ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1016/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" липня 2016 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі :

головуючого судді Набудович І.О. участю секретаря Петрик А.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, посилаючись на те, що 23.12. 2003 року між відповідачем та ПКВК «Будова-Центр-1», правонаступником якого є ТОВ «Будова-Центр-1» було укладено Інвестиційний договір № 10 щодо здійснення інвестування в будівництво, а саме вбудовані приміщення загальною площею 775 кв. м., що розташовані в житловому будинку по АДРЕСА_1. 23.12.2008 року відповідач переуступив позивачу своє право вимоги за Інвестиційним договором шляхом укладення договору про відступлення права вимоги, у зв'язку з чим до позивача перейшли права відповідача як інвестора. Вартість відступленого права вимоги сторони визначили в сумі 2 550 000 грн., які позивач в повному обсязі сплатила відповідачу, про що останнім 10.12.2009 року складено розписку. 22.11.2012 року позивачем та ТОВ «Будова-Центр-1» було підписано акт прийому-передачі вбудованих приміщень інвестору, тому 04.02.2013 року представник позивача подав до Реєстраційної служби заяву про проведення державної реєстрації права власності позивача, але 04.06.2013 року державним реєстратором було відмовлено у державній реєстрації права власності позивача на підставі того, що із заявою звернулася неналежна особа. Незважаючи на передачу позивачу всіх прав за інвестиційним договором № 10, відповідач зареєстрував на себе право власності на об'єкти нерухомості, а отриманими від позивача коштами в сумі 2550000 грн. фактично користувався на власний розсуд. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03.11.2014 року договір про відступлення права вимоги, укладений між позивачем та відповідачем, визнано недійсним, але відповідач не повернув отримані за цим договором кошти та продовжує безпідставно утримувати їх. Крім того позивач зазначала, що їй завдано моральну шкоду, яка полягає у втраті душевного спокою та рівноваги, нормального способу життя, стресі та нервовому напруженні, що призвело до вкрай негативих наслідків. У зв'язку з цим позивач просила стягути з відповідача на її користь грошові кошти в сумі 2 550 000 грн., 2 570 155, 46 грн. інфляційних втрат, 438 250,68 грн. - 3% річних за користування грошовими коштами, 1 000 000 грн. моральної шкоди, 27 500 грн. витрат на правову допомогу, 2 999 грн. витрат на медичну допомогу та судові витрати.

Під час розгляду справи позивач неодноразово уточнювала позовні вимоги і в остаточній редакції позову просила стягнути з відповідача на її користь 2 550 000 грн. отриманих відповідачем на виконання умов недійсного договору, 1 941 344 грн. відсотків за користування безпідставно набутими та збереженими коштами, 1 000 000 грн. завданої моральної шкоди, 7 774 грн. витрат на медичну допомогу та ліки, 4 000 грн. витрат на нотаріальні послуги, 30 250 грн. витрат на правову допомогу та судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги з урахуванням їх остаточних уточнень підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, посилаючись на викладені в ньому обставини.

Відповідач проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на безпідставність та надуманість вимог позивача та відсутність між сторонами будь-яких договірних відносин.

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

23 грудня 2003 року між відповідачем ОСОБА_3 та ПКВК «Будова-Центр-1», правонаступником якого є ТОВ «Будова-Центр-1» укладено Інвестиційний договір № 10 щодо здійснення інвестування в будівництво, а саме вбудовані приміщення загальною площею 775 кв. м., що розташовані в житловому будинку по АДРЕСА_1 та додаткові угоди до нього (а.с. 11-17).

23 грудня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про відступлення права вимоги за інвестиційним договором № 10 від 23.12.2003 року, відповідно до умов якого відповідач переуступив позивачу своє право вимоги за Інвестиційним договором, у зв'язку з чим до позивача перейшли права відповідача як інвестора (а.с. 18-19).

Вартість відступленого права вимоги сторони визначили в сумі 2 550 000 грн., які позивач в повному обсязі сплатила відповідачу, що підтверджується розпискою відповідача, складеною 10.12.2009 року.

22 листопада 2012 року позивачем та ТОВ «Будова-Центр-1» було підписано акт прийому-передачі вбудованих приміщень інвестору (а.с. 22).

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 04.06.2013 року позивачу було відмовлено у державній реєстрації права власності позивача на підставі того, що із заявою звернулася неналежна особа (а.с. 22).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 3 листопада 2014 року визнано недійсним Договір про відступлення права вимоги від 23 грудня 2008 року, укладений між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ТОВ «Будова-центр-1» (т.2, а.с. 1-8). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 березня 2015 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва залишено без змін (а.с. 11-17).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач посилалася на те, що відповідач зареєстрував за собою право власності на об'єкти нерухомості за інвестиційним договором, проте, продовжує безпідставно утримувати та користуватися грошовими коштами позивача, отриманими на виконання умов договору про відступлення прав вимоги, який визнаний недійсним в судовому порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Частиною 2 статті 1212 ЦК України визначено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Відповідно до ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також, зокрема, і до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином .

Судом встановлено, що на виконання договору про відступлення права вимоги від 23 грудня 2008 року за інвестиційним договром № 10 від 23 грудня 2003 року відповідач ОСОБА_3 отримав від позивача грошові кошти в сумі 2 550 000 грн., що підтверджується розпискою відповідача від 10.12.2009 року.

Як зазначалося вище, договір про відступлення права вимоги від 23 грудня 2008 року визнано недійсним в судовому порядку, рішення суду набрало законної сили, а відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Таким чином, у зв'язку із ухваленням судового рішення про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, у відповідача відсутні підстави утримання грошових коштів в сумі 2 550 000 грн., отриманих ним від позивача за цим договором.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач грошові кошти в сумі 2 550 000 грн. позивачу не повернув, та продовжує безпідставно їх утримувати.

Відповідно до ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов'язана повернути доходи. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

За таких обставин, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти в розмірі 2 550 000 грн. та передбачені ст.ст. 536, 1214 ЦК України проценти за користування чужими грошовими коштами.

Разом з тим, суд не погоджується з розміром процентів, обсилених позивачем, в розмірі 1 941 344 грн.за період прострочення з 11.12.2009 року по 31.05.2016 року, і вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 1 563 019,24 грн. за період прострочення з 12.03.2015 року по 31.05.2016 року, виходячи з розміру подвійної облікової ставки НБУ, що діяла протягом цього періоду прострочення.

Що стосується позовних вимог про відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 1 000 000 грн., суд вважає, що вони задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Як вбачається зі змісту ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до роз'яснень Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин.

Виходячи з характеру правовідносин, що виникли між сторонами, враховуючи умови відповідальності за завдання моральної шкоди та обгрунтування позовних вимог в цій частині, суд не вбачає законних підстав для стягнення моральної шкоди.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 30 250 грн., суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно роз'яснень, наданих у п. 48 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування законодавства про судові витрати у цивільних справах» підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження задоволення вимог про відшкодування витрат на правову допомогу, позивач надала договір про надання правової допомоги, укладений між нею та адвокатом ОСОБА_4 № 20/07 (а.с. 201). Згідно з актом про надання послуг вказаного адвоката за цим договором вартість правової допомоги, яку повинна сплатити ОСОБА_2, становить 25 000 грн. (а.с. 202-203).

Разом з тим, з платіжного доручення № 7 від 20.10.2015 року вбачається, що платником коштів в розмірі 25 000 грн. адвокату ОСОБА_4 за надання правової допомоги є ФОП ОСОБА_2 (а.с. 162).

Виходячи з вказаної обставини, суд вважає, що платіжне доручення № 7 від 20.10.2015 року про оплату 25 000 грн. за послуги адвоката ОСОБА_4 не можу слугувати належним доказом фактичного понесення таких витрат ОСОБА_2 за надання правової допомоги вказаним адвокатом безпосередньо у даній справі.

Водночас, документально підтвердженні відповідними квитанціями витрати на правову допомогу, надану АО «Дарницька колегія адвокатів» м. Києва в особі адвоката ОСОБА_5 у розмірі 5 250 грн. (а.с. 206-207), є адекватними характеру та обсягу даної справи, та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України.

Позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на нотаріальні послуги в розмірі 4 000 грн. та 7 774 грн. витрат на отримання медичної допомоги та придбання ліків, задоволенню не підлягають, оскільки є такими, що не грунтуються на вимогах закону.

На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3 325 грн. 14 коп.

Керуючись ст. ст. 4, 10, 11, 57, 59, 60, 61, 79, 84, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, на підставі ст.ст. 536, 1212, 1214 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2) грошові кошти в розмірі 2 550 000 (два мільйони п'ятсот п'ятдесят тисяч) гривень, відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 1 563 019 (один мільйон пятсот шістесят три тисячі дев'ятнадцять ) гривень 24 коп., витрати на правову допомогу в сумі 5 250 ( п'ять тисяч двісті п'ятдесят) гривень та судовий збір в розмірі 3325 грн. 14 коп.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення або протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя І.О. Набудович