Справа № 605/226/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"14" липня 2016 р. Підгаєцький районний суд Тернопільської області в складі: головуючого судді Ігнатової Г.В. при секретарі Лежигубській О.В., розглянувши в пордку ч. 2 ст. 197 ЦПК України у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Підгайці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за борговою розпискою, трьох процентів річних від простроченої суми та процентів за користування позикою.

В обґрунтування позовних вимог послалася на те, що 12.02.2016 року між сторонами у справі укладено договір позики в усній формі, за умовами якого позивач фактично передала, а відповідач ОСОБА_2 отримав грошові кошти в розмірі 11 000 гривень. На підтвердження укладення указаного Договору, 12 лютого 2016 року відповідачем написана розписка, згідно якої останній зазначив, що бере у позивача вкористування грошові кошти в розмірі 11 000 грн., терміном на один місяць, які зобов'язується повернути в період з 12 лютого 2016 р. до 12 березня 2016 року. Однак з настанням строку повернення боргу його не повернув. Позивачка зазначає, що її звернення щодо повернення коштів за розпискою відповідач ігнорує. У зв'язку з тим, що відповідачем повністю не погашено заборгованість за договором позики, позивач звернулася до суду з даним позовом. Просила суд стягнути з відповідача зазначені грошові кошти в розмірі 11270, 48грн. а також відшкодувати за рахунок відповідача сплачений судовий збір та витрати на правову допомогу. В подальшому позивачка уточнила позовні вимоги на надала суду письмовий розрахунок відповідно до якого , визначена сума витрати на правову допомогу, щодо яких нею не визначено в позові- 1227 грн. та судовий збір..

В процесі розгляду справи позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили стягнути з відповідача суму визначену у позовних вимогах.

Відповідач позов визнав частково, зокрема визнає суму боргу, а решта позовних вимог не визнає , вважає їх безпідставними так як домовленості на повернення суми позики з врахування будь-яких процентів не було і це в розписці немає. Також не визнає вимоги в частині витрат на правову допомогу. В судовому засіданні 20.06.2016 року відповідач не заперечуючи факт отримання коштів по договору позики, вказує, що борг він мав намір повернути, але при умові, що віддавши гроші йому буде повернута позивачкою золота цепочка, яку він залишив в якості застави...

В наступні призначені судові засідання позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 не зявилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що вказані особи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було.

Зважаючи на вимоги ч.2 ст. 158 ЦПК України та те, що позивач ОСОБА_1 подала клопотання про розгляд справи за її відсутності та відсутності її представника , та враховуючи що неявка представника не перешкоджає розгляду справи по суті., з урахуванням наданої позивачем заяви, суд вирішив за можливе розглянути справу в судовому засіданні 14 липня 2016 року у відсутність сторін, на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.197 ЦПК України та Рішення Конституційного Суду України №16-рп/2011 від 08.12.2011 року(справа про фіксування судового процесу технічними засобами).

Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи і давши їм належну оцінку, приходить до наступного висновку

Так, судом встановлено, що 12 лютого 2016 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 одинадцять тисяч гривень без процентів, строком на місяць, про що написав розписку та скріпили її своїм підписом. Відповідач зобов'язується повернути позику в строк до 12 березня 2016 року(а.с.7).

Відповідач даючи пояснення не заперечував того, що він дійсно отримав від позивача 11000 грн., на умовах, які оговорені у розписці.

Отже, факт укладення договору позики відповідачем не оспорюється.

Даючи оцінку наданому позивачем на підтвердження укладення договору позики письмовому доказу - розписці , суд звертає увагу, що у розписці зазначені: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, термін та умови, на яких вона передається, дата складання розписки.

Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України розписка є одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики.

Із правової позиції висловленої у Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Вказані правові висновки висловлені Верховним Судом України також в постанові №6-1967цс15 від 11.11.2015р.

Тому суд прийшов до висновку, що між сторонами відбувся договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача 11000 грн, терміном на один місяць, які зобов'язався повернути до 12 березня 2016 року.

Враховуючи те, що відповідач в строк обумовлений договором кошти не повернув, не повернув борг позивачці, суд прийшов до переконання про задоволення позовних вимог про стягнення в користь позивача основних сум позики по розписці від 12 лютого 2016 року , що складає 11000 грн

Суд неприймає до уваги посилання відповідача на те, що він частково повернув позивачці борг, так як в залог залишив їй золоту цепочку, яку на даний час ОСОБА_1 відмовляється повернути, оскільки ним відповідно до вимог ст.ст.11,57,59 ЦПК України не було подано належних доказів, які б підтвердили даний факт.

Вирішуючи вимоги про стягнення процентів за користування коштами згідно вищезазначених розписок, суд виходить з наступного.

Згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до п. п. 1.1, 3.2 постанови Національного банку України від 18 серпня 2004 року № 389 «Про затвердження Положення про процентну політику Національного банку України» облікова ставка Національного банку - один з монетарних інструментів, за допомогою якого Національний банк установлює для суб'єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку.

Визначення рівня та характеру змін облікової ставки Національного банку залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку.

Відповідно до п. п. 3.3 зазначеної постанови розмір облікової ставки затверджується рішенням Правління Національного банку та діє до її зміни.

Враховуючи встановлені судом обставини справи та вищезазначені вимоги закону, суд вважає, що розмір процентів за користування позикою згідно розписки щодо коштів в сумі 11000 грн слід визначити на рівні облікової ставки Національного банку України, що діяла на час подання позову, а саме - 22% ( з 13.03.2016 року по 18.04.2016 р.).

Таким чином, суму процентів за користування позикою слід визначити щодо суми 11000 грн за період з часу отримання позики до дня позову - 36 днів (з 13.03.16 року до 18.04.16р.) що становитиме: ( 11000 *22% )/ 366 * 36 днів = 238,03 грн. Отже, суму процентів за користування сумою позики слід визнати обґрунтованою.

Не заслуговують на увагу доводи відповідача про безпідставність стягнення з нього процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ за відсутності домовленості про сплату таких процентів, оскільки у ч. 1 ст. 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, встановлена презумпція оплатності позики і вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики не визначений розмір процентів (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-36цс14 від 2 липня 2014 року)

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 має право на отримання процентів за користування грошовими коштами за договором позики в розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України, так як договором позики від 12.02.2016 року розмір процентів не встановлено.

Згідно ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час простроченої суми, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Вирішуючи питання про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми, суд виходить з того, що позивач має право на стягнення таких, оскільки беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК, і процентів, що стягуються відповідно до ст. 625 ЦК, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК та іншими статтями, і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК, є правомірним.

Ця позиція підтверджується практикою Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 29 травня 2013 р. у справі № 6-39цс13).

Судом встановлено, що позивачка просила стягнути в порядку ст.625 ЦК України 3% річних із позики від 12.02.2016 року на суму 11000 грн.

Зі змісту вказаної розписки про позику грошей вбачається, що відповідач отримав кошти від позивачки строком на один місяць із строком повернення до 12.03.2016 р. , а тому відповідач допустив прострочення виконання грошового зобовязання з 13 березня 2016 року, у звязку з чим, до стягнення підлягають три проценти річних за період з 13.03.2016 року по 18.04.2016 року.

Враховуючи наведене, суд вважає, що 3% річних за невиконання зобов'язання згідно розписки на підставі ст.625 ЦК України слід рахувати , а саме з 12.03.2016 року ( 12.02.16 р .+1 міс.) , а тому сума процентів становитиме в розмірі 32.45 грн. ( 11000 * 3%*36 днів (12.02.2016 р.- 12.03.2016 р. ),

Таким чином, визначений позивачем розмір процентів, нарахованих в порядку ст.625 ЦК України щодо неповернення позики в сумі 32.45 грн. підлягає стягненню.

Зважаючи на вказане, наведені вимоги закону, та зміст позовних вимог, за межі яких суд не вправі вийти, та враховуючи, що в позовній заяві визначено загальний розмір заборгованості за договором позики відповідач повинен повернути позивачу борг за договором позики, проценти за користування чужими грошовими коштами а також сплатити 3 % річних за прострочення виконання грошового зобовязання за період неповернення суми боргу з 13.03.2016 року по час визначений в змісті позовних вимог 18.04.2016 р. Оскільки відповідач вказаних сум не сплатив у добровільному порядку, такі суми підлягають стягненню з нього за рішенням суду.

При цьому слід вказати визначені суми у змісті позовних вимог про який заявлено позивачем суд не вправі збільшувати в бік підвищення, що має місце на час ухвалення рішення, оскільки вказане слід вважати виходом за межі позовних вимог.

Тому позовні вимоги слід вважати підставними у межах стягнення з відповідачів на користь позивача 11000 грн. суми боргу за договором позики ; 32.45грн.. проценти за користування чужими грошовими коштами та 238.03 грн. 3 відсотки річних коштів за прострочення виконання грошового зобовязання та у цій частині такі слід задовольнити.

Не можуть бути прийняти до уваги доводи позивача про обґрунтованість вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 1227 грн..

В силу вимог ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, в задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно з п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України до судових витрат серед іншого належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанції до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Згідно із Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»витрати на правову допомогу компенсуються за участь особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Витрати, пов'язані з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено рішення, компенсуються іншою стороною у сумі, що не перевищує 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи.

Частиною 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно якої при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04).

В матеріалах справи адвокат ОСОБА_3 надав розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу з урахуванням витраченого часу.

За даним розрахунком адвокат ОСОБА_3 визначав правову позиції по справі та складав позовну заяву протягом 50 хвилин, та 07.06.2016 р., 20.06.2016 р. і 05.07.2016 р.приймав участь у двох судових засіданнях кожний раз по 30 хвилин та в одному судовому засіданні 20 хв.

Однак даний розрахунок не відповідає наявним матеріалам цивільної справи.

Так, як вбачається з журналів судових засідань, ОСОБА_3 надав правову допомогу позивачу в судових засіданнях лише 07.06.2016 року тривалість судового засідання 3 хв. та 20 червня 2016 року - 30 хв., а всього 33 хвилини.

Мінімальна заробітна плата в червні 2016 року складала 1450 грн.,

З врахуванням вимог ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та 40% мінімальної заробітної плати вказаний період граничні розміри компенсації витрат на правову допомогу становлять лише 07.06.2016 року 28 грн. 80 коп. (580 грн. /60 хвилин х 03хв. = 28 грн. 80 коп.), 20 червня 2016 року 288 грн. (580 грн../60 хвилин =9 грн. 60 коп. х30 хвилин), а всього на загальну суму 316 грн. 80 коп.

В інших судових засіданнях по даній цивільній справі, зазначених в розрахунку ( 05.07.2016 р.) ОСОБА_3, участь не приймав.

Враховуючи викладене, компенсації ОСОБА_1 за рахунок відповідача підлягають понесені нею 459грн. витрати на правову допомогу по підготовці позовної заяви за 50 хв.., з розрахунку, що розмір мінімальної заробітної плати на момент вчинення відповідної процесуальної дії становив 1378,00 грн.

У рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 р. № 23-рп/2009 висловлена правова позиція щодо правової допомоги, згідно з якою правова допомога є багатоаспектною і включає, крім інших її видів, також представництво в судах. Вибір форми та суб'єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Таким чином, враховуючи вищевказане та те, що в матеріалах справи мається договір з надання адвокатських послуг від 15.04.2016 року , укладений між адвокатом ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про надання правової допомоги по даній цивільній справі, розрахунок . відповідно до додаткової угоди додоговору від 15.04.2016 року укладеної 05.07.2016 р. суд приходить до висновку, що витрати на правову допомогу позивача у відповідності до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» складають 316 грн. 80 коп. за час надання правової допомоги в судових засіданнях та 459 грн. за визначення правової позиції і підготовки позовної заяви, а всього 775 грн. 80 коп., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, а в решті вимог про стягнення витрат на правову допомогу слід відмовити.Разом з тим, судом стягнуто з відповідача витрати по оплаті судового збору в матеріалах справи наявні підтверджуючі документи про його сплату.

Враховуючи викладене, на ст.ст.1046,1047,1048,1049,1050 ЦК України, керуючись ст. ст.10,60,209,212,213,214, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 Василівни28.06.1998 р.н. прож. ІНФОРМАЦІЯ_3 заборгованість за договором позики від 12.02.2016 року в сумі 11270,48грн.., з яких: сума позики 11000 грн; проценти від суми позики на рівні облікової ставки НБУ 238,03 грн. та три проценти річних від простроченої суми за період з 13 березня 2016 року по 18 квітня 2016 року в сумі 32.45грн., та витрати по сплаті судового збору в сумі- 551.20 грн, витрати за надання правової допомоги в сумі- 775 грн. 80 коп а в решті вимог про стягнення витрат на правову допомогу відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

На рішення протягом десяти днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Тернопільської області через Підгаєцький районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: підпис ОСОБА_4