Справа №519/436/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

01.11.16 року

Южний міський суд Одеської області у складі:

головуючого судді Барановської З.І.

при секретарі Гнатюк Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором доручення, поновлення права власності на частку у спільній сумісній власності та стягнення компенсації,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідачів про стягнення грошових коштів за договором доручення, поновлення права власності на частку у спільній сумісній власності та стягнення компенсації, мотивуючи свої вимоги тим, що позивачі перебуваючи у шлюбі з 01.12.1995 року по теперішній час, 04.02.2000 року придбали автомобіль «NISSAN VANETTE», який був зареєстрований на позивача ОСОБА_1 та перебував у сумісній власності подружжя. Таким чином, частки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в праві сумісної власності на зазначений автомобіль були рівними по 1/2 частці кожному. В 2011 році відповідач ОСОБА_4 звернувся з проханням до ОСОБА_1, з яким вони підтримували дружні відносини, надати йому довіреність на право керування вказаним автомобілем. ОСОБА_1 не повідомивши свою дружину ОСОБА_2 23.02.2011 року надав ОСОБА_4 нотаріально завірену довіреність. В червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся з вимогою до ОСОБА_4 про повернення йому автомобіля, на що останній заявив, що даний автомобіль він переоформив на свою дружину - відповідачку ОСОБА_3 ще в червні 2013 року. ОСОБА_2 не уповноважувала ОСОБА_4 розпоряджатися її часткою у вказаному вище автомобілі та встановлювати вартість автомобіля при його продажу. 11.06.2013 року вказаний вище автомобіль ОСОБА_4 був проданий згідно довідки рахунку № 156457 від 11.06.2015 року за 8000 гривень його дружині ОСОБА_3 та був переоформлений на її імя ВРЕР з обслуговування Комінтернівського району та м.Южного з видачею нового реєстраційного державного знаку ВН 6608 ЕК. Про продаж автомобіля ОСОБА_4 не повідомив ОСОБА_1 та не передав йому грошові кошти за продаж вказаного автомобіля. Про продаж автомобіля позивачі дізналися тільки 25.06.2014 року, коли отримали повідомлення з ВРЕР з обслуговування Комінтернівського району та м.Южного про переєстрацію автомобіля на ОСОБА_3 Таким чином, підлягає визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку автомобіля «NISSAN VANETTE». Сумісне з відповідачкою ОСОБА_3 володіння, користування та розпорядження даним автомобілем також не можливо через неприязнені стосунки, у звязку з цим з відповідачів слід стягнути на користь ОСОБА_2 компенсацію у розмірі ? частки ринкової вартості даного автомобіля, оскільки ОСОБА_2 не уповноважувала ОСОБА_4 визначати вартість автомобіля при його продажу. Середня ринкова вартість автомобіля даного класу та року випуску на цей час складає 81600 гривень. Позивачі просять стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 8000 гривень, визнати за ОСОБА_2 право на отримання у власність на 1/2 частки автомобіля «NISSAN VANETTE», стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_2Д компенсацію за 1/2 частку її права власності на автомобіль в розмірі 40600 гривень.

Позивачі в судове засідання без поважних причин не зявилися, хоча про день та час слухання справи були сповіщені своєчасно, про причини неявки до суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходили.

Представник позивачів в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить в задоволенні строку позовної давності відмовити, надавши письмові заперечення.

Відповідачі в судове засідання без поважних причин не зявилися, хоча про день та час слухання справи були сповіщені своєчасно, про причини неявки до суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходили.

Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просить в задоволенні позову відмовити, так як спірні правовідносини вже були предметом судового розгляду та рішенням Южного міського суду Одеської області Одеської області №519/911/14-ц від 12.04.2016 року, яке набрало законної сили, в позові ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним (нікчемним) правочину щодо надання довіреності на право розпорядження автомобілем, визнання недійсною (нікчемною) та скасування довіреності на право розпорядження автомобілем, визнання недійсною угоду купівлі продажу автомобіля, визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на автомобіль, зобовязання ОСОБА_3, ОСОБА_4 повернути автомобіль відмовлено в повному обсязі. Також просив застосувати строк позовної давності відповідно до ст.267 ЦК України.

Вислухавши представника позивачів, представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 23.02.2011 року ОСОБА_1 видав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_4 вчиняти від його імені дії щодо розпорядження та експлуатації автомобіля марки «NISSAN VANETTE», 1994 року випуску, колір білий, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_2, тип ТЗ- фургон малотоннажний-В, який зареєстрований Южненським МРЕВ УДАІ УМВС України в Одеській області 24.02.2000 року на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ОІС № 289152, виданого Южненським МРЕВ УДАІ УМВС України в Одеській області 24.02.2000 року. Вказана довіреність видана з правом передоручення строком на три роки і дійсна до 23.02.2015 року. Довіреність була посвідчена ОСОБА_5, приватним нотаріусом Южненського міського нотаріального округу Одеської області і зареєстрована у реєстрі за № 1169.

Також цією довіреністю ОСОБА_1 надав право ОСОБА_4 представляти його інтереси в органах нотаріату, державтоінспекції, органах страхування, комісіях або в будь-яких установах, організаціях та підприємствах, незалежно від форми та підпорядкованості, з питань, які будуть стосуватися експлуатації та розпорядження автомобіля, укладати від його імені договори (купівлі-продажу, міни, ренти оренди, позички, тощо), з правом самостійно визначати ціну та інші умови договорів, одержувати гроші та зняти автомобіль з обліку в інспекції чи поставити його на облік в установлені законом строки тощо.

ОСОБА_4, діючи на підставі даної довіреності, 11.06.2013 року продав транспортний засіб малотоннажний «NISSAN VANETTE», кузов № НОМЕР_2 за 8000 грн. та в цей же день транспортний засіб зареєстрований за ОСОБА_3, що підтверджується довідкою-рахунком та листом начальника Центру надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Южне та Комінтернівського району підпорядкованому УДАІ ГУМВС України в Одеській області (а.с.8-9).

Тобто ОСОБА_1 в порядку передоручення 23.02.2011 року уповноважив вчинити вищезазначені дії ОСОБА_4 шляхом видачі відповідної довіреності.

Відповідно до ч.1 ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Статтею 1006 ЦК України визначені обов'язки повіреного, він зобов'язаний повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно повернути довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

За своєю правовою природою договір доручення може бути визначений як консенсуальний та двосторонній. Договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст. 638 ЦК України). Згідно з цим договором кожна зі сторін має певні права та обов'язки, які кореспондуються одне одному.

Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору (ч.3 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст.1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненими.

Тобто, законодавець визначив, що на підтвердження доручення в розумінні Глави 68 ЦК України має бути укладений договір доручення або ж видаватися на підставі такого договору довіреність.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначив, що ОСОБА_4 не повідомив довірителя про продаж автомобіля, і не виконав вимоги ч.3 ст. 1006 ЦК України про негайну передачу довірителеві всього одержаного у зв'язку з виконанням доручення.

Разом з тим, зі змісту довіреності, виданої ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_4 вбачається, що ОСОБА_1 уповноважив відповідача на вчинення певних дій від свого імені та не за рахунок довірителя. Дана довіреність не є двостороннім договором в розумінні закону (ч.3 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт укладення між ним та відповідачем договору доручення в розумінні закону.

З матеріалів справи та змісту довіреності від 23.02.2011 року вбачається, що між сторонами склались правовідносини представництва.

Відповідно до ч.1 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Оскільки факт укладення договору доручення позивачем не доведений, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_4 коштів від продажу автомобіля з підстав, передбачених ст.1006 ЦК України.

Умовами довіреності, виданої позивачем обов'язок про повернення довірителю грошових коштів, отриманих від продажу автомобіля не визначався.

Відповідно до ч.1,2 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

За таких обставин, оскільки підстав для виникнення цивільних обов'язків ОСОБА_4 перед ОСОБА_6 (ст. 11 ЦК України) не має, суд приходить до висновку, що у відповідача не було зобов'язань перед позивачем стосовно передачі грошових коштів, одержаних від продажу автомобіля, а тому позовні вимоги про стягнення коштів, отриманих за довіреністю не можуть бути задоволені.

При цьому однією з позовних вимог є визнати за ОСОБА_2 право на отримання у власність на 1/2 частки зазначеного автомобіля.

Однак відповідно до рішення Южного міського суду Одеської області Одеської області №519/911/14-ц від 12.04.2016 року, яке набрало законної сили 25.04.2016 року, згідно пояснень свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 вбачається, що позивач ОСОБА_2 була обізнана щодо обставин продажу автомобіля, який належав подружжю позивачів, що існувала домовленість між сторонами, згідно якої, замість сплати коштів за автомобіль у розмірі 1000 доларів США, сторони домовились, що ОСОБА_4 збудує для позивачів гараж, позивачі мали дружні відносини з подружжям відповідачів, збирались разом на свята.

Згідно пояснень позивачів по цивільній справі №519/911/14-ц подружжя позивачів мали дружні відносини з подружжям відповідачів, відповідач ОСОБА_4 дійсно працював у них на земельній ділянці, збудував їм гараж.

Тому твердження про те, що ОСОБА_2 не було відомо про продаж автомобіля є неправдивими.

Згідно постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27.01.2016 року зазначено, що:

Частиною другою статті 369 ЦК України встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України в разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Рішенням Южного міського суду Одеської області Одеської області від 12.04.2016 року по цивільній справі №519/911/14-ц, яке набрало законної сили 25.04.2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійним (нікчемним ) правочину щодо надання довіреності на право розпорядження автомобілем, визнання недійною (нікчемною) та скасування автомобіля, визнання за ОСОБА_1, ОСОБА_2 права спільної сумісної власності і на автомобіль, зобовязання ОСОБА_3, ОСОБА_4 повернути автомобіль.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, у суду не має правових підстав для визнання за ОСОБА_2 права на отримання у власність на 1/2 частки автомобіля «NISSAN VANETTE», та відповідно не має підстав для стягнення з відповідачів на користь ОСОБА_2 компенсації.

Враховуючи, що вимоги позивачів є необґрунтованими та не доведеними, суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором доручення, поновлення права власності на частку у спільній сумісній власності та стягнення компенсації необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 169, 212, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором доручення, поновлення права власності на частку у спільній сумісній власності та стягнення компенсації відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції, шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Южного міського суду

Одеської області ОСОБА_10