Справа № 461/2574/16 Головуючий у 1 інстанції: Государський А.В.
Провадження № 22-ц/783/6227/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

секретаря Бохонко Е.Р.,

з участю позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, Міністерства оборони України Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, з участю третьої особи ОСОБА_3, про визнання недійсними свідоцтва про право власності та розпорядження органу приватизації, -

встановила:

В квітні 2016 року позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_6, Міністерства оборони України Квартирно-епксплуатаційного відділу м. Львова, з участю третьої особи ОСОБА_3, про визнання недійсними свідоцтва про право власності та розпорядження органу приватизації.

Вимоги обґрунтовує тим, що 10.10.1997 року на підставі розпорядження органу приватизації № 6167 передано у спільну сумісну власність його бабці ОСОБА_7 та матері ОСОБА_6 квартиру № 7 у будинку № 44а на вул. Стрийській у м. Львові та видано Свідоцтво про право власності від 31.10.1997 року. Оскаржуване розпорядження прийняте на підставі заяви ОСОБА_7 та довідки про склад сім'ї наймача ізольованої квартири від 18.12.1996 року № 1/1845.

14.11.2003 року ОСОБА_7П, померла, а в подальшому 25.10.2004 року ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про спадщину за законом від 07.10.2014 року набула право власності на 1/2 частину квартири, яка належала спадкодавцю, та зареєструвала право власності.

Позивач стверджує, що на момент проведення приватизації квартири № 7 у будинку №44а на вул. Стрийській у м. Львові він проживав разом із матір»ю та бабусею, однак орган приватизації безпідставно не включив його у список осіб, які проживали у квартирі на момент приватизації. Такі дії відповідача КЕВ м. Львова призвели до порушення його права на приватизацію частки квартири № 7.

У зв»язку із цим, просив суд визнати недійсним та скасувати розпорядження органу приватизації про приватизацію квартири № 7 у будинку № 44а на вул. Стрийській у м. Львові № 6167 від 10.10.1997 року, Свідоцтво про право власності на квартиру № 7 у будинку № 44а на вул. Стрийській у м. Львові.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 22 серпня 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5, Міністерства оборони України Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, з участю третьої особи ОСОБА_3, про визнання недійсними свідоцтва про право власності та розпорядження органу приватизаціїзадоволено.

Визнано недійсним та скасовано Розпорядження органу приватизації про приватизацію квартири № 7 у будинку № 44а на вул. Стрийській у м. Львові, Свідоцтво про право власності на квартиру № 7 у будинку № 44а на вул. Стрийській у м. Львові, видане Квартирно-експлуатаційною частиною району 31.10.1997 року згідно з розпорядженням № 6167 від 10.10.1997 року, зареєстрованого у Львівському обласному державному комунальному бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки за № 23473 (реєстраційний № 7574725).

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору в розмірі 551 (п»ятсот п»ятдесят одну) грн. 20 коп.

Стягнуто з Міністерства оборони України Квартирно-епксплуатаційного відділу м. Львова на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору в розмірі 551 (п»ятсот п»ятдесят одну) грн. 20 коп.

Рішення оскаржив представник третьої особи ОСОБА_3 ОСОБА_4, з оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає таке незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що суду не надано належних та допустимих доказів постійного проживання позивача по справі у квартирі по вул. Стрийська, 44а/7 у м. Львові, тому на думку апелянта, суд пов»язав право особи на приватизацію з фактом її реєстрації у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а не з правом на житло та фактом проживання у квартирі.

Свою правову позицію обґрунтовує покликанням на судові рішення, прийняті в касаційному порядку Верховним судом України та Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Звертає увагу, що позивач по справі не довів факт постійного проживання у спірній квартирі та не зазначив, якими нормами необхідно користуватись при розгляді вимоги про скасування свідоцтва про право власності та розпорядження органу приватизації.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 серпня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_6 та представник відповідача квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення судових повісток (а.с. 92,96), в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

Третя особа ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, представник ОСОБА_4 подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв»язку із зайнятістю в іншій справі, третят особа ОСОБА_3 про причину неявки не повідомив.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з»явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення на позивача ОСОБА_2 на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить переконання, що виходячи з наявних в матеріалах справи та досліджених в судовому засіданні доказів, оскаржуване рішення суду першої інстанції, відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги районний суд виходив з того, що в суді встановлено порушення права позивача на участь у приватизації квартири, що призвело до прийняття органом приватизації розпорядження про приватизацію квартири та реєстрацію права власності на неї.

Крім цього, суд вважав, що позивач не пропустив строк позовної давності, оскільки звернувся в суд через два роки після досягнення повноліття, а відтак в межах трирічного строку позовної давності.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції судова колегія виходить з наступного.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Відповідності до ст. 15 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних та оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.12.1996 року ОСОБА_7 звернулася із заявою до КЕЧ м. Львова, як до органу приватизації, про прийняття рішення про приватизацію квартири у м. Львові по вул. Стрийська, 44а/7 (а.с. 8).

10.10.1997 року на підставі Розпорядження органу приватизації № 6167, яке прийнято з врахуванням заяви ОСОБА_7 та довідки про склад сім'ї наймача ізольованої квартири від 18.12.1996 року № 1/1845, проведено приватизацію квартири № 7 у будинку № 44а на вул. Стрийській у м. Львові та передано її у спільну сумісну власність ОСОБА_8 та ОСОБА_6 (а.с.7, 9, 10).

Згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 31.10.1997 року, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 належить на праві спільної сумісної власності квартира № 7 у будинку № 44 а на вул. Стрийській у м. Львові, загальна площа становить 86,30 кв.м.

ОСОБА_7 померла 14.11.2003 року, проведено запис у книзі реєстрації актів про смерть, видано свідоцтво про смерть серія І-СГ № 326357 (а.с. 11).

07.10.2004 року відповідач ОСОБА_6 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого набула у власність ? частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_7 (а.с. 12).

Відповідач ОСОБА_6 є матір'ю позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-СГ № 130675, актовий запис № 146 (а.с. 5).

Звертаючись з позовною заявою позивач ОСОБА_2 фактично свої вимоги зводив до того, що під час проведення процедури приватизації квартири АДРЕСА_2, постійно проживав у ній, однак на цей час був малолітнім і його не включено у списки осіб, які проживали у цій квартирі на час її приватизації.

Колегія суддів звертає увагу на те, що правові основи приватизації житла, що знаходиться у державній власності, визначені в Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду», який прийнято 19.06.1992 р. за № 2482-Х11.

Закон передбачає порядок набуття права власності на житло громадянами України, які користуються державним житловим фондом на законних підставах, з обмеженням на приватизацію, визначеним п.2 ст.2 цього Закону.

Статтею 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім»ї та додатково 10 квадратних метрів на сім»ю.

Частиною 1 ст. 5 ЖК Української РСР визначено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Держава гарантує забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом України та іншими нормативно-правовими актами (ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей»).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна, в тому числі, належать будинки, споруди.

Таким чином, Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами.

Згідно із Законом України «Про правовий режим майна у Збройних силах України» військові містечка є військовим майном, яке знаходиться в оперативному управлінні військових частин і КЕВ м. Львова.

З копії паспорта на ім»я позивача ОСОБА_2 встановлено, що він зареєстрований з 09.01.1997 року та постійно проживав у квартирі № 7 у будинку № 44а на вул. Стрийській у м.Львові.

В свою чергу, у довідці Комунальної 4-ої міської клінічної лікарні № 417 від 18.04.2016 року зазначено, що позивач перебував на обліку в дитячій поліклініці Комунальної 4-ої міської клінічної лікарні, з народження до 18-ти років, проживав за адресою, місце проживання не змінював (а.с. 28).

Крім цього, відповідно до ч. 2 ст. 17 ЦК УРСР (у редакції 1963 року, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п'ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів.

Відтак, враховуючи те, що на момент подання ОСОБА_7 заяви до органу приватизації та прийняття 10.10.1997 року оскаржуваного розпорядження № 6167, позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживав та був зареєстрований (з 09.01.1997 року) у квартирі АДРЕСА_3, суд вважає, що останній мав право приймати участь у приватизації квартири та на передачу йому разом із іншими мешканцями, у спільну сумісну власність спірної квартири.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції пов»язав право особи на приватизацію з фактом її реєстрації у спірній квартирі, а не з фактом проживання у квартирі, є безпідставними, оскільки як зазначено вище, судом першої інстанції здобуто достатні докази на підтвердження пояснень позивача, що окрім реєстрації, він з часу народження проживав у ІНФОРМАЦІЯ_2.

При цьому, у рішенні суд підставно застосував правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 30 січня 2013 року у справі № 6-125цс12, висновки якої зводяться до того, що виходячи з аналізу змісту Закону № 2482-XІІ у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сімї.

Що стосується інших доводів третьої особи, а саме про застосування наслідків спливу позовної давності, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до положень ст.76 ЦК Української РСР (в ред. 1963 року) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічна норма закріплена і у ст. 261 чинного ЦК України.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскільки право позивача на частку у спірній квартирі було порушено, і лише із набуттям повноліття він отримав можливість самостійно здійснювати та захищати свої права, відтак звернувшись із позовом 15.04.2016 року, тобто через два роки після досягнення повноліття, позивач не пропустив трирічний строк звернення з позовом до суду.

Колегія суддів приходить переконання, що оцінюючи зібрані у справі докази, суд першої інстанції, з врахуванням положень ст. 21 ЦК України, визнавши недійсним та скасувавши свідоцтва про право власності та розпорядження органу приватизації, дійшов правильного висновку про те, що право позивача ОСОБА_2 на приватизацію квартири було порушено та підлягає захисту.

Покликання апелянта на судові рішення касаційної інстанції в інших справах колегіє суддів до уваги не приймається, оскільки такі не мають преюдиційного значення для даної справи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили, шляхом подання на неї касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

ОСОБА_9