Справа № 465/2004/14 Головуючий у 1 інстанції: Лозинський Б.М.
Провадження № 22-ц/783/1275/16 Доповідач в 2-й інстанції: Шумська Н. Л.
Провадження № 22-ц/783/160/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючий суддя: Шумська Н.Л.

судді: Монастирецький Д.І., Шандра М.М.

секретар: Симець В.І.

особи, які беруть участь у справі: пр.-ки ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду м.Львова від 23 червня 2015 року та на додаткове рішення Франківського районного суду м.Львова від 23 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 23 червня 2015 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя задоволено; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 компенсацію у порядку поділу майна подружжя у сумі 18 600 грн.; у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя відмовлено за безпідставністю.

Додатковим рішенням Франківського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2015 року визнано право власності ОСОБА_4 на прихожу (шафу) вартістю 2000 грн., холодильник Indesit SB - 2 714 грн., пральна машина Indesit IWB 5103 - 2001 грн., духова шафа Indesit FIM 51 - 1585 грн., фотоапарат - 6300 грн., диван - 6500 грн., стіл - 1400 грн., кухонний куток - 1700 грн., дрібні речі: карніз, чайник, праску, посуд, м»ясорубку, драбину на суму 4000 грн.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 23 червня 2015 року оскаржила ОСОБА_4. В апеляційній скарзі покликається на його незаконність, необгрунтованість, на неповне з»ясування обставин, що мають значення для справи, на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, на порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що в порушення вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України судом першої інстанції надсилалися ОСОБА_4 судові повістки за адресою місця реєстрації, проте вона проживає за іншою адресою про що повідомляла суд. Вказує, що в оскаржуваному рішенні суд зазначає нібито ОСОБА_4 не заперечує проти факту придбання майна зазначеного у первісному позові, а також не заперечено факт вивезенням майна відповідачкою. Такий висновок не відповідає дійсності та суперечить матеріалам справи, зокрема в зустрічній позовні заяві ОСОБА_4 вказує, що заперечує проти позовних вимог. Крім того, обставини що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а саме обставини щодо складу майна, яке підлягає поділу, його наявності та документального підтвердження його придбання є недоведеними жодними належними та допустимими доказами. Таким чином, вирішуючи спір суд першої інстанції не встановив обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного господарства, не з»ясував джерело і час його придбання. Просить рішення Франківського районного суду м.Львова від 23 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити повністю, а зустрічний позов задовольнити повністю.

Додаткове рішення оскаржила ОСОБА_4. В апеляційній скарзі покликається на його незаконність, необгрунтованість, на неповне з»ясування обставин, що мають значення для справи, на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, на порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що вирішуючи спір суд першої інстанції не встановив обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, не встановив його вартість, не з»ясував джерело і час його припинення. Так, додатковим рішенням визнано право власності за ОСОБА_4 на майно, доказів існування якого, в матеріалах справи немає. Просить додаткове рішення Франківського районного суду м.Львова від 23 жовтня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити повністю, а зустрічний позов задовольнити повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, з»ясувавши обставини справи та перевіривши доводи скарги, колегія суддів знаходить підстави для скасування рішень суду та задоволення апеляційних скарг.

Право на звернення до суду має кожна особа, права якої порушено (ст..3 ЦПК). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Встановлено, позивач в листопаді 2014 року подав позов до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, просив стягнути з відповідача 18 600 грн. компенсацію - вартість половини майна, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

Відповідач ОСОБА_4 подала зустрічний позов про поділ спільного майна подружжя про стягнення компенсації 12 625 грн. та відшкодування витрат в сумі 6 850 грн. на проведення ремонту квартири по АДРЕСА_1.

Рішенням суду першої інстанції задоволено первісний позов повністю, стягнено з ОСОБА_4 18 600 грн. компенсації у порядку поділу майна подружжя. У зустрічному позові ОСОБА_4 відмовлено.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач визнала обставини вивезення нею речей з квартири по вул. Перфецького в м. Львові, застосував ст..61 ЦПК, вважаючи встановленими обставини, що стали підставою позову. Відмовляючи у зустрічному позові, суд зазначив про відсутність доказів придбання майна та витрачання коштів.

Додатковим рішенням від 23.10.2015 року у порядку задоволення первинного позову ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, визнано право власності на майно за ОСОБА_4 на загальну суму 37 200 грн.

Однак такі рішення суду першої інстанції ухвалені з грубим порушенням норм процесуального та матеріального права, без з»ясування обставин, що мають значення у справі, суперечить вимогам ст.212-214 ЦПК та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору є поділ майна подружжя, що є спільною сумісною власністю. Предмет позову - це частина позову, яка становить матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права, а також підпадати під цивільну юрисдикцію.

Як роз»яснено Постановою Пленуму Веховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК), ч. 3 ст. 368 ЦК) (п23 Постанови ). Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо , та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них з поважних причин не мав самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Проводячи поділ майна подружжя в частині наявного майна, суд першої інстанції не встановив увесь перелік майна, нажитого за час шлюбу, його дійсну вартість та інші обставини, що мають значення у справі.

Відповідно до ч.1ст..70 СК у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відтак спільне майно подружжя, за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з врахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.

Судом першої інстанції не було враховано ці роз»яснення Постанови Пленуму ВСУ, що призвело до порушення норм процесуального та матеріального права.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності, відповідно до 372 ЦК України, може бути проведений між співвласниками за домовленістю між ними. Якщо виділ (поділ) у натурі спільного майна неможливий, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частини. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Таким чином, виплата компенсації передбачена законом лише у разі неможливості поділу в натурі спільного майна та за згоди співвласників. Відтак, спосіб захисту, обраний позивачем, не ґрунтується на законі на обставинах справи. Позов не може бути задоволений у спосіб стягнення з відповідача половини вартості майна, оскільки майно не відноситься до неподільних, вартість врахована без погодження сторін та без визначення дійсної його вартості.

Крім того, судом першої інстанції не було враховано, що у власності (володінні, користуванні, розпорядженні) позивача залишилась частина спільного майна подружжя- кухонні меблі, газова поверхня, двері міжкімнатні, витяжка, умивальник, люстри, дзеркало, мийка, ванна, унітаз та інше.

Оскільки сторони визнають, що це майна придбано ними за час шлюбу, воно становить спільне майно подружжя.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст.11 ЦПК). Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позивачами за первинним позовом та за зустрічним визначено способи захисту порушеного права - стягнення коштів, тому суд у вирішенні спору обмежений заявленими вимогами та позбавлений можливості провести поділ майна подружжя у інший спосіб.

Крім того, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог за первинним позов, ухваливши додаткове рішення про визнання права власності на майно за відповідачем.

Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ст.61 ЦПК). Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, колегія суддів приймає доводи апеляційної скарги щодо неповноти з»ясування обставин справи, а саме встановлення часу припинення сімейних відносин сторін та їх спільного проживання.

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 31.10.2014 року задоволено позов ОСОБА_4 про розірвання шлюбу з ОСОБА_5 судом враховано підстави позову, за якими сторони з листопада 2013 року шлюбні відносини не підтримують, проживають окремо, спільне життя та збереження шлюбу неможливе та суперечить їх інтересам. Відповідачем та його представником визнано позов у повному обсязі, враховуючи і підстави позову, які не заперечувались.

Встановлено, що ОСОБА_4 переїхала на інше постійне місце проживання в АДРЕСА_2, уклавши договір оренди житла, з листопада 2013 року, забравши із стобою частину спільних речей.

Позивач ОСОБА_5 у позовній заяві (а.с.2) зазначає, що відповідач ОСОБА_4 в жовтні 2013 року забрала (вивезла) з квартири, в якій вони спільно проживали, частині спільно придбаних речей.

Таким чином, відповідно до ст.61 ЦПК, судом встановлено, що сторони припинили сімейні стосунки та спільне проживання з листопада 2013 року, дітей немає. Тому відсутні підстави вважати, що кредитні кошти, отримані за кредитним договором з ПАТ «Альфа-Банк» від 05.11.2013 року ОСОБА_5 витрачені в інтересах сім»ї.

У суду відсутні правові підстави включати кредитні зобов»язання ОСОБА_5 до боргів подружжя, оскільки кредитний договір ОСОБА_5 було укладено в часі припинення сімейних відносин, ведення спільного господарства та проживання.

Крім того, слід зауважити, що позивач ОСОБА_5 подавши позов про поділ майна подружжя, не просив визнати за ним право власності на частину спільного майна, що є об»єктами спільної сумісної власності подружжя, а лише просив стягнути з відповідача визначену ним суму вартості майна. Не заявлялось також ним вимоги про врахування його боргів за договором кредиту при поділі майна. Судом першої інстанції задоволено первісний позов повністю у спосіб стягнення з відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5, без врахування боргів за договором кредиту. Позивачем рішення суду оскаржувалось.

Тому доводи представника ОСОБА_5 - ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції не ґрунтуються на обставинах справи та законі, спростовані судом та не можуть враховуватись при ухваленні нового рішення апеляційним судом.

Письмовими доказами, відповідно до ст..64 ЦПК, є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Сторонами подано до суду заяву від 15.02.2016 року, відповідно до якої ними визнано обставини, що мають значення у справі, а саме що у користуванні ОСОБА_4 перебуває частина спільного майна, придбаного за час шлюбу, на узгоджену суму 22 318 грн., у користуванні ОСОБА_5 перебуває частина спільного майна, придбаного за час шлюбу, на суму 15 150 грн. Крім того, сторони визнали, що за час перебування у шлюбі сторонами було придбано будівельних матеріалів на суму 8 220 грн., що витрачено на покращення квартири по вул. Перфецького 11а/74 в м. Львові, де проживає позивач.

Отже встановлено, що ОСОБА_4, переїхавши на інше постійне місце проживання по АДРЕСА_2, забрала з собою частину спільного майна подружжя на суму 22 318 грн.

Позивач ОСОБА_5 залишився проживати у АДРЕСА_1, яка надана йому як службова (ордер на службове жиле приміщення №000321 від 25.03.2011року), у його користуванні залишилось спільне майно на суму 15 150 грн., а також квартира із зробленими подружжям покращення на суму на суму 8 220 грн., що в сумі становить 23 370 грн.

Тому фактично поведений сторонами поділ спільного майна не суперечить їх інтересам, не порушує їх законних прав та відповідає загальним принципам рівності та справедливості. А відхилення у вартості майна колегія суддів вважає компенсованим за рахунок здійснених за спільні кошти покращень квартири, яка залишилась у користуванні лише позивача.

Таким чином, судом встановлено, що сторонами у жовтні-листопаді 2013 року було припинено сімейні відносини, спільне проживання та ведення спільного господарства, а придбане за час шлюбу майно було поділено ними реально, частину відповідач перевезла за своїм місцем проживання, частина майна залишилась у користуванні позивача.

Як вбачається зі змісту первинної позовної заяви та зустрічної позовної заяви, сторони фактично не вимагають реального поділу майна. У їх спільній заяві від 12.02.2016 року сторони узгодили перелік майна та вартість, визначились, що не претендують на те майно, що перебуває у володінні іншого з колишнього подружжя. Тому колегія суддів приходить до висновку про відсутність спору між сторонами про поділ майна подружжя, такий поділ фактично відбувся у зазначений у заяві спосіб, і жоден із подружжя не заперечує проти такого поділу майна, що фактично ними здійснено.

Як пояснив на суді представник позивача ОСОБА_2, підставою звернення до суду стало бажання позивача розділити відповідальність з дружиною за отриманий ним банківський кредит. Це пояснює обраний спосіб захисту - стягнення грошей, а не фактичний поділ майна.

Про відсутність намірів дійсного поділу майна також свідчить і зустрічна позовна заява про стягнення грошей.

Тому, ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд, повно та всебічно з»ясувавши обставини справи, провівши оцінку доводам апеляційної скарги та заперечень, перевіривши чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовів первинного та зустрічного про поділ майна подружжя.

Поділ майна подружжя, що відбувся між сторонами у досудовому порядку, відповідає інтересам обох сторін, не заперечується сторонами, вцілому відповідає нормам чинного законодавства щодо рівності часток та справедливості.

Таким чином, апеляційний суд, знаходить підстави, передбачені ч.1п.1,2,3.4 ст.309 ЦПК для скасування рішення суду. Ухвалюючи нове рішення, суд приходить до висновку про відсутність порушених прав позивачів за обома позовами щодо поділу спільного майна подружжя і, відповідно, підстав для судового захисту, тому у первинному позові та у зустрічному позові відмовляє.

Керуючись ст.303, п.2ч.1ст.307, ч.1ст.309, ч.2ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційні скарги ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 23 червня 2015 року та додаткове рішення від 23 жовтня 2015 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

У позові ОСОБА_5 та зустрічному позові ОСОБА_4 про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації відмовити повністю.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення й може бути оскаржено протягом 20-ти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Н.Л. Шумська

Судді: Д.І. Монастирецький

М.М. Шандра