АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Барановської Л.В., Музичко С.Г.

при секретарі Хоменку О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень», третя особа: виконувач обов'язків директора Державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Іщенко Олександр Анатолійович, про скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 755/6/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8084/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Арапіна Н.Є.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень», третя особа: виконувач обов'язків директора Державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Іщенко Олександр Анатолійович, про скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, в якому, з уточненнями, просила скасувати наказ № 135к від 09 грудня 2015 року про звільнення її з посади завідувача науково-дослідного відділу проблем зовнішньоекономічної діяльності, зобов'язати керівника Державного підприємства "Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень" ввести в штатний розпис Інституту посаду завідувача науково-дослідного відділу проблем зовнішньоекономічної діяльності з посадовим окладом станом на 09 грудня 2015 року, поновити її на роботі в Державному підприємстві "Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень" на посаді завідувача науково-дослідного відділу проблем зовнішньоекономічної діяльності, зобов'язати відповідача оплатити роботу за 15 листопада 2015 року у сумі 160,70 грн.,17 листопада 2015 року у сумі 96,42 грн. зобов'язати оплатити вимушений прогул з 10 грудня 2015 року по день винесення рішення, станом на 05 квітня 2016 року у сумі 10 266,40 грн. (а.с. 80-81,158-160).

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 09 грудня 2015 року її звільнено з посади завідувача науково-дослідного відділу проблем зовнішньоекономічної діяльності, працюючу за сумісництвом, за неодноразові прогули без поважних причин - п.4 ст. 40 КЗпП України. Звільнення з роботи вважає незаконним, оскільки у зв'язку зі зміною графіку роботи за основним місцем роботи в ДУ «Інститут економіки та прогнозування НАН України» подала заяву про зміну графіку роботи з 30 листопада 2015 року та просила встановити графік роботи з понеділка по п'ятницю з 17:30 год. до 20:00 год.. у суботу з 12:00 год. до 17:00 год.. що загалом становить 20 годин на тиждень. Просила суд скасувати наказ № 1-35к від 09 грудня 2015 року про звільнення її з посади завідувача науково-дослідного відділу проблем зовнішньоекономічної діяльності, поновити її на роботі в Державному підприємстві «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» на посаді завідувача науково-дослідного відділу проблем зовнішньоекономічної діяльності, зобов'язати відповідача оплатити роботу за 15 та 17 листопада 2015 року та за вимушений прогул з 09 грудня 2015 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилається на те, що судом першої інстанції не враховано, що між сторонами був укладений усний договір між сторонами, відповідно до якого, ще з серпня 2014 року був погоджений новий графік роботи. На думку апелянта, це підтверджується тим, що відповідач погодився з ним, що підтверджується журналами реєстрації та повернення ключів від робочого кабінету, який був оглянутий в судовому засіданні.

На думку апелянта, наказ відповідача від 2013 року, яким було затверджено графік роботи, припинив свою дію вказаним усним правочином у серпні 2014 року.

Крім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що у відповідача вона працює за сумісництвом. На основному місці роботи у позивача встановлено ненормований робочий час, а тому, на її думку, дана обставина визначає і режим роботи за сумісництвом.

Апелянт ОСОБА_1 та її представник у судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник Державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» проти апеляційної скарги заперечувала, просила її відхилити а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа виконувач обов'язків директора Державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» ІщенкоОлександр Анатолійович неодноразово в судове засідання не з'являвся, повідомлявся належним чином про дату, час та місце розгляду справи, про причину неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за відсутності осіб, які не з'явилися.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта та представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що з 2012 року позивач працює за сумісництвом на посаді завідувача відділом з неповним робочим днем - 4 години у Державному підприємстві «Державний інститут судових економіко-правових та технічних досліджень, про що нею було подано заяву 30.01.2012 р. (а.с.76).

Згідно з наказом ДП ДІКТЕД за № 134-к від 16 грудня 2013 р. позивачу був встановлений наступний режим роботи : щодня від понеділка до п'ятниці від.8.00 до 9-45 та від 14.30 год. до 15-45 год. і по суботам від 9.00 год. до 14.00 год. (а.с. 131)

Наказом № 135 к від 09 грудня 2015 року позивача було звільнено з посади завідувача науково-дослідного відділу проблем зовнішньоекономічної діяльності, працюючу за сумісництвом, за неодноразові прогули без поважних причин (14 листопада 2015 року та 17 листопада 2015 року) за п.4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 136).

Підставою для звільнення стала неявка позивача на роботу за сумісництвом 14.11.2015 р. та 17.11.2015 р., що підтверджується відповідними актами від 14.11.2015 р. та 17.11.2015 р. про відсутність позивача на роботі без поважних причин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що позивача було звільнено з дотримання норм діючого трудового законодавства, а тому для задоволення позовних вимог не має підстав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки вважає, що рішення судом першої інстанції було прийнято з урахуванням належної перевірки доказів про справі, вивчення матеріалів справи та доводів сторін, належного з'ясування обставин справи.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Згідно з ч.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Колегія суддів не приймає доводи апелянта про те, що робота апелянта за основним місцем роботи визначає режим роботи за сумісництвом. Не може бути поважною причиною неявка працівника для виконання роботи за сумісництвом його зайнятість за основним місцем роботи.

Згідно зі ст. 21 КЗпП України встановлено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення терміну його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно з роз'ясненнями п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" із подальшими змінами, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 1471, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

П. 24 постанови Пленуму роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільним використанням без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишенням роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а також більше трьох годин поспіль або сумарного протягом всього робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з'ясування поважності причини його відсутності.

Актами від 14.11.2015 р. та 17.11.2015 р. підтверджена відсутність позивача на роботі без поважних причин.

Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із передбачених ст. 27 ЦПК.

Обставини неявки на роботу повинні бути суттєвими та такими, що перешкоджають і не можуть бути усунуті працівником самостійно (стихійне лихо, хвороба) та інші що можуть бути підтверджені відповідними доказами.

Сама позивач не заперечувала її відсутність на роботі 14 та 17 листопада 2015 року, але пояснює причину відсутності зміною режиму основної роботи та повідомленням попереднього керівництва про цю обставину.

Згідно письмових пояснень від 09 грудня 2015 року щодо відсутності 17 листопада 2015 року з 14-30 до 15-45 позивач пояснила, що працювала у вільний від основної роботи час з 17 до 21-50. що підтверджується журналом обліку видачі ключів (а.с. 147).

Колегія суддів вважає, що навантаження апелянта за основним місцем роботи не є поважною причиною її відсутності на роботі за сумісництвом.

Посилання позивача на існування усного правочину з попереднім керівництвом, що є підставою для зміни встановленого наказом ДП ДІКТЕД за № 134-к від 16 грудня 2013 р. графіку режим роботи на підставі ст.ст. 205-206 ЦК України не може бути прийнятий колегією суддів до уваги оскільки трудові спори і питання пов'язані з ними вирішуються відповідно до норм КЗпП України, а не Цивільного кодексу України.

Позивач посилається на заяву від 28 листопада 2015 року згідно з якою вона повідомила в.о. директора Державного підприємства "Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень" Іщенко O.A. про зміну графіку роботи за основним місцем роботи та про відпрацювання загальної тривалості робочого часу - 20 годин на тиждень в інші робочі дні - суботу або неділю (а.с.6).

Але вказана заява надійшла до підприємства після здійснення прогулу роботи позивачем.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що між сторонами був укладений усний договір між сторонами, відповідно до якого, ще з серпня 2014 року був погоджений новий графік роботи, оскільки доказів наявності такого договору позивачем не надано.

Згідно ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 статті 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належних та допустимих доказів з боку позивача про те, що її робота за сумісництвом визначалося у відповідності до графіку роботи на основному місці роботи, суду надано не було, доказів поважності причин її неявки на роботу не надано.

Трудовим законодавством же України не встановлено прив'язку графіку роботи за сумісництвом до графіку роботи за основним місцем роботи.

Так, згідно положення ч.1 ст.56 КЗпП України, за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень.

Тобто будь які питання щодо встановлення графіку неповного робочого дня, повинні узгоджуватися угодою між працівником та роботодавцем.

Втім, як вже вказувалося, даних про те, що між сторонами був погоджений інших графік роботи, а ніж раніше встановлений наказом, матеріали справи не містять та стороною позивача не надано ні до суду першої інстанції, ні на стадії апеляційного перегляду.

Колегія суддів вважає, що зміна режиму роботи за сумісництвом може бути здійснена та оформлена тільки відповідним наказом на підприємстві.

Посилання апелянта на те, що в неї не відбиралися пояснення перед звільненням, про причини відсутності її на роботі, спростовуються актом від 30.11.2015 р. (а.с. 135) згідно з яким апелянт відмовилась надавати пояснення та знайомитись з актами відсутності на роботі, та поясненнями апелянта ( а.с 147).

Наказом № 50 від 24 листопада 2015 року внесено зміни до штатного розписку, виведено із штатного розпису завідувача науково-дослідного відділу проблем зовнішньоекономічної діяльності (а.с.121-123).

Враховуючи викладене, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді