Справа № 175/548/16-ц
Провадження № 2/175/239/16
У Х В А Л А

19 лютого 2016 року смт. Ювілейне

Суддя Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області Новік Л.М., ознайомившись з позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, витрачених на утримання сумісного майна,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, витрачених на утримання сумісного майна, у сумі 121 630 грн. 29 коп.

У порушення ч. 5 ст. 119 ЦПК України, до позовної заяви не доданий документ, що підтверджує сплату судового збору.

Відповідно до пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

Разом з позовною заявою ОСОБА_1 було подано заяву про звільнення або відстрочення сплати судового збору у звязку з її важким матеріальним становищем та неможливістю сплати при подачі позову повного розміру судового збору.

Проте, з матеріалів позовної заяви не вбачається навіть часткова сплата судового збору позивачем при зверненні суду, який з урахуванням ціни позову та пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» становить 1216 грн. 30 коп., у звязку з чим у суду виникають сумніви щодо можливості його сплати позивачем у разі присудження з неї на користь держави судових витрат.

Згідно ч. 1 ст.182 ЦПК України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 182 ЦПК України, з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд може зменшити розмір належних до оплати судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, або звільнити від їх оплати.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду.

Суд звертає увагу позивача на тому, що право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на чому наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «ОСОБА_3 де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року, тому позивач при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Дотримання вимог ст.119 ЦПК України при пред`явленні позову в суд, у тому числі надання документу, що підтверджує сплату судового збору (ч.5 ст.119 ЦПК України) та сплата його в належному розмірі є імперативним правилом як для сторін, так і для суду.

У відповідності до ч.1 ст.121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати пяти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Таким чином, суд не вбачає підстав для звільнення або відстрочення сплати судового збору, вважає за необхідне позовну заяву залишити без руху та надати позивачу строк для усунення недоліків.

Керуючись ст. 119, 121, 182 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, витрачених на утримання сумісного майна залишити без руху.

Надати позивачу строк для усунення недоліків заяви 5 днів з дня отримання копії ухвали та роз'яснити, що у випадку неусунення недоліків у встановлений строк заява буде вважатися неподаною та буде повернута позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Л.М. Новік