Справа № 464/5778/15 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/783/3918/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1; Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Тропак О.В., Федоришина А.В.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю прокурора Лящука Т.І.,

ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 18 квітня 2016 року по справі за позовом Прокурора Львівської місцевої прокуратури № 1 Львівської області в інтересах Львівської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Державної реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції про визнання недійсними правочинів, скасування державної реєстрації права власності, зобовязання привести земельну ділянку до попереднього стану,-

в с т а н о в и л а:

14 липня 2015 року прокурор звернувся з позовом до суду в інтересах Львівської міської ради, з врахуванням уточнених вимог, прийнятих судом, про скасування рішення державного реєстратора ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 6 червня 2012 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на нежитлову будівлю павільйону під літерою Б площею 56,7 кв.м, що розташований на проспекті ОСОБА_6, 75-77 у м.Львові, зобовязання Державної реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на вказаний обєкт; визнання недійсним укладеного 26 червня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 договору купівлі- продажу та укладеного між ОСОБА_7 і ОСОБА_3договору купівлі-продажу від 11 липня 2012 року зазначеного павільйону; скасування рішення від 12 липня 2012 року про державну реєстрацію права власності на спірний павільйон за ОСОБА_3, зобовязання Державної реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на вказаний обєкт; зобовязання ОСОБА_3 привести земельну ділянку площею 0,0133 га, на проспекті ОСОБА_6,75-77 у м.Львові до попереднього стану шляхом знесення самочинного будівництва.

В обґрунтування позову посилається на те, що рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 17 травня 2012 року визнано за ОСОБА_5 право особистої приватної власності на зазначений вище павільйон. На підставі вказаного судового рішення ОСОБА_5 провела реєстрацію права власності на павільйон, про що 6 червня 2012 року державним реєстратором внесено запис у реєстр прав власності на нерухоме майно. На підставі договору купівлі-продажу № 1958 від 26 червня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_8, право власності на вказаний павільйон передано ОСОБА_7, який 11 липня 2012 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу № 2159 продав обєкт нерухомого майна ОСОБА_3, станом на 8 травня 2015 року остання є власником вказаного павільйону. Однак, земельна ділянка на проспекті ОСОБА_6, 75-77 у м. Львові перебуває у власності Львівської міської ради та на підставі договору оренди від 1 серпня 2011 року була передана ОСОБА_5 у строкове платне користування для обслуговування малої архітектурної форми. ОСОБА_5 на вказаній земельній ділянці самовільно, без відповідного проекту та погодження відповідних служб спорудила будівлю павільйону. Просить позов задовольнити.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 18 квітня 2016 року позов задоволено частково.

Скасовано рішення державного реєстратора Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 6 червня 2012 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на нежитлову будівлю павільйону під літерою Б площею 56,7 кв.м на проспекті ОСОБА_6, 75-77 у м.Львові. Визнано недійсним договір купівлі-продажу спірного павільйону, укладений 26 червня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Визнано недійсним договір купівлі-продажу павільйону, укладений 11 липня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Скасовано рішення державного реєстратора Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 12 липня 2012 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на нежитлову будівлю павільйону під літерою Б площею 56,7 кв.м на проспекті ОСОБА_6, 75-77 у м.Львові. В решті позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_9 В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права. Просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що 6 червня 2012 року ОСОБА_5 на підставі рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 травня 2012 року здійснила реєстрацію права власності на павільйон площею 56,7 кв.м, позначений на плані літерою Б, що знаходиться за адресою: м. Львів, проспект Червоної Калини, 75-77, та набула на нього право власності. 26 червня 2012 року ОСОБА_10, як законний власник спірного павільйону на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу № 1958 продала нерухоме майно ОСОБА_7, який в подальшому відчужив його на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу № 2159 від 11 липня 2012 року. Стверджує, що на даний час вона є власником павільйону на законній підставі. Зазначає, що для обслуговування павільйону вона уклала із Львівською міською радою договір оренди землі від 7 липня 2014 року, відповідно до якого їй передано у строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 0,0133 га за адресою: м.Львів, проспект Червоної Калини, 75-77, для обслуговування павільйону. Право користування земельною ділянкою було зареєстроване 17 липня 2014 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Вказує, що на законних підставах користується земельною ділянкою, не здійснювала самовільного зайняття цієї земельної ділянки чи самочинного будівництва на ній.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ст.ст. 10, 59-61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Підставою для державної реєстрації права на нерухоме майно згідно зі ст. 19 цього Закону є рішення судів, що набрали законної сили.

Пунктом 26 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів У країни № 703 від 22 червня 2011 року визначено, що необхідними для проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно є документи, які підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності. Відповідно до п. 27 вказаного Порядку одним із документів, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Частиною 2 статті 376 ЦК України, встановлено, що особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває право власності на нього.

Відповідно до ст.328 цього Кодексу право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львові від 17 травня 2012 року за ОСОБА_5 визнано право особистої приватної власності на павільйон площею 56,7 кв.м, позначений літерою Б, що знаходиться за адресою : м.Львів, проспект Червоної Калини, 75-77. На підставі зазначеного судового рішення 6 червня 2012 року ОСОБА_5 здійснила реєстрацію права власності на спірний павільйон, про що внесено запис у реєстр прав власності на нерухоме майно.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 12 вересня 2013 року рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 травня 2012 року в частині задоволення зустрічного позову скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_11 про визнання права власності на спірний павільйон відмовлено.

Цим рішення суду встановлено, що ОСОБА_5 самовільно, без відповідних дозвільних документів, на земельній ділянці на проспекті ОСОБА_6, 75-77 у м.Львові, наданій їй в короткострокову оренду, спорудила павільйон, який є обєктом нерухомості ІІ ступеня капітального будівництва.

Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що право власності на павільйон набуте ОСОБА_5 неправомірно, оскільки рішення суду про визнання такого скасовано, а відтак, рішення державного реєстратора Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 6 червня 2012 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на нежитлову будівлю павільйону під літерою Б площею 56,7 кв.м на проспекті ОСОБА_6, 75-77 у м.Львові підлягає скасуванню.

Відповідно до ст.658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Згідно з ч.1 ст.203 цього Кодексу зміст правочину не може суперечити вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Недодержання вказаних вимог, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України є підставою недійсності правочину.

Судом встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу № 1958 від 26 червня 2012 року ОСОБА_5 вказаний вище павільйон відчужила ОСОБА_7

З нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нежитлового приміщення (павільйону), укладеного 11 липня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, вбачається, що перший продав, а остання прийняла павільйон і оплатила за нього обговорену грошову суму. Приміщення павільйону розташоване на земельній ділянці площею 0,0030 га, кадастровий номер ділянки :003:007:0020 та на земельній ділянці площею 0,0050 га, кадастровий номер :003:007:0045. 12 липня 2012 року проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на спірний павільйон.

З врахуванням того, що рішення суду, яким було визнано за ОСОБА_5 право власності на будівлю павільйону, скасовано, остання не набула права власності, а відтак, не могла його відчужувати; суд першої інстанції зробив висновок, що договір купівлі-продажу павільйону, укладений 26 червня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, а також договір купівлі-продажу павільйону, укладений 11 липня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, предметом якого було самочинно збудоване ОСОБА_5 нежитлове приміщення - павільйон; належить визнати недійсними, а відтак, і рішення державного реєстратора Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 12 липня 2012 року про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на спірну будівлю підлягає скасуванню.

З такими висновками суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу павільйону (під літерою Б) площею 56,7 кв.м на проспекті ОСОБА_6, 75-77 у м.Львові, укладеного 11 липня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а також скасування рішення державного реєстратора Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 12 липня 2012 року про державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю зазначеного павільйону за ОСОБА_3, колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Підстави для визнання договорів недійсними визначені статтями 215, 218-235 ЦК України. Такі підстави повинні мати місце саме на час укладення оспорюваного договору. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу.

Договір купівлі-продажу спірного приміщення від 11 липня 2012 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3

За договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобовязується передати майно у власність іншої сторони, яка приймає або зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що сторони цього правочину виконали умови договору купівлі-продажу. ОСОБА_4 на час укладення зазначеного договору був власником спірного приміщення на підставі договору купівлі-продажу, який був зареєстрований у встановленому порядку і ніким не оспорювався.

Предметом договору купівлі-продажу є нерухоме майно. Договір купівлі-продажу від 11 липня 2012 року укладений в письмовій формі і посвідчений нотаріально згідно вимог ст. 745 ЦК України. Після укладення договору проведено його державну реєстрацію відповідно до ч.3 ст. 640 ЦК України. До набувача перейшло право власності на спірне приміщення з моменту державної реєстрації договору (ч.4 ст. 334 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 не здійснювала самочинного будівництва спірного нежитлового приміщення. При укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу з її участю ОСОБА_3 діяла добросовісно.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена сторонами правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Докази порушення прав чи законних інтересів позивача у цій справі відсутні.

Окрім того, встановлено, що 7 липня 2014 року Львівська міська рада (позивач у справі) уклала з ОСОБА_3 договір оренди земельної ділянки площею 0,0133 га для обслуговування спірної будівлі. Відповідно до цього договору ОСОБА_3 передано у строкове (до 10 квітня 2024 року) платне користування земельну ділянку. Такі дії Львівської міської ради свідчать про те, що нею визнано правомірність набуття права власності ОСОБА_3 на спірний обєкт нерухомості та вчинено дії на забезпечення здійснення права власності ОСОБА_3 щодо спірного приміщення (користування, володіння).

У наступному (14 липня 2015 року) звернення з позовом про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину не забезпечує дотримання принципу правової визначеності, який гарантує ефективність верховенства права; на що вправі розраховувати учасники цивільних правовідносин. Невтручання у право на мирне володіння майном гарантоване ст.1 Першого протоколу до Європейської Конвенції прав людини та основоположних свобод.

Конституційний Суд України (рішення від 29 червня 2010 року у справі № 17-рп/2010) визначив, що обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Позицію Конституційного Суду України підтримує Венеціанська Комісія, яка відзначає, що верховенству права суперечив би такий стан, за якого юридична свобода розсуду виконавчої влади надавалася б необмежено.

Колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для визнання договору недійсним та задоволення цієї позовної вимоги. Тому відстутні і підстави для задоволення вимоги про скасування реєстрації права власності ОСОБА_3 на спірну будівлю.

Судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог про зобовязання ОСОБА_3 привести земельну ділянку площею 0,0133 га, яка знаходиться у м.Львові на проспекті ОСОБА_6,75-77, у попередній стан шляхом знесення самочинного будівництва та зобовязання Державної реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на спірний обєкт нерухомості. У цій частині рішення не оскаржене і не переглядається.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржуване рішення в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу павільйону (під літерою Б) площею 56,7 кв.м на проспекті ОСОБА_6, 75-77 у м.Львові, укладеного 11 липня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а також скасування рішення державного реєстратора Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 12 липня 2012 року про державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю зазначеного павільйону за ОСОБА_3, підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. 303, п.1, п.2 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 309, 313, ч.2 ст.314, ст.316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 18 квітня 2016 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу павільйону (під літерою Б) площею 56,7 кв.м на проспекті ОСОБА_6, 75-77 у м.Львові, укладеного 11 липня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а також скасування рішення державного реєстратора Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 12 липня 2012 року про державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю зазначеного павільйону за ОСОБА_3, - скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в позові.

В решті рішення залишити без змін.

Рішенняапеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді