У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним пункту кредитного договору та зобов'язання вчинити певнідії за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 1 жовтня 2013 року між нею та публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого вона отримала грошові кошти у розмірі 28 944 грн зі сплатою 14,99 % річних на строк до 2 жовтня 2015 року. У п. 2.8.1 зазначеного кредитного договору банком встановлено комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 2,05 % за період з 1-го по 36-й місяць користування кредитом від суми кредиту. Комісійна винагорода розраховується від суми кредиту, зазначеної у п. 2.1 кредитного договору та сплачується позичальником щомісячно за кожний місяць користування кредитом відповідно до графіку. Проте встановлені платежі за управління кредитом не відповідають положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та порушують її права.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила визнати недійсним п. 2.8.1 договору про надання споживчого кредиту від 1 жовтня 2013 року; зобов'язати ПАТ «Альфа-Банк» повернути їй грошові кошти в розмірі 8 900 грн 25 коп. шляхом зарахування на її рахунок у ПАТ «Альфа-Банк», відкритий нею для зарахування коштів, спрямованих на повернення заборгованості за кредитним договором; зобов'язати ПАТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 1 жовтня 2013 року з урахуванням наслідків визнання окремих положень договору недійсними, а саме: у стовпчику 5.4 інші послуги банку (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо) зазначити як таке, що дорівнює 0,00; здійснити перерахунок заборгованості з урахуванням грошових коштів в розмірі 8 900 грн 25 коп., які будуть зараховані на її рахунок в якості платежів для погашення кредиту.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недійсним п. 2.8.1 кредитного договору, укладеного 1 жовтня 2013 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_3 У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2016 року рішення суду першої інстанції у частині задоволення позову скасовано. У задоволені позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним п. 2.8.1 кредитного договору від 1 жовтня 2013 року відмовлено. У решті - рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що здійснення платежів за управління кредитом не є послугою в розумінні положень Закону України «Про захист прав споживачів», а банк не вправі встановлювати в договорі платежі, які споживач має сплатити за здійснені банком на власну користь дії.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про визнання недійсним п. 2.8.1 кредитного договору та відмовляючи в їх задоволенні, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_3 не довела недобросовісності в діях відповідача і невідповідність нормам законодавства вимог п. 2.8.1 кредитного договору.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним положенням закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 1 жовтня 2013 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала на власні потреби грошові кошти у розмірі 28 944 грн зі сплатою 14,99 % річних на строк до 2 жовтня 2015 року.

Згідно зп. 2.8.1 кредитного договору під час його укладання для позичальника встановлено комісійну винагороду за управлінням кредитом у розмірі 2,05% за період з 1-го по 36-й місяць користування кредитом від суми кредиту.

При цьому комісійна винагорода розраховується від суми кредиту та сплачується позичальником щомісячно за кожен місяць користування кредитом відповідно до графіку платежів, який є додатком № 1 до цього договору та є його невід'ємною частиною.

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України від «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

У чч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 1 жовтня 2013 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про те, що управління кредитом є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернув уваги на те, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за управління кредитом, відповідачем не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу.

При цьому апеляційний суд не з'ясував всі складові управління кредитом, не уточнив та не надав оцінки такій складовій сумі як «тощо» та які суми під це сплачувались позивачкою, не перевірив відповідність умов договору положенням Закону України «Про захист прав споживачів», не встановив, чи не призвело це до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду ОСОБА_3

Проте апеляційний суду порушення ст. ст. 212 -214, 303, 316 ЦПК Україниназазначені положення закону уваги не звернув,не встановив належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог,дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з контрактів, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, доводів сторін не перевірив, не надав їм належної правової оцінки та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик