Справа № 740/876/16-ц
Провадження № 2/740/371/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

26 квітня 2016 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючої - судді Діденко О.П.,

при секретарі Капленку І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ніжині справу за позовною заявою ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Авто інтернешнл+» про визнання договору майнового лізингу недійсним та застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення коштів, одержаних на його виконання,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Авто інтернешнл+», у якому просив визнати договір фінансового лізингу від 21.08.2015 року №902120 недійсним та стягнути з ТОВ «Авто інтернешнл+» на його користь 41000,00 грн. коштів, сплачених на виконання умов цього договору, мотивуючи тим, що договір: містить несправедливі для нього, як споживача, умови та ознаки нечесної підприємницької діяльності зі сторони відповідача; не посвідчений нотаріально; предмет договору не містить вказівки на річ, визначену індивідуальними ознаками; порушує принцип солідарної відповідальності лізингодавця та продавця; містить ознаки надання фінансових послуг відповідачем, який не має відповідної ліцензії на здійснення такої діяльності.

У судове засідання позивач та йог представник не з»явилися, але від представника позивача адвоката ОСОБА_2 до суду надійшла заява, в якій він зазначив, що позивач та він, як представник, позовні вимоги підтримують, справу просить розглянути за їх з позивачем відсутності та що він не заперечує проти заочного розгляду справи в разі повторної неявки в судове засідання представника відповідача (а.с.50).

Відповідач свого представника повторно в судове засідання не направив. Судові повістки, які неодноразово направлялися відповідачу відповідно до вимог ст.74 ЦПК України, поверталися суду неврученими з відмітками пошти «за закінченням встановленого строку зберігання», що суд розцінює як відмову від одержання судових повісток, а тому відповідно до ч.8 ст.76 ЦПК України вважає відповідача таким, що про час розгляду справи повідомлений, у зв»язку з чим та відповідно до ст.224 ЦПК України визнав можливим заочний розгляд справи, проти чого представник позивача письмово не заперечував, та, відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом.

Дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 21.08.2015 року між сторонами був укладений договір майнового лізину (далі договір) № 902120 (копія на а.с. 12-16).

За умовами вказаного договору (п.п.2.1-3.5) лізингодавець (відповідач) зобовязується придбати та передати на умовах майнового лізину у користування майно (предмет лізингу - трактор МТЗ 82), а лізингоодержувач (позивач), зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Строк користування лізингоодержувачем предметом лізингу складається з періодів (місяців) згідно з графіком сплати лізингових платежів (додаток № 3 до договору) та починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі предмету лізингу за формою, встановленою лізингодавцем.

Замовлення предмету лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем специфікації (додаток №4 до договору) та сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу.

Лізингоодержувач має право самостійно обирати транспортний засіб (далі ТЗ) та продавця (постачальника) ТЗ і несе пов»язані з цим ризики. Продавцем (постачальником) ТЗ є особа, що, як правило, зазначається у специфікації. В такому випадку лізингоодержувач подає лізингодавцю письмову заяву із зазначенням назви продавця (постачальника).

Вартість предмета лізингу на момент укладання даного договору та розмір авансового платежу вказується в додатку № 2 до договору, який є невідємною його частиною.

Предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на лізингоодержувача згідно з умовами даного договору. Всі ризики по предмету лізингу переходять від лізингодавця до лізингоодержувача в момент передачі предмета лізингу по акту приймання-передачі.

У разі зміни вартості предмета лізингу до моменту повної сплати авансу лізингоодержувачем, останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмету лізингу лізингодавцем з метою виплати на менше 50% від вартості предмета лізингу на момент його передачі. В такому випадку вартість предмета лізингу та поточні лізингові платежі будуть розраховані, визначені та встановлені в додатковій угоді до даного договору.

Залежно від наявності у продавця предмета лізингу, вказаного лізингоодержувачем у даному договорі, сам предмет лізингу повинен бути замінений на інший предмет лізингу в обовязковому порядку. Умови такої заміни та проведення додаткових розрахунків, вказується у відповідній додатковій угоді до даного договору.

Відповідно до п. 16.11 договору додатки до договору є невід»ємною його частиною.

Пунктом 3.6 договору також передбачено, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець.

Права та обовязки сторін визначені в розділі 4 договору, у якому єдиним обов»язком лізингодавця є обов»язок передати у користування та володіння лізингодавцю предмет лізингу в порядку, встановленому даним договором, а обов»язки лізингоодержувача є досить суттєвими і містять 14 пунктів, прямо протилежна позиція міститься у частині прав сторін.

Згідно п. 5.1.договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (ста двадцяти) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу.

Пунктом 5.2. договору встановлено, що лізингоодержувач має право сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання даного договору платежами, визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмета лізингу в додатку № 2 до даного договору, та розрахований по формулі, визначеній в п. 8.2.2 договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати вартості фінансування.

Відповідно до п. 6.1. договору з дати підписання акту приймання-передачі (якщо інше не буде погоджено між лізингоодержувачем і лізингодавцем), лізингоодержувач має право користуватися предметом лізингу згідно з його звичайним призначенням.

Порядок та умови переходу права власності на предмет лізингу визначені в розділі 11 договору, де передбачено, що в разі належного виконання протягом усього строку дії договору зобовязань щодо сплати всіх лізингових платежів та інших зобовязань, визначених договором, лізингоодержувач має право набути у власність предмет лізингу за окремо укладеним договором купівлі-продажу по його викупній (залишковій) вартості, яка становить 1,5% від початкової вартості предмета лізингу, вказаної в додатку №3 до договору.

Згідно додатків №2 і №3 до договору, які містять графіки сплати першого і другого лізингових платежів та вхідну інформацію, вартість предмета лізингу становить 205000,00 грн.; авансовий платіж - 50% - 102500,00 грн.; сума лізингу - 102500,00 грн., щомісячний платіж першого лізингового платежу - 8541,67 грн.; щомісячний платіж другого лізингового платежу - 2332,19 грн.; вартість фінансування - 41000,00грн.; комісія за передачу (3%) - 6150,00 грн.; викупна вартість - 3075,00 грн. (а.с. 17- зв.бік, 18).

Додаток №4 до договору містить специфікацію предмета лізингу, у якій марка транспортного засобу зазначена: «МТЗ»; модель: «82 Беларус», кількість: «1»; ціна, грн. (в т. ч. ПДВ): 205000. При цьому, продавець чи постачальник предмета лізингу відповідачем не визначався (а.с. 18 зв. бік).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Аналізуючи умови укладеного між сторонами договору майнового лізингу», можна зробити висновок, що фактично за своєю правовою природою є договором фінансового лізингу і підпадає під дію Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За правилом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 15 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по- друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Зокрема, згідно п. 3.6 спірного договору лізингу лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець.

За змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, п. 3.6 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст. 808 ЦК України, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, а в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

За таких умов у позивача, після придбання трактора, будуть відсутні правові підстави звертатися безпосередньо до продавця у випадку наявності дефектів товару, оскільки він не набуде права споживача за договором купівлі-продажу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Забороняються як такі, що вводять в оману: пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; відмова від предявлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка товару (п. 1, п. 3 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Договір лізингу містить ціну предмета лізингу 205000,00 грн. Як зазначає позивач у позові, за пропозиціями різних майданчиків (постачальників, продавців) на момент укладення договору ціна нового трактора типу МТЗ 82 2015 року випуску, становила близько 400000,00 грн., у спростування чого докази з боку відповідача не надані.

За п. 3.4 договору у разі зміни вартості предмета лізингу до моменту повної сплати авансу лізингоодержувачем, останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмету лізингу лізингодавцем з метою виплати на менше 50% від вартості предмета лізингу на момент його передачі. В такому випадку вартість предмета лізингу та поточні лізингові платежі будуть розраховані, визначені та встановлені в додатковій угоді до даного договору.

Згідно п. 13 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливою є умова договору про визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

За нормами п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, є несправедливою умовою.

Зокрема, п. 4.3.1 та п. 4.3.2 договору містять дискримінаційній умови, оскільки зазначеними пунктами передбачені додаткові гарантії щодо прав лише зі сторони лізингодавця, жодних гарантій зі сторони прав лізингоодержувача спірним договором не передбачено.

Положеннями п. 4.3.5 договору визначено, що лізингодавець має право розірвати даний договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов договору (зокрема п. 4.3.2 даного договору). При цьому, лізингодавець не зобовязаний завчасно повідомляти лізингоодержувача про розірвання даного договору.

Проте, спірний договір не містить аналогічного права для лізингоодержувача, що свідчить про наявність несправедливої умови, передбаченої п. 6 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме, несправедливою умовою договору є надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається.

Пункти 8.3, 8.4, 8.13 договору містять несправедливі умови в розумінні п.13 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (несправедливими умовами договору є визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору), оскільки зазначеними умовами договору передбачене право лізингодавця збільшити ціну договору в односторонньому порядку, проте не визначене право лізингоодержувача в такому випадку розірвати договір.

За умовами п. 4 та п. 7 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими умовами договору є надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника). У п. 12.11 договору визначений розмір штрафу у випадку розірвання договору лізингоодержувачем, проте умовами спірного договору сплата штрафу у випадку розірвання договору лізингодавцем не передбачена, а тому зазначена умова договору є несправедливою.

Згідно ч. 1 ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

За умовами ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Проте, в п. 3.1 договору предметом лізингу по даному договору зазначено лише «МТЗ 82», а в додатку № 4 (специфікація), зазначено: марка «МТЗ»; модель «82 Беларус», що не дає можливості виділити дану річ із партії ідентичних речей, оскільки в договорі не визначено тип транспортного засобу, навіть взагалі не вказано, що це є трактор.

При цьому, за даними офіційної Інтернет сторінки «Мінського тракторного заводу» його офіційними дилерами в Україні є ТОВ «Агроресурс» (м. Кіровоград, вул. Московська, 190), ТОВ «Техноторг-Дон» (м. Миколаїв, вул. Героїв Сталінграду, 11,/1), ТОВ «Укравтозапчастина» (м. Київ, вул. 1 Травня, 1-А), ТОВ «Торговий Дім МТЗ» (С. Константинівка Новоодеського р-ну Миколаївської обл., вул. Миколаївська, 4). Жоден з вказаних дилерів не має в продажу саме трактора МТЗ 82 Беларус, оскільки трактори МТЗ Білоруського тракторного заводу, а також такі трактори, зібрані в Україні, представлені широким рядом моделей, в тому числі МТЗ-82.1, МТЗ-82.1.26, МТЗ-82.1.26 з малою кабіною тощо (а.с. 20-27).

Отже, предмет договору лізингу не відповідає вимогам ч. 1 ст. 807 ЦК України, оскільки він не визначений індивідуальними ознаками, що вирізняють його з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи його. Зокрема, чітко не вказані тип транспортного засобу, марка, модель, модифікація, ідентифікаційний номер тощо.

Окрім того, згідно п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11? ст. 4 Закону України «Про фінансові по слуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Спірний договір не містить посилань на наявну у відповідача ліцензію для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що дає підстави вважати що такий дозвіл (ліцензія) у відповідача відсутній, що суперечить вимогам законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

З зазначеного можна зробити висновок, що договір лізингу, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Спірний договір не був нотаріально посвідчений і докази у противагу зазначеному на час розгляду справи в суді відсутні.

З огляду на встановлене суд приходить до висновку, що договір майнового лізингу № 902120 від 21.08.2015 підлягає визнанню судом недійсним повністю на підставі ч. 1 ст. 2, ст.3, ст. 215 ЦК України у звязку з порушенням при його укладенні:

ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки він: містить несправедливі для споживача умови та ознаки нечесної підприємницької діяльності зі сторони відповідача;

ст. 799 ЦК України, оскільки договір не посвідчений нотаріально;

ст. 807 ЦК України, оскільки предмет договору не містить вказівки на річ, визначену індивідуальними ознаками;

ст. 808 ЦК України, оскільки договір порушує принцип солідарної відповідальності лізингодавця та продавця;

ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки договір містить ознаки надання фінансових послуг відповідачем, який не має відповідної ліцензії на здійснення такої діяльності.

Вищевикладені доводи повністю узгоджуються з висновком (правовою позицією) Верховного Суду України, викладеним у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, яка згідно зі ст. 3607 ЦПК України є обовязковою для судів, оскільки прийнята за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 355 цього Кодексу.

За приписами ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути предявлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

У зв»язку з тим, що на виконання умов договору лізингу позивачем на рахунок відповідача 21.08.2015 року по квитанції № 10ВН51098 було сплачено 41000,00 грн., то ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у рахунок повернення у натурі грошових коштів, одержаних на виконання недійсного правочину.

Оскільки на даний спір поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 22 якого передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов»язаними з порушенням їх прав, тому відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України судовий збір у розмірі 1102 грн. 40 коп. (551грн. 20 коп. за позовну вимогу немайнового характеру та 551грн. 20 коп. за позовну вимогу майнового характеру) слід стягнути з відповідача на користь держави.

Керуючись ст.ст. 209, 212-215, 218, 355, 3607, 88 ЦПК України, ст.ст. 184, 203, 215, 216, 220, 227, 799, 806-808 ЦК України, ст.ст. 18, 19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 1, 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недісним договір фінансового лізингу від 21.08.2015 року №902120, укладений між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Авто інтернешнл+».

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Авто інтернешнл+» на користь ОСОБА_1 41000,00 (сорок одну тисячу) грн. у рахунок повернення грошових коштів, сплачених на виконання недійсного правочину.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Авто інтернешнл+» на користь держави 1102 (одну тисячу сто дві) грн. 40 коп. судового збору.

Копію заочного рішення не пізніше трьох днів з дня його проголошення направити відповідачу рекомендованим листом із повідомленням.

На рішення позивачем може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Чернігівської області через Ніжинський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Діденко О.П.