справа № 760/2740/16-ц
провадження № 2/760/2710/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2016 року м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва у складі судді Шевченко Л. В.,

за участю секретаря судового засідання Бугайчука О. Р.,

за участю позивача ОСОБА_1, представника відповідача Буряк Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ухвалив таке рішення.

Позиції осіб, які беруть участь у справі:

12.02.2016 позивач звернувся до суду з позовом до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідно до наказу № 215-к від 15.06.2015 його було звільнено із займаної посади завідувача господарством адміністративного департаменту Держаного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною з 15.06.2015, у зв'язку зі скороченням штату працівників, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП.

Позивач стверджував, що всупереч вимогам норм чинного законодавства відповідач при звільненні його із займаної посади порушив строки розрахунку при звільненні та не видав йому довідку про заборгованість по заробітній платі.

Так, відповідно до розрахункового листа за червень 2015 року відповідач нарахував йому заробітну плату у розмірі 13 279,44 грн., однак станом день пред'явлення позову її не виплатив.

У зв'язку з цим, просив стягнути з відповідача заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 13 279,44 грн.

Крім цього, оскільки відповідач не провів з позивачем розрахунків при звільненні у встановлені законом строки, позивач просив стягнути з нього середній заробіток за весь час затримки, а саме за період з 16.06.2015 по 12.02.2016 у розмірі 46 989,60 грн.

У судовому засіданні позивач позов підтримав, однак збільшив вимоги в частині вимог про стягнення середнього заробітку та просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 16.06.2015 по день ухвалення судового рішення.

Представник відповідача у судовому засіданні визнав позов в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 13 100 грн. Однак зауважив, що відповідач у повному обсязі здійснив нарахування позивачу заробітної плати, але у зв'язку з арештом його спеціального рахунку, з якого здійснюється виплата заробітної плати, вона йому виплачена не була.

Крім цього, представник відповідача зазначив, що оскільки відсутня вина підприємства щодо невиплати позивачу заробітної плати при звільненні, то позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку не підлягають задоволенню.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд

встановив:

З лютого 2013 року до 15.06.2015 ОСОБА_1 працював у Державному підприємстві з питань поводження з відходами як вторинною сировиною. Цей факт встановлений на підставі трудової книжки позивача (а.с. 9-10).

06.04.2015 відповідач попередив позивача про наступне вивільнення його із займаної посади та запропонував йому посаду завідувача господарства департаменту документообігу та забезпечення діяльності Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, від якої ОСОБА_1 відмовився. Цей факт встановлений на підставі попередження від 06.04.2015 та пропозиції про переведення від 06.04.2015 (а.с. 42-43).

Відповідно до наказу № 215-к від 15.06.2015 ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади завідувача господарством адміністративного департаменту Держаного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною з 15.06.2015 року, у зв'язку зі скороченням штату працівників, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП (а.с. 8).

Розмір заборгованості відповідача по заробітній ОСОБА_1 на кінець 2015 року становить 13 100 грн. Цей факт встановлено на підставі розрахункового листа позивача за червень 2015 року (а.с. 41).

Встановивши усі обставини справи та здійснивши загальну оцінку доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належить задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно до статті 43 Конституції кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Згідно з статтею 21 КЗпП трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Суд встановив, що ОСОБА_1 з лютого 2013 по 15.06.2015 перебував у трудових відносинах з Державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною.

Відповідно до наказу № 215-к від 15.06.2015 позивач звільнений із займаної посади завідувача господарством адміністративного департаменту Держаного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною з 15.06.2015 року, у зв'язку зі скороченням штату працівників, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Позивач стверджував, що заборгованість по невиплаченій заробітній платі у становить 13 279,44 грн.

Однак з розрахункового листа, наданого представником відповідача у судовому засіданні випливає, що у грудні 2015 року позивачу було виплачено 179,44 грн. Заборгованість відповідача по заробітній платі на кінець 2015 року становить 13 100 грн.

Таким чином, розмір заборгованості по заробітній платі, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 13 100 грн.

У судовому засіданні представник відповідач, обгрунтовуючи причини невиплати заробітної плати позивачу, посилалась на той факт, що платіжні доручення по виплаті коштів не були виконані, у зв'язку з чим вони зверталися із відповідним позовом до Окружного адміністративного суду м. Києва. Крім того зазначив, що підприємство на даний час перебуває у скрутному матеріальному становищі.

Однак суд не враховує доводи представника відповідача, з таких підстав.

Відповідно до постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.12.2015 позов Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною було задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Державної казначейської служби у Печерському районі м. Києва щодо нездійснення оплати праці працівникам позивача у першочерговому порядку на підставі платіжних доручень, зобов'язано Управління Державної казначейської служби у Печерському районі м. Києва перерахувати грошові кошти згідно зазначених платіжних доручень. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 47-51).

Однак суд констатує, що вказані відомості представника відповідача не можуть бути розцінені судом в якості належного та допустимого доказу на підтвердження відсутності вини відповідача у не проведенні розрахунку при звільненні позивача та не можуть свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів, оскільки виплата всіх сум, належних працівникові до виплати при звільненні мала була виплачена позивачу у день звільнення.

Скрутне матеріальне становище відповідача не є правовою підставою для невиплати позивачу належних йому сум при звільненні та не повинно жодним чином впливати на гарантовані нормами чинного законодавства права щодо оплати праці.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд встановив вину відповідача за затримку при звільненні ОСОБА_1 із займаної посади, а тому вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню.

Порядок обчислення середньої заробітної плати визначений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі-постанова).

Відповідно до абзацу третього пункту 2 розділу ІІ постанови, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу затримки розрахунку при звільненні проводиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу ІV постанови, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд зазначає, що відповідача було зобов'язано надати довідку про середньоденну, середньомісячну заробітну плату позивача, однак відповідач витребуванні докази не надав.

У зв'язку з цим, суд здійснює розрахунок середнього заробітку за час затримки належних сум позивачу при звільненні на підставі наявних у справі доказів.

Так, позивач звільнений із займаної посади 15.06.2015, тому для визначення розміру середньоденного заробітку належить враховувати два місяці, а саме квітень 2015 та травень 2015 року.

Позивач у квітні 2015 та травні 2015 року відпрацював 39 робочих днів.

За квітень і травень 2015 року йому було нараховано заробітну плату у розмірі 10 908,34 грн.

Отже, середньоденний заробіток позивача становить 279,70 грн.

Період затримки виплати заробітної плати позивача обраховується, починаючи з 16.06.2015, тобто наступного дня після звільнення його із займаної посади, по 21.04.2016, тобто день ухвалення рішення, і становить 218 робочих днів.

Таким чином, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу складає:

279,70 грн. х 218 робочих днів = 60 974,60 грн.

З урахуванням викладеного суд робить висновок про необхідність захистити порушені права позивача в обраний ним спосіб судового захисту, що відповідає статті 16 ЦК, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства позивач має право на працю та гідну її оплату, а також право на справедливий судовий захист у разі порушення таких прав.

Зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Розподіляючи судові витрати відповідно до статті 88 ЦПК, суд зазначає, що з відповідача належить стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 740,75 грн.

Керуючись статтею 43 Конституції України, статтею 16 ЦК, статтями 21, 116, 117 КЗпП, Порядком обчислення середньої заробітної плати, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, статтями 1, 4-11, 18, 57-66, 79, 88, 157-196, 208, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (, юридична адреса: 02090, м. Київ, вул. Лобачевського, 23-В) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1) невиплачену заробітну плату у розмірі 13 100 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 60 974,60 грн. (з вирахуванням усіх обов'язкових податків, платежів та зборів).

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (, юридична адреса: 02090, м. Київ, вул. Лобачевського, 23-В) на користь держави 740,75 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва через Солом'янський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л. В. Шевченко