АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2016 року. м.Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Панченка М.М.

суддів Пікуль А.А., Усика Г.І.

при секретарі Куркіної І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє в інтересах фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення компенсації за порушення авторського права на оригінальну назву літературного твору,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 до ФОП ОСОБА_3 про захист порушених авторських прав та про стягнення компенсації за порушення авторських прав.

Суд стягнув з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 14.500 грн. компенсацію за порушення авторського права на оригінальну назву літературного твору «ІНФОРМАЦІЯ_1», а також судовий збір у сумі 145 грн.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2, який діє в інтересах ФОП ОСОБА_3, оскаржив рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року, та, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин та не надання належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю /а.с.217-224/.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, клопотання про перенесення судового розгляду не подали, тому відповідно до положень ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутість.

Заслухавши доповідь по справі, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу належить відхилити, а рішення залишити без змін з таких підстав.

При ухваленні рішення суд першої інстанції вважав встановленим те, що позивачці ОСОБА_4 належать авторські права та виключні майнові права на літературний твір ІНФОРМАЦІЯ_1.Так, у січні 1979 року вона створила літературний твір під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1» та його персонаж ІНФОРМАЦІЯ_1, а у 1980 році на його основі створила сценарій мультиплікаційного фільму під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1». Твір з оригінальною назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1» було оприлюднено в анімаційному фільмі з однойменною назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1», а у 1989 році оприлюднено твір «ІНФОРМАЦІЯ_2». Відповідно чинного законодавства на час створення фільму (ст.483 ЦК України) авторське право на кінофільм належало підприємству, яке здійснило зйомку, а авторові сценарію, художнику-постановникові та авторам інших творів, які увійшли складовою частиною у фільм, належало авторське право кожному на свій твір. Тому, авторські (майнові) права на фільм належать кіностудії «Укранімафільм», що є правонаступником «Київнаукфільм», а позивачці належать авторські немайнові та виключні майнові права на літературний твір та його оригінальну назву «ІНФОРМАЦІЯ_1». Користуючись своїм правом на реєстрацію авторського права позивачка зареєструвала свої авторські права у Державному департаменті інтелектуальної власності й отримала свідоцтво від 11.05.2004 року НОМЕР_1 про державну реєстрацію авторського права на літературний твір «ІНФОРМАЦІЯ_1»). Встановлено, що 07.04.2014 року позивачка отримала свідоцтво НОМЕР_2 про реєстрацію авторського права на літературний твір і персонаж «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Тобто, самостійними об»єктами, які підлягають правовій охороні авторським правом є оригінальна назва літературного твору «ІНФОРМАЦІЯ_1» та ім»я його головного персонажу ІНФОРМАЦІЯ_1.

Встановлено, що відповідач ФОП ОСОБА_3 на сайті з відповідним посиланням/адреси здійснює неправомірне використання оригінальної назви твору «ІНФОРМАЦІЯ_1» шляхом маркування указаною назвою стендів під магніт та здійснює розповсюдження такого товару через мережу інтернет.

Почивачем виявлено факт порушення його авторського права на указаний літературний твір та його назву, і придбано на сайті за посиланням індивідуальної інтернет-адреси відповідача три стенди під магніт «ІНФОРМАЦІЯ_1», артикул 00751/11, рахунок-фактура для оплати на загальну суму 57 грн. на замовлення товару було надіслано представнику позивача на електронну пошту.

Факт купівлі-продажу цього товару підтверджується квитанцією про оплату, рахунком-фактурою. На сайті було розміщено наступну інформацію: «стенд під магніт ІНФОРМАЦІЯ_1, 00751/11 11,08 грн.; стенд під магніт «ІНФОРМАЦІЯ_1» артикул 00751/11, ширина 130 мм., висота 130 мм; стенд виготовлений із пластику ПВХ товщиною 33 мм; зображення наноситься на плівку; додатково стенд оснащений металевою пластиною для кріплення дитячого малюнка за допомогою магніту».

За встановлених обставин, ураховуючи, що використання твору відповідачем відбулося без згоди власника авторських прав на цей твір, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача компенсації за порушення авторських прав у розмірі 10 мінімальних заробітних плат на користь позивача, що складає 14.500 грн.

Відповідачем ФОП ОСОБА_3 не оспорюється, що ОСОБА_4 є автором літературного твору «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Однак, заперечуючи позовним вимогам, відповідач ФОП ОСОБА_3 зазначила, що виробником «Стенд під магніт «ІНФОРМАЦІЯ_1» є ФОП ОСОБА_5, право використання якого, відповідно до договору, вона надала ФОП ОСОБА_6, який, у свою чергу цей товар «Стенд під магніт ІНФОРМАЦІЯ_1» у кількості 3 шт. продав представнику позивачки.

Отже, на думку скаржника, розповсюдження ним товару (речі) «Стенд під магніт «ІНФОРМАЦІЯ_1», не є у правовому розумінні розповсюдженням об»єктів авторського права, а є твором, авторські права на який належать третім особам, які до участі у справі не залучені.

За правилом ст. 32 Закону України "Про авторське право і суміжні права"передача права на використання твору іншим особам може здійснюватися на основі авторського договору про передачу виключного права на використання твору або на основі авторського договору про передачу невиключного права на використання твору. За авторським договором про передачу виключного права на використання твору автор (чи інша особа, яка має виключне авторське право) передає право використовувати твір певним способом і у встановлених межах тільки одній особі, якій ці права передаються, і надає цій особі право дозволяти або забороняти подібне використання твору іншим особам. При цьому за особою, яка передає виключне право на використання твору лише в частині прав, що не передаються.

У даному випадку, як встановлено судом, позивачка ОСОБА_4 нікому не передавала право на використання у будь-якому вигляді її авторського твору, захищеного свідоцтвом НОМЕР_2 про реєстрацію авторського права на літературний твір і персонаж «ІНФОРМАЦІЯ_1» від 07.04.2014 року.

Відповідно до роз'яснень п.10 Постанови № 5 Пленуму Верховного Суду України від 4 червня 2010 року "Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав", згідно зі статтею 14 Закону № 3792-ХІІ особисті немайнові права автора не можуть бути передані (відчужені) іншим особам, вони охороняються безстроково. У зв'язку з наведеним судам слід ураховувати, що автор твору є належним позивачем за позовом про заборону дій щодо використання твору, що порушують його особисті немайнові права, незалежно від того, що майнові права передано (відчужено) (стаття 31 Закону № 3792-ХІІ) чи передано право на використання твору іншій особі (стаття 32 Закону № 3792-ХІІ), якщо ця особа не здійснює захист цього права (стаття 52 Закону № 3792-ХІІ). Разом з тим право на відшкодування збитків (майнової шкоди), або стягнення доходу, отриманого порушником внаслідок порушення ним авторського права, або виплату компенсації залишається за особою, якій у зазначених випадках передані (відчужені) майнові права чи передані виключні права на використання твору. Автор має право вимагати відшкодування моральної шкоди.

Доказів того, що відповідач ФОП ОСОБА_3 використала твір з дозволу власника майнових авторських прав на нього - ОСОБА_4, суду не надано.

Ураховуючи наведене, висновок районного суду про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації за порушення авторських прав відповідно до вимог п. "г" ч.2 ст. 52 Закону України "Про авторське право і суміжні права"є правильним.

Відповідно до пункту «г» частини першої статті 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» суб'єкт авторського права і (або) суміжних прав має право вимагати виплату компенсації замість відшкодування збитків або стягнення доходу. Компенсація підлягає виплаті у разі доведення факту порушення майнових прав суб'єкта авторського права і (або) суміжних прав, а не розміру заподіяних збитків. Таким чином, для задоволення вимоги про виплату компенсації достатньо наявності доказів вчинення особою дій, які визнаються порушенням авторського права і (або) суміжних прав. Для визначення суми такої компенсації, яка є адекватною порушенню, суд має дослідити: факт порушення майнових прав та яке саме порушення допущено; об'єктивні критерії, що можуть свідчити про орієнтовний розмір шкоди, завданої неправомірним кожним окремим використанням об'єкта авторського права і (або) суміжних прав; тривалість та обсяг порушень (одноразове чи багаторазове використання спірних об'єктів); розмір доходу, отриманий унаслідок правопорушення; кількість осіб, право яких порушено; наміри відповідача; можливість відновлення попереднього стану та необхідні для цього зусилля тощо.

При цьому слід враховувати загальні засади цивільного законодавства, встановлені статтею 3 ЦК, зокрема справедливість, добросовісність та розумність. Відповідні мотиви визначення розміру компенсації повинні бути наведені в судовому рішенні. Розмір компенсації визначається судом виходячи з позовних вимог, однак не може бути меншим від 10 і не може перевищувати 50 000 мінімальних заробітних плат (пункт «г» частини другої статті 52 Закону № 3792-ХІІ), які встановлені законом на час ухвалення рішення у справі (п.42 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» № 5 від 04 червня 2010 року).

У даному конкретному випадку при визначенні розміру компенсації суд першої інстанції правомірно взяв до уваги спосіб і обсяг неправомірного використання твору та характер правовідносин сторін і, з урахуванням указаних обставин, суд обгрунтовано дійшов висновку, що в даному випадку стягненню підлягає компенсація у розмірі 14.500 грн., що складає 10 мінімальних заробітних плат.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене на повно з»ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.307, 308 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргуОСОБА_2, який діє в інтересах фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, відхилити, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: