Справа № 304/560/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 листопада 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Готри Т.Ю., Куштана Б.П.,

при секретарі Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Перечинського районного суду від 20 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що до 2015 року вона проживала у її єдиному житлі - у будинку в м. Перечин, вул. Гагаріна, 9, в якому вона є зареєстрованою із 07.10.2002. У 2015 році її брат відповідач ОСОБА_2 - позбавив її права проживати у цьому будинку. Просила ухвалити рішення, яким зобовязати відповідача усунути перешкоди в користуванні будинком та вселити її в цей будинок.

ОСОБА_2 предявив зустрічний позов про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим будинком, мотивуючи його тим, що він є одноосібним власником будинку в м. Перечин, вул. Гагаріна, 9 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 30.07.2013, ОСОБА_1 не є членом його сімї та не проживає у будинку понад 6 років. Просив задовольнити позов, посилаючись, зокрема, на положення ст. ст. 71, 107 Житлового кодексу УРСР, та ст. 405 Цивільного кодексу України.

Рішенням Перечинського районного суду від 20 липня 2016 року в задоволенні первісного позову та зустрічного позову відмовлено.

Це рішення оскаржено обома сторонами.

В обґрунтування апеляційних скарг сторони посилаються на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

ОСОБА_1 просить скасувати рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні її позовних вимог, та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

ОСОБА_2 просить скасувати рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, та ухвалити нове рішення про задоволення його зустрічного позову.

Заслухавши осіб, які взяли участь у розгляді справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, а скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити з наступних підстав.

ОСОБА_3 час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні будинком та вселенні до нього, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не є співвласником будинку, не має права вимагати усунення перешкод у його користуванні та не довела наявності свого порушеного права.

В той же час, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд зазначав, що достовірно не доведено, що ОСОБА_1В, відсутня за місцем реєстрації понад встановлені законом строки без поважних причин, не встановлено, що вона має інше житло і там проживає. При цьому судом встановлено, що на дверях будинку та воротах до дворогосподарства висять навісні замки, від яких ОСОБА_1 не має ключів.

Таким чином, висновки суду першої інстанції щодо первісного та зустрічного позовів суперечать один одному.

Що стосується первісного позову судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до вимог статті 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

За правилами частини четвертої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

При цьому житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України).

Згідно розяснень п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 є одноосібним власником житлового будинку в м. Перечин, вул. Гагаріна, 9, на підставі свідоцтва про право на спадщину від 30.07.2013 № 235, а також земельної ділянки за вказаною адресою для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,1 га, згідно свідоцтва про право власності від 03.07.2014 (а.с. 107, 108, 89, 90).

Попереднім одноосібним власником спірного будинку була ОСОБА_4 (бабуся ОСОБА_2 і ОСОБА_1В.), право приватної власності за якою зареєстровано 21.01.2010 на підставі рішення Перечинського районного суду від 30.10.2009 у справі № 2-о-37/09 (а.с. 34). ОСОБА_4 померла 31.03.2008 та за життя вчинила заповіт від 14.12.2004, призначивши своїм спадкоємцем ОСОБА_2 (а.с. 108).

Сестра актуального власника будинку - позивачка ОСОБА_1 проживала у цьому будинку з народження та є зареєстрованою у цьому будинку із 07.10.2002, тобто ще до моменту набуття права власності ОСОБА_2 (а.с. 17 зворот).

На обґрунтування свого позову ОСОБА_1 посилалася на те, що її зареєстрованим місцем поживання (з 07.10.2002) є будинок № 9 по вул. Гагаріна у м. Перечин, що є її єдиним житлом, у я кому вона проживала до того моменту, поки відповідач у 2015 році став чинити їй перешкоди та змінив замки.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 зазначав, що його сестра ОСОБА_1 не проживає у спірному будинку більше 6 років, посилаючись на норми ст.ст. 71,107 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України, вказував, що сестра втратила право на користування цим житлом у звязку з її відсутністю без поважних причин понад строк, протягом якого за нею зберігається право користування житловим приміщенням.

Досліджуючи доводи позивачки ОСОБА_1 про те, що вона із поважних причин не мешкає у будинку № 9 по вул. Гагаріна у м. Перечин, оскільки їй чинить перешкоди відповідач, який у 2015 році змінив замки, колегія суддів також враховує показання свідків, допитаних судами першої та апеляційної інстанцій.

Так, свідок ОСОБА_5 надала показання, що ОСОБА_1 проживала у ІНФОРМАЦІЯ_1, періодично ночувала в неї дома у с. Сімерки або на роботі. Якось ОСОБА_1 зателефонувала їй вночі минулого року (2015) і сказала, що на будинку встановлені замки і вона не може потрапити всередину. Тому дівчина вночі пішки прийшла до свідка додому. Брат не пускає позивачку додому, повісив замки на воротах та дверях. ОСОБА_1 не має житла і періодично ночує вдома у ОСОБА_5 або на роботі.

Свідок ОСОБА_6 (сестра сторін) надала у суді першої інстанції показання, що також зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_1, іншого житла не має, відповідач категорично забороняє їй та ОСОБА_1 проживати у спірному будинку. Брат порубав і спалив їх меблі та речі, коли сестер не було вдома. Замки на спірному будинку встановлені з 2015 року, а сам будинок продається близько трьох років.

Свідок ОСОБА_3, яка є сусідкою ОСОБА_1, показала, що сестри проживали у ІНФОРМАЦІЯ_1. Тетяна періодично приходила додому, оскільки інколи ночує на роботі. Одразу після реєстрації за собою права власності на будинок ОСОБА_2 виставив у вікні табличку «Продам». Вказала, що ОСОБА_2 поремонтував кришу у будинку. В той же час, півтора роки тому ОСОБА_2 вигнав сестру ОСОБА_6 з будинку, побив її, закрив двері та ворота на замок-колодку. Бачила, як ОСОБА_2 спалив меблі, які були у будинку і якими користувались його сестри. Особисті речі ОСОБА_1 знаходяться у неї вдома, речі іншої сестри ОСОБА_6 знаходяться у інших осіб.

Свідок ОСОБА_7 (дружина відповідача ОСОБА_2В.) у суді першої інстанції надала показання, зокрема, що її чоловік заперечує проти проживання його сестер у спірному будинку, оскільки вони не здійснили жодного вкладу в утримання чи ремонт будинку. Дах на цьому будинку чоловік із сином та найманими працівниками змінили у 2015 році. Дану обставину стосовно даху підтвердив свідок ОСОБА_8

Також свідок ОСОБА_7 стверджувала, що позивачка не проживає у спірному будинку близько шести років, а ОСОБА_8 що десь із 2010 року. При цьому, судова колегія враховує, що дані покази суперечать тим, що надані свідками ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3

За таких обставин, ОСОБА_2 не надав належних і допустимих доказів щодо строку відсутності сестри, не довів обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог, зокрема, що ОСОБА_1 у будинку № 9 по вул. Гагаріна у м. Перечин, відсутня понад один рік без поважних причин. Надані апеляційному суду довідки, не можуть бути взяті до уваги, оскільки є новими доказами, а зазначені у них дані щодо строку відсутності сестер ОСОБА_1 у будинку № 9 по вул. Гагаріна у м. Перечин спростовуються показаннями свідків.

Апеляційний суд у силу ч. 2 ст. 303 ЦПК України не має права досліджувати долучені в апеляційному суді нові докази, оскільки скаржником не доведено, що неподання таких доказів до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами, і крім того, окремі документи датовані вереснем 2016 року після ухвалення рішення суду.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» ОСОБА_1, як особа, яка не має власного житла, а зареєстрованим місцем її проживання є будинок, що належить її братові, перебуває у групі ризику щодо втрати житла або права на його використання. Визнання її такою, що втратила право користування цим житлом, може перевести її у соціальне становище бездомності.

У ОСОБА_1 було наявним право на користування спірним житлом, оскільки вона в ньому зареєстрована за згодою попереднього власника будинку ОСОБА_4 бабусі сторін у справі. ОСОБА_2 визнав ту обставину, що він надав згоду позивачці проживати у спірному будинку за умови, що вона підтримуватиме лад у будинку. Оскільки ОСОБА_2 чинить перешкоди у користуванні цим житлом, до будинку її не пускає, змінив замки, ключі від яких у ОСОБА_1 відсутні, користуватися будинком забороняє, а тому її відсутність зумовлена поважними причинами. При цьому ОСОБА_1 має право на користування жилим будинком № 9 по вул. Гагаріна в м. Перечин, яке виникло зі згоди актуального власника, яке захищається нормами статей 9, 156 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України.

За таких обставин, рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання особи, такою що втратила право користування житлом - ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його слід залишити без змін.

При цьому, взаємовиключний висновок місцевого суду про відсутність у ОСОБА_1 порушеного права на користування житлом є помилковим. Рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з підстав, передбачених пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України - через невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.5 ст. 88 ЦПК України). ОСОБА_1 було сплачено судовий збір в загальній сумі 1433,12 грн. (за подання позовної заяви 551,20 грн. (а.с.36), за подання заяви про забезпечення позову 275,60 грн. (а.с.52), за подання апеляційної скарги - 606,32 грн. (а.с.154)), які на її користь слід стягнути з ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 307 ч. 1 п. 3, ст. 308, ст. 309 ч. 1 п.п. 3, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Перечинського районного суду від 20 липня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні будинком за адресою: Закарпатська область, м. Перечин, вул. Гагаріна, 9 шляхом вселення її у зазначений будинок.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Перечинського районного суду від 20 липня 2016 року в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в загальній сумі 1433,12 гривень.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак протягом двадцяти днів може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча:

Судді: