АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Шкірай М.І.
22-ц/796/1123/2016 Доповідач - Борисова О.В.
справа № 755/7763/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Гаращенка Д.Р.

при секретарі: Мовчан О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна», третя особа: Управління пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Києва про зобов'язання вчинити дії, стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач 06.05.2015 року звернулась до суду із вказаним позовом, в якому з урахуванням уточнень просила просила суд:

зобов'язати відповідача внести необхідні зміни в персоніфіковану інформацію стосовно її заробітної плати;

стягнути з відповідача на її користь грошове відшкодування пенсії невиплаченої їй з вини відповідача за період з 11.05.2011 року по 21.07.2015 року розмірі 5000 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути 10000 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22.10.2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що суд відмовив позивачу у зв'яку з пропуском строку позовної давності, про те суд не врахував, що відповідно до норм ч.2 ст.233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник може звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Також посилається на те, що позивач дізналася про порушення свого права в березні 2014 року, а тому висновок суду, що позивач могла довідатися порушення свого права 11.05.2011 року є помилковим.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Відповідач та третя особа в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, що позивач з 06.06.2006 року по 10.10.2007 року працювала у ВАТ «Страхова компанія «Універсальна».

З 11.05.2011 року позивач почала отримувати пенсію.

15.12.2014 року позивач звернулась до Голови правління ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» з листом в якому просила внести зміни до персоніфікованих даних про її заробітну плату та компенсувати недоотриману нею пенсію за період з травня 2011 року.

23.01.2015 року позивач направила відповідачу лист з нагадуванням про усунення порушень її прав.

Листом від 30.01.2015 року відповідач їй повідомив про те, що порушення усунені та вона може звернутися до Пенсійного фонду для отримання через централізовану систему виправленої персоніфікованої інформації про її заробітну плату за період роботи в СК «Універсальна».

10.02.2015 року, 07.04.2015 року позивач зверталася до Управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва, про те там ніяких корегувань у її персональну інформацію не внесено.

А тому позивач просила стягнути з відповідача на її користь грошове відшкодування у розмірі пенсії невиплаченої з його вини за період з 11.05.2011 року по 21.07.2015 року в сумі 5000 грн. та 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з пропуску позивачем строку позовної давності, про застосування якої просив відповідач.

Проте, з таким висновком суду погодитись неможливо, оскільки такого висновку суд дійшов, не з'ясувавши дійсні обставини спору, не перевіривши доводи і заперечення сторін та без належної оцінки доказів.

Зазначені порушення норм матеріального та процесуального права є підставою відповідно до ст.309 ЦПК України до скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

Як роз'яснено в п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року № Про судове рішення у цивільній справ» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Частиною 1 ст.3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Разом з тим, відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції не дав оцінку наданим відповідачем запереченням та доказам, з яких вбачається те, що на час звернення позивача з даним позовом відповідачем вже були усунуті порушення щодо неподання відомостей про заробітну плату позивача до Пенсійного фонду, що підтверджується таблицею співставлення даних особових рахунків з індивідуальними відомостями системи персоніфікованого обліку складеною Управлінням Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Києва Страхової компанії «Універсальна» стосовно ОСОБА_1 (а.с. 52, 53).

Вказані обставини також підтверджуються листом Управління Пенсійного фонду України в Печерському районі м. Києва від 01.12.2015 року наданого позивачем, відповідно до якого надіслані 22.01.2015 року для вводу та обробки індивідуальні відомості типу форма «Початкова» на ОСОБА_1 за 2007 року було повернуто Управлінню ПФУ в Шевченківському районі м. Києва із зазначенням, що з метою забезпечення достовірного ведення Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру та права застрахованих осіб на своєчасне звернення за призначенням пенсії вважають недоцільним вводити індивідуальні дані на одну застраховану особу.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що позовні вимоги про зобов'язання відповідача внести необхідні зміни в персоніфіковану інформацію стосовно заробітної плати ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки право останньої на час звернення з позовом не порушене, так як відповідачем в січні 2015 року були вчинені дії щодо усунення порушень прав позивача.

Відповідально до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому необхідно враховувати, що обов'язок доведення розміру шкоди (грошового відшкодування) та її обґрунтованості лежить на позивачеві.

Як вбачається з матеріалів справи звертаючись з позовом до суду про стягнення грошового відшкодування у розмірі пенсії невиплаченої з вини відповідача з 11.05.2011 року, позивачем не було надано доказів на підтвердження вказаних обставин, його обґрунтованості та розрахунку з якого позивач виходила визначаючи його розмір.

З матеріалів справи вбачається, що управління Пенсійного фонду не здійснило перерахунок пенсії позивача виходячи з наданих відповідачем 14.01.2015 року документів.

При цьому, згідно з ст.98 Закону України «Про пенсійне забезпечення» перерахунок пенсії провадиться на підставі документів про вік, стаж, заробіток та інших, наявних на час перерахунку в пенсійній справі, а також додаткових документів, поданих пенсіонером на час перерахунку.

Якщо пенсіонер згодом подасть додаткові документи, які дають право на подальше підвищення пенсії у зв'язку з введенням у дію цього Закону (про стаж роботи, заробіток, сімейний стан та інші), то пенсія знову перераховується за нормами цього Закону. При цьому перерахунок провадиться за минулий час, але не більш як за 12 місяців перед поданням додаткових документів і не раніше ніж з дня введення в дію цього Закону.

Статтею 99 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що перерахунок пенсій, призначених за раніше діючим законодавством, провадиться із середньомісячного заробітку за останніх 24 або будь-які 60 місяців перед призначенням пенсії, або перед введенням в дію цього Закону, або з заробітку, з якого було раніше обчислено пенсію, за документами, наявними в пенсійній справі, із застосуванням статей 64-67 цього Закону.

Разом з тим позивачем не надано доказів на підтвердження того, яким чином та в якому розмірі вплинули відомості надані відповідачем при перевірці Управлінням пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Києва 14.01.2015 року на розмір пенсії, нарахований позивачу та не надано доказів на підтвердження того, в якому розмірі позивач недоотримала пенсію, внаслідок несвоєчасного подання відповідачем вказаних відомостей до Пенсійного фонду.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Крім того, як роз'яснено в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із змінами і доповненнями, внесеними

постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року відповідно до ст. 137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. При недотриманні позивачем зазначених вимог настають наслідки, передбачені ст.139 ЦПК.

Як зазначено в п.5 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Разом з тим, позовна заява не містить жодного обґрунтування моральної шкоди, не зазначено в чому вона проявлялася та з яких міркувань позивач виходила визначаючи її розмір в сумі 10000 грн.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення грошового відшкодування та моральної шкоди є необгрунтованими, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав ніж ті, що вказані в рішенні суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна», третя особа: Управління пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Києва про зобов'язання вчинити дії, стягнення матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: