Справа № 363/3951/15-ц Головуючий у І інстанції Баличева М. Б.
Провадження № 22-ц/780/2595/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 21.04.2016
УХВАЛА

Іменем України

21 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 03 вересня 2009 року між ним та ОСОБА_2 було укладено і нотаріально посвідчено договір позики, згідно умов якого ОСОБА_2 позичила у нього 239 550, 00 грн., що було еквівалентно 30 000, 00 дол. США із строком виплати боргу до 04 жовтня 2009 року, однак ОСОБА_2 у визначений договором строк взятих коштів у повному обсязі не повернула, виплативши йому лише частину боргу, через що раніше звертався до суду із позовом, за результатом розгляду якого рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 13 січня 2014 року позов було задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 79 930 грн., та відкрито виконавче провадження, у рамках якого з відповідачки було стягнуто на його користь лише 13 500 грн.

Вказує, що відповідачка так і не повернула залишок боргу, продовжуючи користуватися його коштами, що змушує його звернутися до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_2 процентів за користування позикою, інфляційних витрат та трьох відсотків річних.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 22 лютого 2016 року позов було задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму інфляційних втрат в розмірі 41 144, 30 грн., суму трьох відсотків річних в розмірі 2 799, 07 грн. та суму процентів за користування коштами в розмірі 14 424, 51 грн., а всього 58 367,88 грн., та судові витрати у розмірі 584 грн.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне зясування судом усіх обставин справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка після ухвалення судового рішення про стягнення боргу не виконала свого зобовязання щодо повернення повної суми боргу, крім того, оскільки судовим рішенням було стягнуто заборгованість за договором позики у національній валюті гривні, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд також дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача процентів за користування позикою, інфляційних втрат та 3 % річних за порушення грошового зобовязання.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 вересня 2009 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачці в позику грошові кошти в розмірі 239 550, 00 грн., що було еквівалентом 30 000, 00 дол. США зі строком повернення до 04 жовтня 2009 року (а. с. 16).

Однак, своєчасно та належним чином відповідачка зазначених коштів у повному обсязі не повернула, що також підтверджується сторонами.

Факт заборгованості за вищевказаним договором позики було встановлено рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 13 січня 2014 року, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу було задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в сумі 79 930 грн. (а. с. 14-15).

На виконання вищевказаного рішення суду було відкрито виконавче провадження, у рамках якого відповідачкою було сплачено лише 16 500 грн., а решта заборгованості лишилась непогашеною (а. с. 13, 81), що також підтверджується сторонами.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Ухвалення рішення суду про стягнення грошової суми за договором позики за змістом частини третьої статті 1049 ЦК України не припиняє обовязку позичальника сплати проценти за користування грошима, передбачені статтею 1048, та суму передбачену статтею 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Крім того, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Відповідно до пп. 17, 18 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні.

З огляду на зазначене, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, правильно визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки відповідачка після ухвалення судового рішення про стягнення боргу належним чином не виконала свого зобовязання щодо повернення позики, крім того, оскільки правочин вчинявся у національній валюті гривні, із зазначенням еквіваленту в іноземній валюті, та судовим рішенням також було стягнуто заборгованість за договором позики у гривні, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції правильно стягнув з відповідачки інфляційні втрати та 3 % річних, а також проценти за користування позикою відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство повязує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного рішення, а тому колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: