Справа №489/6116/15-ц 08.09.2016 08.09.2016 08.09.2016
Провадження №22-ц/784/1844/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
справа № 489/6116/15-ц
провадження № 22ц/784/1844/2016 Головуючий у першій інстанції: Тихонова Н.С.
категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції: Лівінський І.В.
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

08 вересня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лівінського І.В.,

суддів: Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі: представника апелянта - ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2016 року

за позовом

публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ПАТ «КБ «Надра») до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про визнання угоди недійсною та звернення стягнення на предмет застави,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ПАТ «КБ «Надра» звернулось з позовом, який в подальшому уточнило, до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання угоди недійсною та звернення стягнення на предмет застави.

Позивач зазначав, що 11 квітня 2008 року ВАТ «КБ «Надра» (яке змінило назву на ПАТ) уклав з ОСОБА_5 договір «Автопакет» № 08/04/2008/840 К-1044, за яким надав останньому кредит у розмірі 9400 доларів США, на строк до 10 квітня 2013 року зі сплатою 12,8 % річних. В якості забезпечення виконання зобов'язань по даному кредитному договору, ОСОБА_5 передав банку в заставу автомобіль марки Сhevrolet, модель Aveo, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. Крім того, цей договір підписано ОСОБА_8, яка поручилася за вчасне та повне виконання ОСОБА_5 взятих на себе зобов'язань.

Посилаючись на те, що ОСОБА_5 порушує кредитні зобов'язання та має станом на 21 березня 2016 року заборгованість у розмірі 21465,88 доларів США, що еквівалентно 563326 грн. 99 коп., позивач, уточнивши свої вимоги, просив суд звернути стягнення на предмет застави шляхом проведення публічних торгів, за рахунок чого задовольнити вимоги ПАТ «КБ «Надра» по кредитному договору.

Крім того, посилаючись на те, що в порушення умов договору застави ОСОБА_5 продав предмет застави ОСОБА_6 на підставі біржової угоди № 4419 від 02 вересня 2009 року, позивач просив визнати недійсною зазначену біржову угоду.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2016 року позов задоволено. Постановлено визнати недійсною біржову угоду № 4419 від 02 вересня 2009 року. Звернуто стягнення на предмет застави - спірний автомобіль, в рахунок погашення заборгованості у розмірі 563326 грн. 99 коп., шляхом продажу автомобіля з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження. Також суд розподілив судові витрати.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_3, посилаючись на невірне застосування судом норм процесуального та матеріального права, а також на те, що до участі у справі не було залучено нового власника спірного автомобіля - ОСОБА_9 та особу, в розпорядженні якого знаходиться цей автомобіль - ОСОБА_4, просив вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що 11 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір «Автопакет» № 08/04/2008/840 К-1044, відповідно до якого банк надав останньому кредит у розмірі 9400 доларів США, на строк до 10 квітня 2013 року зі сплатою 12,8 % річних. В якості забезпечення виконання зобов'язань по даному кредитному договору, ОСОБА_5 передав банку в заставу рухоме майно, а саме: автомобіль марки Сhevrolet, модель Aveo, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідно до п.3.1.4. договору позичальник не має права розпоряджатися предметом застави без згоди банку.

Реєстрація застави здійснена шляхом внесення 24 квітня 2008 року відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна, про що свідчить відповідний витяг від 24 квітня 2008 року (а.с. 127-128).

Відповідно до ч. 2 ст. 586 ЦК України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.

Аналогічна за змістом норма міститься в ч. 2 ст. 17 Закону України «Про заставу».

Між тим, 2 вересня 2009 року ОСОБА_5 без згоди банку продав зазначений автомобіль ОСОБА_6 на підставі біржової угоди № 4419. Цього ж дня автомобіль перереєстровано в органах автоінспекції на ім'я ОСОБА_6

Отже, усупереч положенням ч. 2 ст. 586 ЦК України, ч. 2 ст. 17 Закону України «Про заставу» та умовам договору застави боржник відчужив майно, яке перебувало в заставі банку й обтяження якого на час відчуження було зареєстровано відповідно до закону, не повідомивши про це заставодержателя та не отримавши його згоди.

За положеннями чч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що спірний договір купівлі-продажу автомобіля є недійсним, тому що не відповідає вимогам закону - укладений без згоди заставодержателя.

Доводів які б спростовували зазначені висновки суду апеляційна скарга не містить, тому колегія судів не вбачає підстав для скасування рішення суду в частині визнання правочину недійсним.

Водночас, задовольняючи позов в частині звернення стягнення на заставне майно, суд першої інстанції виходив з того, що останнім власником спірного автомобіля є ОСОБА_6, а тому учасниками спірних правовідносин є позивач та ОСОБА_6

Проте, повністю з таким висновком суду погодитись не можна.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 1 березня 2016 року спірний автомобіль придбав ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу, та йому цього ж дня видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 228).

Отже, на момент постановлення рішення судом першої інстанції (13 червня 2016 року) ОСОБА_6 вже не був власником спірного автомобіля. Таким власником був ОСОБА_9, а тому учасником спору про звернення стягнення на спірний автомобіль, як особи, прав якої стосується судове рішення, є ОСОБА_9

Між тим останній до участі у справі залучений не був.

Не встановлення дійсних учасників спору та вирішення питання про права та обов'язки особи, яку не було залучено до участі у справі, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Виходячи зі змісту статті 303 ЦПК України, згідно з якою апеляційна інстанція перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд не має повноважень залучати до участі у справі осіб, яких не було залучено при розгляді справи місцевим судом та вирішувати спір як суд першої інстанції.

Не може бути вирішено апеляційним судом і питання про права на обов'язки позивача так, щоб права нового власника автомобіля не були порушені.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про звернення стягнення на заставне майно, заявлені банком до ОСОБА_6, як неналежного відповідача, задоволенню не підлягають.

При цьому відмова в позові у заявлених правовідносинах не позбавляє позивача права на звернення до суду з позовом до належного відповідача.

Враховуючи викладене, рішення суду в частині вимог про звернення стягнення на предмет застави підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Крім того, рішення підлягає скасуванню в частині розподілу судових витрат.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (ч. 3 ст. 88 ЦПК України).

Отже, з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підлягає стягненню судовий збір в дохід держави пропорційно до задоволеної частини позовних вимог - по 609 грн. з кожного.

Водночас, з позивача на користь апелянта підлягає стягненню судовий збір сплачений останнім про подачі апеляційної скарги пропорційно до відхиленої частини вимог в розмірі 1339 грн. 80 коп.

Керуючись статями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2016 року в частині вимог про звернення стягнення на заставне майно та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Комерційний банк "Надра" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет застави відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в дохід держави по 609 грн. судового збору з кожного.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Комерційний банк "Надра" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_4 1339 грн. 80 коп. судового збору.

Рішення суду в частині вимог про визнання угоди недійсною залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий І.В. Лівінський

Судді О.О. Данилова

Н.О. Шаманська