АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа №752/2204/16-ц Доповідач: Поліщук Н.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

за участю секретаря Горбачової І.В.

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником за довіреністю ОСОБА_5, на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 06 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, треті особи - Друга Київська державна нотаріальна контора, Житлово-будівельний кооператив «Будівельник-4» про визначення частки померлої у праві власності на квартиру, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом,-

УСТАНОВИЛА:

В лютому 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, у якому просить визначити частку ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 у розмірі Ѕ частини квартири; визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8

Вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_8 За час життя вона склала заповіт на ім»я ОСОБА_6, яким заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_1, проте правовстановлюючих документів для оформлення спадщини ОСОБА_6 не має.

Вказує, що зазначена квартира набута ОСОБА_4 та ОСОБА_8 у період їхнього шлюбу та за їхні кошти, отже перебуває у спільній сумісній власності.

Обґрунтовуючи розмір частки, на яку просить визнати право власності, зазначає, що ОСОБА_4 відповідно до ст.1241 ЦК України має право на обов»язкову частку у спадщині.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 06 вересня 2016 року позовні вимоги задоволено, вирішено визначити частку ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 у розмірі Ѕ частини квартири; визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність висновків суду, що квартира є спільною сумісною власністю. Вказує, що ОСОБА_4 є членом ЖБК «Будівельник-4», квартира набута шляхом сплати самостійно ним пайових внесків. Проте позивачем не доведено обставини, що ОСОБА_8 також приймала участь у витратах по сплаті пайових внесків.

В судовому представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав, посилаючись на викладені в ній обставини. Просив скаргу задовольнити.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Представник третьої особи в судове засідання не з»явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до ст.305 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, що не з»явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивачів, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю померлої ОСОБА_8 та відповідача ОСОБА_4 Ураховуючи вимоги щодо обов»язкової частки у спадщині та зміст заповіту, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на досліджених у справі доказах та відповідає вимогам чинного законодавства.

Як установлено судом першої інстанції та убачається з матеріалів справи, ОСОБА_9 та ОСОБА_4 з 10 грудня 1980 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується даними Свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_1. На час смерті ОСОБА_8 шлюб не розірвано.

Згідно даних листа №1/06 від 07 червня 2016 року ЖБК «Будівельник-4», наданого на запит Голосіївського районного суду м.Києва, ОСОБА_4 є членом кооперативу з 06 квітня 1981 року та по теперішній час. Пайові внески за квартиру АДРЕСА_1 повністю внесені 20 грудня 1991 року ОСОБА_4

При цьому, відповідно до даних ксерокопії довідки ЖБК «Будівельник-4» №11, що видана в липні 2000 року на ім»я ОСОБА_4 та долучена відповідачем до апеляційної скарги, останній є власником кооперативної квартири АДРЕСА_1, є членом кооперативу з 1977 року, сума пайового внеску сплачена у повному обсязі 12 листопада 1992 року. Разом з тим, оригіналу цієї довідки відповідачем не подано, неподання цієї довідки до суду першої інстанції не мотивовано, відтак дані довідки не мають доказового навантаження.

27 серпня 2000 року Головним управлінням житлового забезпечення КМДА на ім»я ОСОБА_4 видано Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1.

03 грудня 2004 року ОСОБА_9 складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори, відповідно до якого на випадок своєї смерті належну їй квартиру АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_6

Згідно даних Свідоцтва про смерть НОМЕР_2 від 10 травня 2007 року ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до даних довідки форми №3, виданої ЖБК «Будівельник-4», в період з 26 вересня 2006 року по 27 липня 2010 року ОСОБА_6 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

15 березня 2013 року ОСОБА_6 звернувся до Другої Київського державної нотаріальної контори з заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_9, проте у цьому йому відмовлено з підстав ненадання правовстановлюючих документів, які б посвідчували право власності ОСОБА_9 на спадкове майно.

Доводи апеляційної скарги відповідача в тій частині, що пай було сплачено ним особисто, відтак квартира не є об»єктом спільної сумісної власності, відхиляються колегією суддів, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.1 ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Для визначення частки спадкодавця у праві власності на майно та для з»ясування наявності у нього прав щодо такого майна застосуванню підлягає закон, чинний на момент виникнення права на це майно.

Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про власність», чинному на момент виникнення у подружжя прав щодо вказаної вище квартири, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Відповідно до ст.16 цього Закону майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Відповідно до ч.1 ст.22 КЗпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно із змістом п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї не передбачено інше).

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодекса про шлюб та сім'ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Відповідно до п.п. «а, б» п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 18 вересня 1987 року «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК України ( 5464-10), ст.15 Закону "Про власність" ( 697-12), п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім'ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України ( 2006-07), враховуючи таке:

а) пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає

поділу на загальних підставах. При цьому суд повинен враховувати суму боргу, яку один з подружжя зобов'язаний повернути кредитору;

б) внесений одним з подружжя до вступу в шлюб пай є його особистим майном. Якщо паєнагромадження згодом збільшилися за рахунок коштів, одержаних одним з подружжя у дар або в порядку спадкування чи за рахунок дошлюбного майна, то ці кошти також є особистою власністю того з подружжя, який їх одержав. При поділі квартири на цю суму може бути збільшена його частка в паєнагромадженні.

З матеріалів справи убачається, що повна сплата пайових внесків була здійснена в період шлюбу ОСОБА_8 та ОСОБА_4, відтак квартира є їх спільним майном. Доказів на підтвердження того, що паєнагромадження були особистою власністю одного з подружжя, зокрема ОСОБА_11, останнім не надано, а дані довідки ЖБК щодо внесення коштів ОСОБА_11 як членом ЖБК не є належним та допустимим доказом на підтвердження такої обставини.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не установлено.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану представником за довіреністю ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 06 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В. Болотов