У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Ковалевича С.П.

суддів: Демянчук С.В., Шеремет А.М.

секретар судового засідання - Демчук Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 05 січня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ №10017/0106 філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Перевіривши докази та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 05 січня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ №10017/0106 філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» відмовлено за безпідставністю.

Вважаючи дане рішення незаконним через порушення судом норм матеріального права, ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» подало на нього апеляційну скаргу.

На обґрунтування скарги вказує, що АТ «Ощадбанк» вважає незаконним та необґрунтованим висновки суду про те, що Банком не надано суду жодних доказів неможливості виконання рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 16.03.2015 року у справі №564/1773/14-ц, а одночасне звернення стягнення заборгованості зі зверненням стягнення на предмет іпотеки в будь-якому випадку є неправильним.

При цьому Банк покликається на абз. 1, 2 п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» в якій роз'яснено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст.526, 599 ЦК України.

Зазначає, факт невиконання ОСОБА_2 рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 16.03.2015 року у справі №564/1773/14-ц не заперечувався його представником, що бере участь у справі, підтверджується поданими Банком розрахунками заборгованості та встановлено у мотивувальній частині рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 05.01.2016 року.

На даний час Банк не в змозі отримати відповідні виконавчі листи та звернути рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 16.03.2015 року у справі №564/1773/14-ц до примусового стягнення, оскільки Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Банку та витребувано справу з суду першої інстанції. Про це наголошувалося представником Банку та підтверджувалося представниками відповідача та третьої особи під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що розрахунок заборгованості сторонами не оспорювався, однак, при ухваленні рішення не враховано, що згідно наявних у матеріалах справи розрахунків заборгованості станом на 24.12.2015 року, 04.01.2016 року, 05.01.2016 року період нарахування відсотків за користування позикою, пені по основному боргу та по відсотках, трьох відсотків річних за прострочену заборгованість по основному боргу та по відсотках, втрат від інфляції за рахунок несвоєчасної сплати кредиту не обмежується 16.03.2015 року, що є датою ухвалення рішення у справі № 564/1773/14-ц, а включає і з 16.03.2015 року відповідно по 23.12.2015 рік, 03.01.2016 рік та 04.01.2016 рік.

Таким чином, вважає, задоволення позову Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до стягнення на користь Банку однієї і тієї ж суми заборгованості одночасно.

Посилаючись на викладені обставини, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Матеріалами справи встановлено, що заочним рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 16.03.2015 року у справі №564/1773/14-ц позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ №10017/0106 філії - Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по кредиту - задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ № 10017/0106 філії - Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 1 494 884 грн. 85 коп. Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 29.07.2015 року рішення Костопільського районного судку Рівненської області від 16.03.2015 року в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_3 та в частині солідарного стягнення судових витрат з ОСОБА_4 - скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. Рішення суду в частині стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_2 в розмірі 1 494 884 грн. 85 коп. набрало законної сили.

На даний час рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 16.03.2015 року у справі №564/1773/14-ц не виконано та банком не надано суду жодних доказів неможливості виконання такого рішення.

Згідно ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Одним із видів застави є іпотека - застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч.1 ст. 575 ЦК України).

Відповідно до абз.6 ст.3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Як встановлено судом першої інстанції, виконавчий лист на виконання рішення від 16.03.2015 року у справі № 564/1773/14-ц позивачем не отримувався з власної ініціативи та до примусового виконання не пред'являвся, жодних дій щодо виконання рішення вчинено не було, незважаючи на те, що у межах розгляду цивільної справи ухвалою Костопільського районного суду від 18.11.2014 року задоволено заяву ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ №10017/0106 філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» про забезпечення позову та накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_2, яке може бути реалізовано під час примусового виконання рішення. Так, судом накладено арешт на 5 автомобілів - тягачів (Далекобійники) два причепи до них, виробничий комплекс для виготовлення пам'ятників.

Банк свідомо і безпідставно не реалізовує протягом року це майно для погашення кредиту, а ОСОБА_2 сам не може його реалізувати через його арешт.

Покликання в апеляційній скарзі на роз'яснення постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст.526, 599 ЦК України,висновків суду першої інстанції не спростовують.

Наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно.

З такими висновками суду та доводами апеляційної скарги погоджується і суд апеляційної інстанції.

Однак за висновками Верховного Суду України, викладеними в аналізі судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна від 01 лютого 2015 вказав, що задоволення подібних вимог ( звернення стягнення на іпотечне майно після постановлення рішення суду про стягнення заборгованості з позичальника) можливе лише у разі, коли суду надані беззаперечні докази того, що попередні заходи не призвели до належного виконання зобов'язання.

Такої позиції дотримувався і Вищий спеціалізований суд України при постановленні ували від 04 листопада 2015р. ( номер в ЄДРСР 53361863).

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що звернення Банку до суду з вказаним позовом є передчасним, оскільки прострочений борг по погашенню кредиту можливий за рахунок арештованого майна ОСОБА_2 або може бути задоволений після надання Банком беззаперечних доказів того, що вжиті ним попередні заходи по погашенню вищевказаного боргу при виконанні рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 16.03.2015 року у справі №564/1773/14-ц є неможливими, або не призвели до належного виконання зобов'язання.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, з якими погоджується і колегія суддів.

Оскільки судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановленні обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» відхилити.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 05 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Сторони по справі мають право оскаржити рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня проголошення ухвали апеляційної інстанції в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: С.П. Ковалевич

Судді: С.В. Демянчук

А.М. Шеремет