закону. Зокрема, за відсутності наказу ОСОБА_2 про звільнення ОСОБА_4 з порушенням закону та та у випадку вчасного виконання рішення суду про поновлення на роботі останнього, на позивачі не лежав би обовязок нарахувати та виплатити працівнику, який фактично не виконував трудових обовязків, середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, з якого проводились відрахування обовязкових платежів до бюджету. Отже, позивач не поніс би зазначеної шкоди, в тому числі і у виді нарахованих податків і єдиного соціального внеску на заробітну плату ОСОБА_4

Твердження ОСОБА_2 про те, що середньомісячна заробітна плата ОСОБА_4 була виплачена за рахунок фонду заробітної плати, додаткових бюджетних витрат не було, фонд заробітної плати не перевищено, а отже позивачі не довели в чому полягає шкода установі, є необґрунтованими, оскільки фонд заробітної плати призначений для виплати коштів працівникам за виконану роботу. У даному ж випадку кошти виплачені працівнику за період, коли він не працював. Отже, у будь-якому випадку позивачу нанесено такими виплатами шкоди.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що прокурор є неналежним позивачем також є безпідставними.

Відповідно до ст. 121 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор вправі звертатися до суду із позовом на захист інтересів держави.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (ч. 2 ст. 45 ЦПК України).

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99 прокурори подають до суду позови саме в інтересах держави, а не в інтересах підприємств, установ і організацій незалежно від їх підпорядкування і форм власності. Підставою представництва прокурором у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів. При цьому інтереси держави можуть збігатися або не збігатися з інтересами конкретних державних підприємств, а держава може вбачати інтерес не тільки в діяльності цих підприємств.

Обґрунтовуючи своє звернення до суду з цим позовом, прокурор зазначив, що неналежне вжиття заходів до відшкодування збитків юридичній особі публічного права завдає шкоди державним інтересам, порушує її законні майнові права. При цьому, прокурор визначив Державну фінансову інспекцію України, як орган, який, на його думку, повинен представляти інтереси держави в спірних правовідносинах.

Таким чином, у суду були відсутні підстави для висновку, що у справі бере участь неналежний позивач.

Інші доводи апеляційної скарги не можна визнати переконливими, оскільки вони не містять доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність судового рішення.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду Н.О. Федорова