Справа № 2/638/1781/16
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

15 лютого 2016 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді: Штих Т.В.,

при секретарі: Кондратюк І.В.,Чаленко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом до ОСОБА_2 третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину.

В обґрунтування позовних вимога посилається на те, що в серпні 2014 року позивачці стало відомо, що відповідач ОСОБА_2 звернувся до Київського районного суду міста Харкова з позовом до її чоловіка ОСОБА_3 про стягнення суми боргу по борговій розписці у сумі 135 тисяч доларів США. З наданих судом документів вона зясувала, що її чоловік наче б то брав кошти у ОСОБА_2 для розвитку родинного бізнесу у 2011 році, а після того, як не повернув, ОСОБА_2 звернувся до суду з метою стягнення цих коштів. Позивачка зазначає, що про написання розписки, і взяття коштів у ОСОБА_2 її чоловіком вона не знала, більш того зазначає, що її чоловік не міг брати такі кошти, не повідомивши її. Звертає увагу суду, що її чоловік тривалий час хворіє, приймає сильно діючи лікарські препарати, тому просить визнати вказану розписку недійсною

В судове засідання позивачка не зявилась. Її представник наполягала на задоволенні вказаних позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник просили суд відмовити в задоволенні вказаних позовних вимог. Відповідач ОСОБА_2 пояснив суду, що тривалий час був знайомим з ОСОБА_3, тому на прохання останнього надати кошти в борг, погодився, та під розписку надав вказану суму коштів. Пояснює, що був впевнений в тому, що ОСОБА_3 поверне борг своєчасно. Спростовує пояснення сторони позивача, щодо незнання позивачки про розписку та отримані кошти ОСОБА_3, так як зазначає, що тривалий час товаришували родинами, а після того, як він надав кошти в борг, родина позивачки придбала нерухоме майно.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про час та дату судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Суд вважає за можливе розглядати справу за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Суд, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню.

У відповідності до ст.ст. 11, 60 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 20 жовтня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір позики грошових коштів у письмовому вигляді. Відповідно до договору позики грошових коштів від 20 жовтня 2011 року (далі Договір), ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_3, а ОСОБА_3 зобовязується повернути ОСОБА_4 суму, еквівалентну 135000 доларів США, що за курсом НБУ на момент оформлення договору становило 1080000 грн.

Згідно Договору позики, був встановлений кінцевий строк повернення позики два роки тобто до 20 жовтня 2013 року.

Грошові кошти ОСОБА_3 отримав, однак до теперішнього часу не виконав свої зобов'язання щодо повернення грошових коштів відповідно до умов договору позики від 20 жовтня 2011 року.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 541 Цивільного кодексу України, солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Відповідно до ч.1, ч.4 ст. 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Питання щодо того, чи входить майнові обовязки (борги) подружжя до складу належного їм майна, не можна вважати спірними.

Згідно із ст. 190 Цивільного кодексу України, майном як особливим обєктом вважаються: а) окрема річ, сукупність речей; б) майнові права; в) майнові обовязки. Таким чином, до майна подружжя входять не тільки обєкти матеріального світу речі, а й належні подружжю обовязки (борги).

Закон передбачає можливість майнової відповідальності другого з подружжя. Згідно із ч. 2 ст. 73 Сімейного кодексу України, стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 Цивільного кодексу України, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Згідно з ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Стаття 526 Цивільного кодексу України визначає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання.

Згідно вимог ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України.

У разі порушення зобовязання, згідно вимог ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Щодо Заперечень представника позивача суд зазначає наступне, відповідно до абз. 1 правової позиції Верховного Суду України за постановою судової палати у цивільних справах від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст. 3707 Цивільного процесуального кодексу України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суду не доведено, що ОСОБА_3 в час написання розписки знаходився під впливом сильно діючих лікарських препаратів. Суду не надано медичної документації та взагалі відсутня документація де були б обєктивні судово медичні дані, що громадянин ОСОБА_3 дійсно приймав сильнодіючі лікарські препарати напередодні та у період укладання договору позики.

Сторонами дотримано форми укладання договору та реальні наслідки по указаному договору наступили.

Враховуючи все вищевикладене, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі вище викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 14, 27, 31, 60, 88, 213-215, Цивільного процесуального кодексу України, ст. ст. 11, 526, 541,ч. 1 ст. 543, 610, п. 2 ч. 1 ст. 611, 625, ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1048, 1050ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину залишити без задоволення.

Судовий збір вважати сплаченим позивачкою.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області протягом 10 днів з дня його проголошення через Дзержинський районний суд м. Харкова.

Головуючий суддя: Штих Т.В.