СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ун. № 759/3520/16-ц
пр. № 2/759/2689/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2016 року Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Зайця Т.О. при секретарі Ковтун М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки частково недійсним,

В С Т А Н О В И В:

04.03.2016 року представник ОСОБА_1 звернувся з позовом про визнання недійсним п. 5 іпотечного договору №67221 від 17.10.2007 року, укладеного з АКІБ «УкрСиббанк», стягнення судового збору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.10.2007 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено іпотечний договір №67221 в якості забезпечення виконання умов споживчого кредитного договору №0, укладеного між сторонами, предметом іпотеки є квартира №43, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Бударіна, 9. Предмет іпотеки є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Договір іпотеки, зокрема п. 5, містить умови про задоволення вимог іпотекодержателя, в разі неналежного виконання умов кредитного договору. Вказаний пункт іпотечного договору, в розумінні ст. 36 Закону України «Про іпотеку», є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто окремим договором від іпотечного договору, на укладення якого повинна бути надана нотаріально засвідчена згода іншого з подружжя, яку позивач не надавав. Відсутність такої згоди є підставою для визнання п. 5 іпотечного договору недійсним.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини.

Представник ПАТ «УкрСиббанк» в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, а також просив застосувати наслідки пропуску строків позовної давності.

Третя особа в судове засідання не з'явилася.

Судом встановлено, що 17.10.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» (далі - Банк) та ОСОБА_2 (Позичальник) укладено договір про надання споживчого кредиту №0 (а. с. 4 - 10). В силу п. 1.1 якого банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти (кредит) в іноземній валюті, долар США, в сумі 149 444,00, що дорівнює 754 692,20 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених в даному договорі. Термін повернення кредиту - 17.10.2028 року (п. 1.2.2). Кредит надається для купівлі квартири (п. 1.4).

У якості забезпечення виконання зобов'язань позичальника за вказаним договором, 17.10.2007 року сторони уклали договір іпотеки №67221 (а. с. 11 - 13), відповідно до п. 1.1 якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно: п'ятикімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальна площа 99,50 кв. м., жила площа - 67,80 кв. м.

Пунктом 5 договору іпотеки встановлено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання (п. 5.1). Позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки (п. 5.2): передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (п. 5.2.1); отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі - продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (п. 5.2.2). Позасудове врегулювання може бути застосовано сторонами в будь-який момент звернення стягнення на предмет іпотеки, але в будь-якому разі лише до моменту набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (п. 5.3).

Відповідно до нотаріально засвідченої заяви ОСОБА_1 від 17.10.2007 року, позивач дав згоду на отримання його дружиною (ОСОБА_2В.) кредиту і передачу в іпотеку квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 25).

Також в удовому засіданні було встановлено, що позивач є поручителем за договором про надання споживчого кредиту №0.

26.06.2004 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_2. 24.10.2014 року шлюб було розірвано. Наведена обставина підтверджується відміткою в паспортних даних позивача (а. с. 14- 17).

Спір виник з тих підстав, що договір іпотеки, зокрема п. 5, містить умови про задоволення вимог іпотекодержателя, в разі неналежного виконання умов кредитного договору, який в розумінні ст. 36 Закону України «Про іпотеку» є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто окремим договором від іпотечного договору, на укладення якого повинна бути надана нотаріально засвідчена згода іншого з подружжя, яку позивач не надавав, що є підставою для визнання п. 5 іпотечного договору недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про іпотеку», майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Частиною 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення (ч. 1 ст. 576 ЦК України).

Майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників (ст. 578 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

За загальним правилом ч. 2 ст. 65 СК дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її (його) згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Така згода на укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згідно із ч. 3 ст. 65 ЦК повинна бути письмовою, у тому числі нотаріально посвідченою, якщо правочин підлягав вчиненню з таким посвідченням.

З аналізу наведених вище положень законодавства вбачається необхідність отримання згоди (письмової, нотаріально посвідченої) другого з подружжя на укладення застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя.

Проте, вирішуючи питання недійсності іпотечного договору в частині застереження про задоволення вимог іпотекодержателя з підстав відсутності нотаріально посвідченої згоди другого з подружжя, суд звертає на правову позицію, висловлену Верховним Судом України у справах за N 6-1912цс15 від 27.01.2016 року та N 1622цс15 від 07.10.2015 року.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Враховуючи наведену правову позицію у даній справі, суд керується наступним.

Чинне законодавство в даних правовідносинах пов'язує недійсність правочину не з обставиною недотримання форми згоди (письмової, нотаріально посвідченої) другого з подружжя на укладення застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, а з відсутністю її (згоди) як такої взагалі.

Фактичні обставини і матеріали справи свідчать про те, що позивач знав про укладення договорів (кредитного та іпотечного) і їх умови та надав згоду на укладення як самого іпотечного договору так і застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Зокрема, кредит на іпотечну квартиру отримувався в інтересах сім'ї зі згоди позивача, який окрім іншого ще є і поручителем по кредитному договору. Кредитний договір, іпотечний договір та нотаріально засвідчена згода позивача на отримання його дружиною кредиту і передачу в іпотеку квартири укладалися і вчинялися в один день, а іпотечний договір та нотаріально засвідчена згода позивача ще і в одного і того ж нотаріуса.

Наведене свідчить, що отримуючи кредит та укладаючи іпотечний договір із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, подружжя діяло спільно та за спільної згоди, а тому посилання на відсутність нотаріальної згоди щодо застереження про задоволення вимог іпотекодержателя не може бути підставою для визнання такого застереження недійсним, оскільки фактично така згода була, а недотримання вимог щодо форми викладення такої згоди не є підставою для визнання недійсним договору (застереження про задоволення вимог іпотекодержателя).

На підставі наведеного, суд відмовляє у задоволенні позову.

Щодо клопотання ПАТ «УкрСиббанк» про застосування наслідків пропуску строків позовної давності.

Цивільний кодекс України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 1 цієї статті, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Наслідки спливу позовної давності встановлені статтею 267 Цивільного кодексу України, зокрема: позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 вказаної статті).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено - п. 11.

Вказані роз'яснення свідчать про те, що самостійною підставою для відмови у позові є недоведеність позивачем своїх вимог.

Матеріали справи свідчать про сплив позовної давності у даних правовідносинах, проте в даному випадку суд відмовляє у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості, а тому відсутні підстави для застосування позовної давності.

Керуючись ст. ст. 3, 215, 369 575, 576, 578 ЦК України, ст. ст. 6, 36 Закону України «Про іпотеку», ст. 65 СК України, ст. ст. 57-61, 209, 212-215, 360-7 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги та може бути оскаржене до апеляційного суду м. Києва через районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

СУДДЯ Т.О. ЗАЄЦЬ