Справа № 440/1761/15 Головуючий у 1 інстанції: Журибіда Б.М.
Провадження № 22-ц/783/4596/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і ОСОБА_2,

при секретарі Цапові П.М.,

за участю відповідачки ОСОБА_3 і її представника адвоката ОСОБА_4;

відповідачки ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Буського районного суду Львівської області від 01 червня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до матері ОСОБА_5 та сестри ОСОБА_5 (прізвище після одруження ОСОБА_3) ОСОБА_7 про поділ майна.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що позивачка разом з відповідачами є співвласниками квартири № 8 на вул. Заводській, 33 у м. Буську Буського району Львівської області, яка складається з двох житлових кімнат загальною площею 58,5 м.кв. (в подальшому «спірна квартира»). З 2013 року позивачка проживає окремо, з мамою (яка проживає у спірній квартирі) у неї склалися неприязні відносини, а відтак просила стягнути з відповідачів грошову компенсацію вартості належної їй 1/3 частки спірної квартири в сумі 238 875 грн. та витрати за проведення експертизи в сумі 800 грн. (а.с. 1-2).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 грошову компенсацію вартості за належну позивачці одну третю частку спірної квартири в сумі 238 875 грн. та витрати за проведення експертиз в сумі 800 грн.

Ухвалено припинити право власності Михалейко Софії Романівни на 1/3 частку спірної квартири після повної сплати Михалейко Романою Адамівною та Михалейко (Кравчук) Марією Романівною вказаної грошової компенсації.

Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_8 по 950 грн. 77 коп. недоплаченого судового збору в дохід держави (а.с. 74-75).

Дане рішення оскаржила відповідачка ОСОБА_3

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Вважає помилковим висновок суду про те, що спірна квартира перебуває у спільній часткові власності сторін по справі, оскільки ця квартира перейшла у власність сторін в результаті приватизації державного житлового фонду, а отже власність сторін у справі на спірну квартиру є спільною сумісною.

Стверджує, що відповідачі не чинять перешкод позивачці у користуванні спірною квартирою, співвласником якої вона є.

Вважає, неправомірним посилання суду в оскаржуваному рішенні на Свідоцтво про право власності на квартиру від 16.02.2000 року, оскільки вважає даний доказ недопустимим, так як сторонами спору клопотань про його долучення до матеріалів справи не заявлялося і судом не вирішувалося.

Вважає, що експертизу по справі призначено та проведено з порушенням вимог ЦПК України, оскільки проводив її не судовий експерт, а оцінювач, і у висновку експертизи не зазначено, що експерта попереджено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обовязків, а сам обєкт оцінки експертом не оглядався.

Висновок суду про те, що виділ в натурі кожному із співвласників по 1/3 частці квартири неможливий, оскільки квартира є двокімнатною, вважає нічим не обґрунтованим і лише припущенням, оскільки подібне твердження суд міг зробити лише на підставі висновку судової будівельно-технічної експертизи, яка не призначалася та не проводилась.

Звертає увагу на те, що вона ніде не працює та має на утриманні малолітню дитину-інваліда, а відповідачка ОСОБА_5 пенсіонерка, та стверджує, що відповідачі неспроможні сплатити позивачці грошову компенсацію за її частку в спірній квартирі, а відсутність у відповідачів коштів може призвести до примусового виконання рішення суду шляхом продажу спірної квартири з відповідним позбавленням відповідачів права на житло у спірній квартирі (а.с. 81-85).

Позивачка ОСОБА_6, будучи двічі належним чином повідомленою про час і місце апеляційного розгляду справи (а.с. 107, 117), двічі в судові засідання не зявилися, однак подала до суду заяву про апеляційний розгляд справи у її відсутності (а.с. 110).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, її представника, а також відповідачки ОСОБА_5 на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та стверджується матеріалами справи, що спірна квартира є двохкімнатною квартирою загальною площею 58,5 кв.м. і її співвласниками в результаті приватизації державного житлового фонду стали три особи, а саме: позивачка та дві відповідачки (а.с. 29, 30).

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо неможливості виділу у натурі частки позивачки із спірної двохкімнатної квартири загальною площею 58,5 кв.м. з урахуванням вимог чинного житлового законодавства до житлового приміщення, яке може бути виділеним у натурі.

Статтею 3 ЦК України встановлено, що загальними засадами цивільного законодавства є (зокрема) справедливість, добросовісність та розумність.

Оскаржуваним рішенням присуджено до стягнення з відповідачів на користь позивачки грошову компенсацію вартості за належну останній одну третю частку спірної квартири в сумі 238 875 грн. та витрати за проведення експертиз в сумі 800 грн.

Однак, присуджуючи до стягнення вище згадану грошову компенсацію, суд не перевірив можливості сплати відповідачами такої компенсації з урахуванням їх матеріального становища та не зясував, чи реалізація позивачкою свого права на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні в розмірі 238 875 грн. не порушить прав відповідачів.

В той же час, матеріалами справи стверджується, що відповідачка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є пенсіонеркою (а.с. 119) та отримує пенсію у розмірі 1 688 грн. 53 коп., яка є її єдиним джерелом доходів (а.с. 120), а спірна квартира її єдиним місцем проживання.

Як стверджується копією трудової книжки ОСОБА_8, згадана відповідачка тривалий час ніде не працює та тривалий час перебувала на обліку в Буькому районному центрі зайнятості, як безробітна (а.с. 126), має на утриманні малолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 122), яка страждає рядом вроджених захворювань (а.с. 125).

Батько дитини (чоловік апелянтки) також ніде не працює (а.с. 127), а саме апелянтка зі згаданою сімєю проживає у будинку загальною площею 54,5 кв.м., який на праві власності належить її свекру та у якому всього є зареєстрованими і проживають шість осіб (а.с. 123, 124).

За вище наведених обставин колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо неспроможності відповідачів сплатити позивачці грошову компенсацію вартості її частки у спірній квартирі, а також стосовно того, що реалізація оскаржуваного рішення суду в примусовому порядку може призвести до продажу спірної квартири - з відповідним позбавленням відповідачів права на житло у цій квартирі, що вважає неприпустимим, оскільки правовий режим спільної часткової власності учасників спору на спірну квартиру має враховувати інтереси всіх її учасників, а тому приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про відмову позивачці у задоволенні її позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п. 1-4, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 01 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_6 у задоволенні її позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 1 555 грн. 78 коп. сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: