Дата документу 15.02.2016 Справа № 334/3217/15-ц
Провадження № 2/334/686/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2016 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Колесник С.Г.,

при секретарі Манюхіні О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк», треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору споживчого кредиту,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду з позовом в якому зазначив, що 02 лютого 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ним, ОСОБА_1, був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до якого банк зобовязався надати позичальнику, а позичальник зобовязався прийняти, належним чином використати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 140 000,00 швейцарських франків та сплатити відсотки, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 569 096,78 гривень за курсом Національного банку України на день укладення цього Договору.

Вважає, що договір про надання споживчого кредиту №0 є недійсним, оскільки суперечить вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів», Постанові Правління НБУ № 168 від 07.05.2007р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» тому що позивач не був належним чином проінформований про умови кредитування та наслідки його укладення. Таким чином вважає, що його воля на укладення кредитного договору не могла бути вільною.

Також, відповідальність позивача перед банком не відповідає принципам справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності, які закріплені в п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Оскільки кредитний договір, укладений між ним та банком є споживчим кредитним договором на нього поширюється дія ЗУ «Про захист прав споживачів», а тому відповідно до положень ч. 5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» несправедливі умови договору є недійсними.

Крім того, чинний Цивільний кодекс України розрізняє валюту зобовязання та валюту виконання зобовязання та відповідно ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Надання банком позичальникові грошових коштів (кредиту) у вигляді відкличної не відновлювальної мультивалютної кредитної лінії та проведення позивачем дій відносно виконання своїх обовязків в іноземній валюті в тому числі, оплата процентів за користування кредитом, різного роду комісій за своєю правовою природою є валютною операцією, яка може проводитись на підставі відповідної ліцензії Національного банку України.

Отже, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засобу платежу можливо при дотриманні субєктами господарських відносин імперативних вимог законодавства, щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії.

Проте, в момент укладання вищезазначеного кредитного договору ПАТ «УкрСиббанк» не мало індивідуальної ліцензії НБУ, яка б надавала йому право надавати кредитні кошти у іноземній валюті.

Таким чином, позивач вважає, що умови договору про надання споживчого кредиту №0 суперечать ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.ст.3, 13 Цивільного кодексу України та є несправедливими, а отже підлягають визнанню недійсними.

Просить визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 від 02.02.2007р., укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1.

Під час розгляду справи подав уточнену позовну заяву, в якій просив визнати недійсними, окрім договору про надання споживчого кредиту №0 від 02.02.2007р., укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, також договір іпотеки №0/3, укладений 02.02.2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, договір поруки №0/П-1, укладений 02.02.2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, договір поруки №0/3, укладений 02.02.2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3.

В судовому засіданні представник позивача, який є такою 3-ю особою у справі, позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що кредитний договір № 0 від 02.02.2007р. укладений з порушенням чинного законодавства, а тому має бути визнаний недійсним з часу його укладання та відповідно, мають бути визнані недійсні інші договори, що витікають з договору про надання споживчого кредиту, а саме договір іпотеки №0/3 від 02.02.2007року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, договір поруки №0/П-1 від 02.02.2007року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, договір поруки №0/3 від 02.02.2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3

Вважає, що позовні вимоги обґрунтовані, просить позов задовольнити у повному обсязі.

Не погоджуючись з позовом, відповідачем надано заперечення в яких зазначив, що укладаючи з ОСОБА_1 договір про надання споживчого кредиту № 0 від 02 лютого 2007 року АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», дотримав усі вимоги законодавства України, які діяли на момент укладення договору.

Постанова Правління Національного банку України № 168 від 07 травня 2007 року, на яку посилається позивач, на час укладання кредитного договору, набула чинності через три місяці після укладення кредитного договору. Отже, укладаючи кредитний договір, банк не міг дотриматись вимог Постанови Правління НБУ № 168, оскільки на той час таких вимог не існувало.

Щодо порушення ЗУ «Про захист прав споживачів» банк також не погоджується, оскільки своїм підписом в договорі, позивач підтвердив отримання від банку всієї необхідної інформації у вигляді інформаційного листа, відповідно до вимог чинного законодавства України. Також зазначив, що якщо припустити, що необхідна інформація не була надана позичальнику банком, це може бути лише підставою для притягнення останнього до відповідальності передбаченою ст.ст.15, 23 цього Закону, але не для визнання кредитного договору недійсним.

Позивач самостійно звернувся до банку з заявою про надання кредиту з якої вбачається, що він мав намір отримати кредит в іноземній валюті - швейцарських франках для придбання квартири по вул. Правди, 3/12 у м. Запоріжжі, строком на 20 років з відсотковою ставкою 7,99 % річних. В якості забезпечення кредиту позичальником запропоновано передати в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1. Тому вважає умови кредитного договору повністю відповідають волевиявленню позичальника викладеному в його заяві від 22 січня 2007 року.

Кредитний договір укладався АКІБ «УкрСиббанк» на підставі Банківської ліцензії № 75 від 24 грудня 2001 року та Дозволу НБУ № 75-2 від 29 листопада 2002 року, а тому вважає, що кредит правомірно виданий в іноземній валюті - швейцарських франках.

Просить в задоволенні позову відмовити, оскільки вважає його безпідставним та необґрунтованим.

В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити в позові в повному обсязі, підтримавши раніше надані письмові заперечення.

3-я особа ОСОБА_4 до суду не зявилась, про день та час слухання справи повідомлена завчасно. Заперечень до позову не надала.

Вислухав пояснення сторін, дослідив надані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.. 3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Статтями 203, 204 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.ст. 215, 216 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3 та 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Частино 2 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

В судовому засіданні встановлено, що позивач 22 січня 2007 року звернувся до АКІБ «УкрСиббанк» із заявою в якій просив надати йому кредит в сумі 152600 швейцарських франків для придбання квартири АДРЕСА_2 строком на 20 років, зі сплатою процентної ставки в розмірі 7,99% річних. В якості забезпечення повернення кредиту запропонував квартиру 31 по пр..Леніна, 228 в м.Запоріжжі (а.с.43)

02 лютого 2007 року між позивачем та банком укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 на підставі якого банк зобовязався надати позичальнику, а позичальник зобовязався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в іноземній валюті в сумі 140000 швейцарських франків, що еквівалентно 569096,78 грн. по курсу НБУ на день укладання цього договору та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором. Строк кредитування в терміни визначені умовами договору, але не пізніше 01.02.2027р., зі сплатою 7,99% річних. Кредит наданий на придбання квартири АДРЕСА_3. В забезпечення виконання зобовязань. Відповідно до розділу 2 договору, у забезпечення виконання зобовязань банком приймається застава нерухомості квартира № 31 по пр..Леніна, 228 в м.Запоріжжі, порука ОСОБА_2. (а.с.8-12)

Свобода договору полягає у вільному волевиявленні волі сторін на вступ у договірні відносини. Волевиявлення учасників договору передбачає відсутність жодного тиску з боку контрагента або інших осіб і відповідати їхній волі. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обовязки учасників.

Судом встановлено, що волевиявлення ОСОБА_1 на укладення договору про надання споживчого кредиту № 0 було вільним, жодного тиску з боку контрагента або інших осіб на укладення договорів не виявлено, договори підписані сторонами, а тому ними вільно визначені умови надання кредиту, а також мета кредиту, розмір та строк сплати процентів, тарифи, комісії та всі інші істотні умови, зокрема, щодо відповідальності сторін порядку зміни та припинення дії договору, в договорі зазначені реквізити для зарахування платежів та сплати пені та штрафів за кредитом.

При підписанні договорів та отриманні кредиту від ОСОБА_1 будь-яких заперечень не надходило.

Пунктом 9.13 договору про надання споживчого кредиту зазначено, що підписання даного договору позичальником, тобто позивачем, свідчить про те, що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього, перед підписанням даного Договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Отже підпис позичальника на Договорі про отримання споживчого кредиту № 0 від 02.02.2007р. є письмовим підтвердженням того, що позичальник у письмовій формі ознайомлений з умовами кредитування, а також свідчить про отримання ним всієї інформації про умови кредитування. Таким чином всі вимоги щодо інформування споживача банком були виконані.

Суд не погоджується з посиланням позивача на те, що банком під час підписання договору про надання споживчого кредиту не були виконані положення Постанови Правління Національного банку України №168 від 07.05.2007року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», оскільки договір про надання споживчого кредиту укладений 02 лютого 2007 року, тобто за три місяці до винесення зазначеної постанови, а відповідно до ст.. 53 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Обґрунтування позовних вимог у звязку з відсутністю у відповідача індивідуальної ліцензії суд було встановлено, що згідно положень ст.ст. 192, 533 ЦК України, ст. 5 Декрету КМУ від 19.02.1993 за № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних і індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу - генеральна ліцензія, на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 зазначеного Декрету КМУ.

В Постанові № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладена правова позиція, яка зазначає, що згідно зі ст..99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а ст. 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку, ст.ст. 19, 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення у Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог ЗУ "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" за № 3024-VІ від 15.02.2011 року є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами».

Отже, кредитний договір укладався Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» на підставі Банківської ліцензії № 75 від 24 грудня 2001 року та Дозволу НБУ № 75-2 від 19 листопада 2002 року. (ак.с.44, 45-46)

Таким чином, суд приходить до висновку, що кредитні кошти у вигляді швейцарських франків, були надані позичальнику з дотриманням діючого законодавства.

Щодо визнання договору про надання споживчого кредиту № 0 від 02.02.2007р. на підставі ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», то заявляючи таку вимогу, позивач не довів обставини, які б давали підстави вважати, що умови договору є несправедливими з наявністю одночасно ознак того, що умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін або завдають шкоди споживачеві.

Позовні вимоги щодо визнання недійсним договору іпотеки, укладеного між банком та ОСОБА_1 та договорів поруки від 02 лютого 2007 року укладених між банком та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суд вважає їх неспроможними та необґрунтованими, враховуючи, що позивачем не наведено підстави з яких вони є недійсними, а також не надано будь-яких доказів, які б вказували на те, що оспорювані договори, в яких він не є стороною, будь-яким чином порушують його права.

Таким чином, проаналізувавши у сукупності надані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у звязку з чим в задоволенні вимог має бути відмовлено.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 212-214 ЦПК України, ст.ст. 192, 203, 204, 215, 216, 627 ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів», Постановою ПВСС України № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», Конституцією України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк», треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору споживчого кредиту, визнання недійсним договору іпотеки між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, визнання недійсним договору поруки між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, визнання недійсним договір поруки між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Колесник С. Г.