Ухвала

іменем україни

10 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Гримич М.К., Ткачука О.С.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазур Яна Володимирівна, про визнання недійсною угоди, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за договором купівлі-продажу від 23 липня 2014 року він придбав у ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1, однак не має можливості там проживати, оскільки відповідачі - колишня невістка та онук продавця, чинять йому перешкоди у користуванні власністю, до квартири не впускають, влаштовують сварки та викликають працівників міліції, у добровільному порядку квартиру не звільняють.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив усунути йому перешкоди у користуванні спірною квартирою, шляхом виселення з неї ОСОБА_5 та ОСОБА_6

ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 1994 року проживає у спірній квартирі, після реєстрації шлюбу з ОСОБА_9, за згодою його матері, а її син мешкає з часу свого народження. За період проживання в квартирі вона зробила капітальний ремонт і там знаходяться її та сина речі. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_9, власник квартири став чинити їй та її сину ОСОБА_6 перешкоди у користуванні квартирою.

Враховуючи викладене, ОСОБА_5 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який був укладеним між ОСОБА_7 та ОСОБА_4

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2016 року, первісний позов ОСОБА_4 задоволено. Усунуто ОСОБА_4 перешкоди у здійсненні ним права користування квартирою АДРЕСА_1, шляхом виселення з неї ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_7 на праві особистої приватної власності, на підставі свідоцтва про право власності, виданого Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції.

У 1994 році, після реєстрації шлюбу з сином власниці квартири за згодою останньої, невістка ОСОБА_5 вселилася в спірну квартиру, де і проживає на даний час із сином ОСОБА_6, 1995 року народження, без реєстрації.

Разом з тим, ОСОБА_5 є власницею квартири АДРЕСА_2, де і зареєстрована разом із сином.

Шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 був розірваний.

Як вбачається з договору купівлі-продажу від 23 липня 2014 року, ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_1, однак проживати в ній не може, так як там мешкають відповідачі.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Вказаний вище висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року № 6-158цс14, який відповідно до норм ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов обґрунтованого висновку, що позивач за первісним позовом як власник спірної квартири має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Разом з тим, позивач за зустрічним позовом є колишнім членом сім'ї сина власника квартири, шлюб між якими розірвано. Крім того, ОСОБА_5 є власницею іншої квартири, де і зареєстрована разом із сином.

За таких обставин відсутні підстави для застосування норм статей 362, 777, 822 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про здійснення капітального ремонту та витрату коштів на утримання спірного майна не є підставою для скасування судових рішень, оскільки такі вимоги не є предметом даного спору.

Місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

М.К.Гримич

О.С.Ткачук