АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 5173/2016 р. Головуючий у 1 інстанції - Шкірай М.І.
Доповідач - Мараєва Н.Є
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8.06.2016 р. колегія суддів судової палати в цивільних справах

Апеляційного суду м.Києва в складі :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.

При секретарі - Гарматюк О.Д.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в м.Києві

Цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 р.

в справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «АВТО ПРОСТО»

про визнання правочину недійсним та застосування реституції

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з»явилися, перевіривши

матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 р. відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «АВТО ПРОСТО» про визнання правочину недійсним та застосування реституції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить це рішення скасувати і постановити нове рішення, яким визнати недійсною з моменту укладення угоду № 0318389 від 30 квітня 2010 р., укладену між ОСОБА_1 та ТОВ «АВТО ПРОСТО», та стягнути з товариства на його користь грошові кошти в сумі 138 660,33 грн., посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, що суд неповно з»ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 30 квітня 2010 р. між ОСОБА_1 та ТОВ «АВТО ПРОСТО» укладено угоду № 0318389, предметом якоїє надання учаснику послуг системи Авто Так, спрямованих на придбання автомобіля Chevrolet, за ціною 148 000 грн.

На виконання вказаного договору позивачем було сплачено на рахунок ТОВ «АВТО ПРОСТО» в період з 05.05.2010 р. по 15.06.2015 р. грошові кошти у розмірі 138 660,33 грн.

Згідно Додатку №1до вказаного договору учасник зобов»язаний сплатити : вступний внесок 5328 грн., щомісячний чистий внесок (частина вартості автомобіля, за рахунок якого здійснюється його придбання) - 0,8333 %, щомісячний внесок в оплату послуг - 0,38 %, щомісячний страховий внесок - 0,065 %, плата за право на отримання автомобіля - 3 %.

За змістом ст.ст.4, 5 угоди учасник системи користується правами та виконує обов'язки, визначені договором.

Відповідно до вказаної угоди та додатків до неї учасник одержує автомобіль відповідно до методів визнання права на отримання ним автомобіля, передбачених угодою і таке визнання права здійснює ТОВ «АВТО ПРОСТО» на власний розсуд, право на купівлю мають не всі учасники системи, а тільки ті, які зробили найбільшу кількість авансових внесків в своїй групі.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на те, що відповідачем ведеться нечесна підпрємницька практика, що він не може отримати автомобіль та правдиву інформацію щодо його отримання, вважає, що вказана угода була укладена під впливом обману, що при укладенні договору він отримав від представника відповідача неправдиву інформацію стосовно укладеної угоди, що за умови належного роз»яснення йому всіх умов та наслідків даної угоди, він би не погодився на її укладення. Тому, просив задовольнити позов, посилаючись на норми ст.ст.203, 215, 227, 230 ЦК України та ЗУ «Про захист прав споживачів».

Проте, такі доводи позивача не можуть бути взяті до уваги з наступних підстав.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсного правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно вимог ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Зокрема, згідно з п.7 ч.3 ст.19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, в ЗУ «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми.

При цьому, в зазначеному Законі нормативне визначення поняття «пірамідальної схеми» не надано, однак визначені ознаки, які відносять діяльність суб'єкта підприємництва до «пірамідальної схеми».

За змістом п.7 ч.3 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що поняття «пірамідальна схема» у розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення оплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутності продажу або споживання товару.

Таким чином, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, щодля кваліфікації «пірамідальної схеми» необхідна наявність усіх зазначених ознак у сукупності. Відсутність будь-якої з вищевказаних ознак виключає можливість визнання схеми як «пірамідальної», тобто, такої, що порушує норми чинного законодавства України.

Аналогічний висновок щодо застосування ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» міститься в постанові Верховного Суду України від 11.09.2013 р. по справі № 6-40цс13, який повинен бути застосований судом при прийнятті рішення по даній справі на виконання вимог ст.360-7 ЦПК України.

Тому, суд правильно дійшов висновку щодо відсутності підстав для визнання, що правочин здійснено з використанням нечесної підприємницької практики.

Також суд першої інстанції правильно вважав, щовідсутні й правові підстави вважати, що позивача введено в оману, оскільки, позивач був ознайомлений з умовами угоди, розумів їх і погодився із ними, що підтверджується його підписами.

Крім того, в судовому засіданні апеляційної інстанції позивач пояснив, що йому сподобалася пропозиція представника відповідача, тому, він вирішив придбати автомобіль у такий спосіб.

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Згідно ст.60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом повно з»ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11.02.2016 р. - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :