АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22 ц /790/4859/16 Головуючий 1 інст. Вікторов В.В.
Категорія: трудові Доповідач - Котелевець А.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Кірсанової Л.І., Трішкової І.Ю.,

за участю секретаря - Сотнікової А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 31 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Основ`янської обєднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління Міністерства доходів, Господарського суду Харківської області про стягнення заробітної плати,

у с т а н о в и л а:

В грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася і суд із позовом до Основ`янської обєднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління Міністерства доходів (далі Основ`янска ОДПІ м. Харкова ГУМД), Господарського суду Харківської області про стягнення заробітної плати.

На обґрунтування позивач вказала, що з 05 травня 1999 року перебувала у трудових стосунках з Науково-виробничим підприємством «Восток» - Товариством з обмеженою відповідальністю (далі НВП «Восток» - ТОВ), працюючи на посаді перекладача усних та письмових робіт з англійської та німецької мов згідно наказу № 3.

Однак 20 квітня 2000 року відбулося рейдерськем захоплення НВП «Восток» - ТОВ, внаслідок чого Державна податкова інспекція Червонозаводського району м. Харкова, реорганізована в Основ`янску ОДПІ м. Харкова ГУМД, ініціювала ліквідацію цього товариства. Рішенням Господарського суду Харківської області від 27 січня 2011 року НВП «Восток» - ТОВ ліквідовано.

Згідно пункту 8.1. трудового договору НВП «Восток» - ТОВ мало надавати їй документацію для роботи у розмірі не менш, ніж 30 аркушів на місяць. За виконання цієї роботи їй була гарантована оплата в розмірі 450 грн. 00 коп. на місяць. Тому внаслідок невиплати заробітної плати за 200 місяців утворилась заборгованість в розмірі 91 250 грн. 00 коп.

Крім того, 20 квітня 2000 року НВП «Восток» - ТОВ також зобовязалося орендувати телефонізовану квартиру до 01 червня 2001 року вартістю 700 грн. 00 коп. на місяць для її мешкання та праці. За період з 05 травня 2000 року по 01 червня 2001 року їй не було сплачено за 13 місяців 9 100 грн. 00 коп.

Посилаючись на те, що трудовий договір з нею не розірвано, просила стягнути у рівних частках з відповідачів 22 448 295 грн. 00 коп. заборгованість по заробітній платі в розмірі 91 250 грн. 00 коп. та за оренду житла в розмірі 9 100 грн. 00 коп. з урахуванням індексу інфляції.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 31 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, постановити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Зокрема зазначає, що її скарги про закриття кримінальних проваджень щодо посадових осіб НВП «Восток» - ТОВ судом не розглянуто; заперечення Основ`янскої ОДПІ м. Харкова ГУМД на позов відсутні, а заперечення Господарського суду Харківської області є безпідставними; порушення конституційних прав та законних інтересів НВП «Восток» - ТОВ порушило її законні інтерси та конституційні права, у тому числі на отримання доходів, працю тощо.

Господарський суд Харківської області в запереченнях на апеляційну скаргу просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Основ`янска ОДПІ м. Харкова ГУМД рішення суду першої інстанції не оскаржила, своїх заперечень на апеляційну скаргу не надала.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 303 ПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у частині 1 статті 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України).

За змістом частини 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Під заробітною платою, що належить працівникові, або за визначенням, використаним у частині 2 статті 233 КЗпП України, належною працівникові заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Згідно зі статтею 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» установлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку рушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 в пункті 20 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальність.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 з 05 травня 1999 року перебувала у трудових стосунках з НВП «Восток» - ТОВ, працюючи на посаді перекладача усних та письмових робіт з англійської та німецької мов згідно наказу № 3.

Згідно пункту 8.1. трудового договору НВП «Восток» - ТОВ мало надавати ОСОБА_1 документацію для роботи у розмірі не менш, ніж 30 аркушів на місяць, за виконання якої їй була гарантована оплата в розмірі 450 грн. 00 коп. на місяць.

Крім того із гарантійного листа на а. с. 49 вбачається, що НВП «Восток» - ТОВ зобовязалося до 24 квітня 2000 року сплатити суму в розмірі 1 250 грн. 00 коп. за переклад технічної документації та орендувати телефонізовану квартиру до 01 червня 2001 року вартістю 700 грн. 00 коп. на місяць для мешкання позивача та праці.

Посилаючись на те, що трудовий договір не розірвано, за 200 місяців утворилась заборгованість в розмірі 91 250 грн. 00 коп., а за період з 05 травня 2000 року по 01 червня 2001 року НВП «Восток» - ТОВ не було сплачено за 13 місяців 9 100 грн. 00 коп. за оренду житла, ОСОБА_1 звернулась у суд із позовом про стягнення цих сум з урахуванням індексу інфляції.

При цьому позов предявлено до Основ`янскої ОДПІ м. Харкова ГУМД та Господарського суду Харківської області.

Доказів перебування позивача у трудових стосунках з відповідачами матеріали справи не містять. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

З огляду на це, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Справа розглянута в межах заявлених вимог.

Посилання в апеляційній скарзі на закриття кримінальних проваджень щодо посадових осіб НВП «Восток» - ТОВ висновків суду не спростовують. Постанови про закриття кримінальних проваджень позивачем в установленому законом порядку не оскаржені.

Відсутність заперечень Основ`янскої ОДПІ м. Харкова ГУМД та наявність заперечень Господарського суду Харківської області не є безумовною підставою для задоволення позову. За правилами статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності.

Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними.

За змістом статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 213 ЦПК України).

Згідно зі статтею 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає наведеним нормам процесуального права, є законним і обґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 31 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Л.І.Кірсанова

ОСОБА_2