Справа № 523/2278/16-ц
Провадження №2/523/1842/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" листопада 2016 р. Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючий суддя Бабаков В.П.,

при секретарі Мельніченко А.А.,

за участю позивачки, відповідача, представників сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 Аваль» про визнання договору іпотеки недійсним,

В С Т А Н О В И В :

17.02.2016 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання договору іпотеки недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка є власницею ? частини домоволодіння № 11 по вул. 26-та Лінія в м. Одесі та землекористувачем відповідної земельної ділянки за вказаною адресою, межі якої закріплені рішенням Суворовського райвиконкому № 431 від 17.06.1994 року. Власником суміжної земельної ділянки є відповідач ОСОБА_2, який приватизував її отримавши Державний акт на вказану земельну ділянку. До цього Державного акту помилково включено частину земельної ділянки позивачки. Тому позивачка оспорила вказаний державний акт та Постановою Одеського окружного адміністративного суду м. Одеси від 01 лютого 2012 року яка набрала чинності на підставі ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2013 року, вказаний державний акт скасовано. Однак вказане рішення не виконується оскільки право власності на вказану земельну ділянку обтяжено іпотекою на підставі договору іпотеки від 27.10.2006 року укладеному між відповідачами ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» та ОСОБА_2 Оскільки вказаний договір іпотеки порушує права позивачки на її земельну ділянку, позивачка просить суд визнати вказаний договір іпотеки недійсним.

Позивачка та її представник позов підтримали наполягали на його задоволенні,

Відповідач ОСОБА_2 позов визнав.

Представник відповідача ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та сторонами не заперечуються наступні факти.

Позивачка є власницею ? частини домоволодіння № 11 по вул. 26-та Лінія в м. Одесі та землекористувачем відповідної земельної ділянки за вказаною адресою, межі якої закріплені рішенням Суворовського райвиконкому № 431 від 17.06.1994 року.

Власником суміжної земельної ділянки є відповідач ОСОБА_2, який приватизував її отримавши Державний акт на вказану земельну ділянку.

До цього Державного акту помилково включено частину земельної ділянки позивачки. Тому позивачка оспорила вказаний державний акт та Постановою Одеського окружного адміністративного суду м. Одеси від 01 лютого 2012 року яка набрала чинності на підставі ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2013 року, вказаний державний акт скасовано.

Однак вказане рішення не виконується оскільки право власності на вказану земельну ділянку обтяжено іпотекою на підставі договору іпотеки від 27.10.2006 року укладеному між відповідачами ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» та ОСОБА_2 предметом якої є вказана земельна ділянка.

Згідно ч.1,2 ст. 78 ЗК України, право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються до них.

Статті 81, 82 ЗК України визначають підстави набуття громадянами та юридичними особами права власності на земельну ділянку. Відповідно до ч.1 ст. 125 ЗК України, право власності та право користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Частина 1 ст. 126 ЗК України визначає, що право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами. Згідно п. «д» ч.3 ст. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом застосування інших передбачених законом способів.

Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Відповідно до ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства.

Аналізуючи фактичні обставини справи та відповідні правовідносини, суд приходить до висновку про те, що позивачка обґрунтовано звернулася до суду з позовом про визнання договору іпотеки недійсним, та її позов підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 215, 387, 388 ЦК України, ст.ст. 78, 81, 82, 125, 126, 152, 212 ЗК України, ст. ст. 11, 213, 215 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 Аваль» про визнання договору іпотеки недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір іпотеки від 27.10.2006 року укладений між Публічним акціонерним товариством «ОСОБА_3 Аваль» та ОСОБА_2.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя