Справа № 372/2227/15-ц Головуючий у І інстанції Мора О. М.
Провадження № 22-ц/780/620/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 17.02.2016
УХВАЛА

Іменем України

17 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Антоненко В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Поліщука М.А.,

за участю секретаря Вербової І.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі продажу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання права власності на майно.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 22 травня 2015 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання права власності на майно.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 07 серпня 2006 року у Бабушкінському відділі РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений та зареєстрований шлюб (актовий запис № 438).

17 жовтня 2009 року від зареєстрованого шлюбу у подружжя народилася донька ОСОБА_6. Під час шлюбу матірю позивача за договором від 15 вересня 2010 року ОСОБА_4 було подаровано земельну ділянку загальною площею 0,75 га, кадастровий номер :03:006:0044, розташовану за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Романків, вул. Лісова.

У період 2011-2013 років на зазначеній земельній ділянці подружжям ОСОБА_4 за спільні кошти було побудовано житлові будинки та інше нерухоме майно.

Під час шлюбу колишнього подружжя житлові будинки були облаштовані меблями та побутовим обладнанням, необхідними для проживання, що свідчить про готовність будівель до введення в експлуатацію. Висновком експерта №5/2/2015 від 21 квітня 2015 року встановлено, що за час будівництва за період 2011-2013 років, в межах наявних документів на витрати, подружжям ОСОБА_4 у будівництво та облаштування спірного нерухомого майна було витрачено грошові кошти в загальній сумі 15749360,25 гривень.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 вересня 2013 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано.

22 травня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договори купівлі-продажу спірної нерухомості.

Посилаючись на норми СК України позивач зазначав, що майно, набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Позивач зазначав, що житловий будинок та інше нерухоме майно, що розташоване на земельній ділянці загальною площею 0,75 кадастровий номер :03:006:0044 в селі Романків Обухівського району Київської області по пров. Лісовому, 22, було побудоване під час зареєстрованого шлюбу, за спільні кошти подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Про поділ вказаного спірного майна позивач і відповідач не домовлялися, шлюбний договір не укладали, тому спірне нерухоме майно належить позивачу і відповідачці в рівних частинах на праві спільної сумісної власності.

Згідно зі ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу і відповідно розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою.

Крім того зазначав, що 22 травня 2014 між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_7 без згоди позивача, як того вимагає ст. 369 ЦК України, а отже без належних повноважень, був укладений договір купівлі-продажу спільного майна колишнього подружжя ОСОБА_4.

Згідно з ч. 3 ст. 209 ЦК України, нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 ЦК України.

Спірний правочин був укладений без згоди позивача, а тому приватним нотаріусом не було дотримано вимоги ст.ст. 203, 369 ЦК України. У відповідності до ч.4 ст. 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Також зазначав, що укладені між відповідачами договори купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки вимогам закону не відповідають, а тому мають бути визнані судом недійсними.

Оскільки, відповідачем ОСОБА_4 під час укладення спірних договорів не було дотримано вимоги ст.68 СК України, ст.ст. 203, 215, 369 ЦК України, це є підставою для визнання їх недійсними.

Посилаючись на норми ЦК України, СК України, позивач просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: житлового будинку загальною площею 767,7 кв. м; басейну загальною площею 479,9 кв.м; будинку для персоналу загальною площею 211,8 кв. м, розташованого на земельній ділянці загальною площею 0,75 га, кадастровий номер :03:006:0044 за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, с. Романків, провулок Лісовий, 22, укладений 22 травня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 11030; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,75 га, кадастровий номер :03:006:0044, розташованої за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, с. Романків, провулок Лісовий, 22, укладений 22 травня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 і посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 11029; визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право спільної сумісної власності на наступне нерухоме майно: житловий будинок загальною площею 767,7 кв. м; басейн загальною площею 479,9 кв.м; будинок для персоналу загальною площею 211,8 кв.м, які розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,75 га, кадастровий номер :03:006:0044 за адресою: Київська обл., Обухівський район, с. Романків, провулок Лісовий, 22.; поділити нерухоме майно і визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину нерухомого майна, а саме: право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 767,7 кв. м; право власності на 1/2 частину басейну загальною площею 479,9 кв.м; право власності на 1/2 частину будинку для персоналу загальною площею 211,8 кв.м, що розташоване на земельній ділянці загальною площею 0,75 га, кадастровий; номер :03:006:0044 за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Романків, провулок Лісовий, 22.; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,75 та, кадастровий номер :03:006:0044, розташованої за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, с. Романків, провулок Лісовий, 22; поділити нерухоме майно і визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину нерухомого майна, а саме: право власності на 1/2частину житлового будинку загальною площею 767,7 кв. м; право власності на 1/2 частину басейну загальною площею 479,9 кв.м; право власності на 1/2 частину будинку для персоналу загальною площею 211,8 кв.м, що розташоване на земельній ділянці загальною площею 0,75 га, кадастровий; номер :03:006:0044 за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Романків, провулок Лісовий, 22; визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,75 га, кадастровий номер :03:006:0044, розташованої за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Романків, провулок Лісовий, 22.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 грудня 2015 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівліпродажу нерухомого майна, укладений 22 травня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 11030. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 22 травня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 і посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 11029. Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право спільної сумісної власності на наступне нерухоме майно: житловий будинок загальною площею 767,7 кв. м; басейн загальною площею 479,9 кв.м; будинок для персоналу загальною площею 211,8 кв.м, які розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,75 га, кадастровий номер :03:006:0044 за адресою: Київська обл., Обухівський район, с. Романків, провулок Лісовий, 22. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,75 га, кадастровий номер :03:006:0044 за адресою: Київська обл., Обухівський район, с. Романків, провулок Лісовий, 22. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,75 га, кадастровий номер :03:006:0044 за адресою: Київська обл., Обухівський район, с. Романків, провулок Лісовий, 22. В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину нерухомого майна, а саме: право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 767,7 кв. м; право власності на 1/2 частину басейну загальною площею 479,9 кв.м; право власності на 1/2 частину будинку для персоналу загальною площею 211,8 кв.м, що розташоване на земельній ділянці загальною площею 0,75 га, кадастровий; номер :03:006:0044 за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Романків, провулок Лісовий, 22. В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину нерухомого майна, а саме: право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 767,7 кв. м; право власності на 1/2 частину басейну загальною площею 479,9 кв.м; право власності на 1/2 частину будинку для персоналу загальною площею 211,8 кв.м, що розташоване на земельній ділянці загальною площею 0,75 га, кадастровий; номер :03:006:0044 за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Романків, провулок Лісовий, 22.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

По справі встановлено, що сторони ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 7 серпня 2006 року по 20 вересня 2013 року. Від шлюбу мають дочку ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1. Під час шлюбу матірю позивача за договором від 15 вересня 2010 року ОСОБА_4 було подаровано земельну ділянку загальною площею 0,75 га, кадастровий номер :03:006:0044, розташовану за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Романків, вул. Лісова.

За час шлюбу у період 2011-2013 років позивачем та відповідачем за спільні кошти було збудовано житловий будинок загальною площею 767,7 кв. м; басейн загальною площею 479,9 кв.м; будинок для персоналу загальною площею 211,8 кв. м, які розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,75 га, кадастровий номер :03:006:0044 за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, с. Романків, провулок Лісовий, 22.

Зазначені факти підтверджуються висновками спеціаліста, доданими до матеріалів справи, показами свідків та письмовими доказами, наданими сторонами до матеріалів справи.

Так в матеріалах справи наявний висновок спеціаліста ОСОБА_8 за №5/2/2015 року від 21 квітня 2015 року, з якого вбачається, що за результатами проведення експертноекономічного дослідження встановлено, що вартість будівельних робіт та матеріалів для будівництва спірних обєктів у період з квітня 2011 року по березень 2013 року за договором №21/04-11 від 21 квітня 2011 року підтверджена на суму 8215221 гривні 54 копійки. Також зазначеним висновком підтверджуються наступні витрати подружжя, повязані з будівництвом та оздобленням спірних обєктів: передача грошових коштів директору ПП «ТБК«Аверс-Сервіс» на закупівлю матеріалів та будівельні роботи в розмірі 7130147 гривень; понесені витрати на виконання проектних робіт, послуги охорони обєкту в розмірі 763771 гривень 08 копійок; витрати на купівлю меблів та оздоблювальних матеріалів у період з грудня 2012 року по березень 2013 року на суму 4734964 гривень та 156622, 95 євро.

Крім того, в матеріалах справи наявний висновок експертного дослідження від 21 серпня 2015 року № 0821, з якого вбачається, що станом на квітень 2013 року ступінь готовності домоволодіння, розташованого за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Романків, вулиця Лісна складає, в межах 88-92%. Крім того, з зазначеного висновку вбачаться, що станом на квітень 2013 року обєкти нерухомості були готові для прийняття їх в експлуатацію в порядку передбаченому чинним законодавством України.

Факт будівництва спірного нерухомого майна у 2011-2013 роках підтвердили також свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Відповідно до положень ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. При цьому, відповідно до п. 7 цієї ж статті, якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні відповідно до розміру внеску є його особистою приватною власністю. З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу. Визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення. Доказів, які б спростовували презумпцію спільності майна та доводили існування обставин, передбачених ст. 57 СК України, відповідач та її представник суду не надали.

За таких обставин суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що спірне нерухоме майно було набуто сторонами у шлюбі і є їх спільною сумісною власністю.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд обґрунтовано виходив з положень ст. ст. 203, 215, 216, 217, 368, 369, 372 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 63, 65, 68, 70 СК України та прийшов до правильного висновку про те, що позивачем надано до суду належні та допустимі докази на підтвердження свого позову, а тому позов є обґрунтованим та доведеним та підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 61, ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 68, ч. 1 ст. 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. При цьому розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до вимог ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Як вбачається з матеріалів справи, та не заперечується відповідачем, згоди на відчуження спірного майна, а саме: житловий будинок загальною площею 767,7 кв. м; басейн загальною площею 479,9 кв.м; будинок для персоналу загальною площею 211,8 кв.м, які розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,75 га, кадастровий номер :03:006:0044 за адресою: Київська обл., Обухівський район, с. Романків, провулок Лісовий, 22, на момент укладення договору купівлі-продажу позивач не надавав.

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників без згоди іншого, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Аналогічні положення містить Постанова Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", в абз. 4 ч. 26 якої вказано, що якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України можуть пред'явити позов про визнання такого правочину недійсним.

Оцінивши в сукупності всі докази, суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог, оскільки при розгляді даної справи по суті встановлено обставини недійсності правочину з підстав заявлених позивачем. Відповідачі не спростували твердження позивача, не довели надання згоди позивачем на укладення спірного договору щодо відчуження майна, яке перебувало у спільній сумісній власності подружжя.

Оскільки судом визнано, що предмет договору купівлі-продажу належить до обєктів права спільної сумісної власності, на думку суду ОСОБА_4 мала отримати згоду позивача на відчуження спільного сумісного майна.

За наведених обставин, суд вважав, що належним способом захисту права власності позивача є визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: житлового будинку загальною площею 767,7 кв. м; басейну загальною площею 479,9 кв.м; будинку для персоналу загальною площею 211,8 кв. м, розташованого на земельній ділянці загальною площею 0,75 га, кадастровий номер :03:006:0044 за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, с. Романків, провулок Лісовий, 22, укладеного 22 травня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за № 11030.

Що стосується вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 22 травня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 і посвідченого нотаріально Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за № 11029, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з положень ст.120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, відповідно до яких до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами, право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності на жилий будинок, будівлю або споруду.

Як встановлено судом обєктом права спільної сумісної власності є: житловий будинок загальною площею 767,7 кв. м; басейн загальною площею 479,9 кв.м; будинок для персоналу загальною площею 211,8 кв.м, розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,75 га, кадастровий номер :03:006:0044 за адресою: Київська обл., Обухівський район, с. Романків, провулок Лісовий, 22.

У звязку з набуттям ОСОБА_3 права власності на вищезазначені обєкти нерухомості відчуження земельної ділянки відбулося у спосіб, що порушує права позивача, повязані з користуванням та розпорядженням обєктами нерухомості, розташованими на спірній земельній ділянці.

За таких обставин, суд правомірно вважав, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 22 травня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений нотаріально Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 11029, спрямований на ухилення ОСОБА_4 від поділу спільного майна, оскільки укладений без погодження співвласника нерухомого майна, яке розташоване на земельній ділянці, що є предметом договору та в силу статті 120 Земельного кодексу України та вимог статей 203, 215 та 234 Цивільного кодексу України підлягає визнанню недійсним.

Задовольняючи позовні вимоги про поділ спірного майна, суд виходив з положень ст. 71 СК України, відповідно до яких, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже, відповідно до вищенаведених правових норм, виходячи з рівності часток подружжя, враховуючи те, що жоден із подружжя не вчинив дій згідно приписів ст.71 СК України, суд визнав за можливе визнати обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 житловий будинок загальною площею 767,7 кв. м; басейн загальною площею 479,9 кв.м; будинок для персоналу загальною площею 211,8 кв. м, які розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,75 га, кадастровий номер :03:006:0044 за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, с. Романків, провулок Лісовий, 22 та поділити вищезазначене майно, визнавши за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності за кожним на 1/2 житлового будинку загальною площею 767,7 кв. м; басейну загальною площею 479,9 кв.м; будиноку для персоналу загальною площею 211,8 кв. м, які розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,75 га, кадастровий номер :03:006:0044 за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, с. Романків, провулок Лісовий, 22.

Разом з тим підлягає визнанню за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,75 га, кадастровий номер :03:006:0044 за адресою: Київська обл., Обухівський район, с. Романків, провулок Лісовий, 22, оскільки зазначена позовна вимога узгоджується зі статтею 120 Земельного кодексу України.

Висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав до його скасування при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Докази та обставини, на які посилається апелянт у апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішенні, не спростовують.

Відповідно до положень ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За наведених обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: