У х в а л а

іменем україни

24 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Касьяна О.П., Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу запозовом Публічного акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_4, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Н2О», про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 червня 2012 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2011 року Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Бізнес Стандарт», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Таскомбанк» звернулося до суду з позовом, у якому просило звернути стягнення на предмет іпотеки - адміністративно-побутовий корпус з ремонтними боксами щоденного обслуговування автомобілів, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_4 та переданий нею в іпотеку банку за договором від 28 грудня 2007 року, шляхом реалізації його на прилюдних торгах за ціною не нижче, що буде визначена в процесі виконавчого провадження згідно із Законом України «Про виконавче провадження», а отримані від реалізації грошові кошти спрямувати на погашення заборгованості за кредитним договором.

На обгрунтування своїх вимог посилалось на ті обставини, що 28 грудня 2007 року між Акціонерним банком «ТАС-Бізнесбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Бізнес Стандарт», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Н2О» укладено кредитний договір, за яким банк надав товариству 2 млн 995 тис. грн та 205 900 доларів США кредиту з процентною ставкою 14,5% річних, на поповнення обігових коштів, з кінцевим терміном погашення кредиту не пізніше 25 грудня 2009 року, в тому числі придбання обладнання.

На забезпечення виконання цих зобов'язань між Акціонерним банком «ТАС-Бізнесбанк» і ОСОБА_4 28 грудня 2007 року укладено договір іпотеки, за яким вона передала банку в іпотеку адміністративно-побутовий корпус з ремонтними боксами щоденного обслуговування автомобілів, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, вартістю 4 млн 359 тис. грн.

ТОВ «Н2О» зобов'язання за кредитним договором не виконало внаслідок чого станом на 1 жовтня 2010 року виникла заборгованість у розмірі 6 095 242 грн 18 коп.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 1 червня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 липня 2014 року, позов ПАТ «Таскомбанк» задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: адміністративно-побутовий корпус з ремонтними боксами щоденного обслуговування автомобілів, загальною площею 887,30 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, та належить на праві власності ОСОБА_4, шляхом реалізації на прилюдних торгах за ціною не нижче, що буде визначена в процесі виконавчого провадження згідно із Законом України «Про виконавче провадження». Грошові кошти отримані від реалізації предмету іпотеки спрямовано на погашення заборгованості за кредитним договором від 28 грудня 2007 року в розмірі 6 095 242 грн 18 коп. на користь ПАТ «Таскомбанк». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі відповідачкапросить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги тим, що судами порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним доказам, правильно виходив з того, що боржник не виконав взятих на себе зобов'язань за кредитним договором у результаті чого виник борг, тому іпотекодержательмає право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову відповідно до ст. ст. 12, 33, 39, 41 Закону України «Про іпотеку».

При цьому судами правильно застосовано закон, що регулює спірні відносини, оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що договір кредиту є нікчемним, у банку відсутня ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями, ОСОБА_4 не була повідомлена про невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, а в рішенні суду не була вказана початкова ціна предмета іпотеки, є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи, встановленими судами обставинами та не ґрунтуються на вимогах закону, а початкова ціна вказана такою, яка має бути не нижче, ніж буде визначена в процесі виконавчого провадження згідно із Законом України «Про виконавче провадження», що відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-1205цс15, тому ці доводи не є підставою для скасування ухвалених судових рішень.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно відхилити, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 червня 2012 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 липня 2014 року залишити без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 червня 2012 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.П. Касьян

В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева