УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:

Ситнік О.М., Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бирема», треті особи: Броварський міськрайонний військовий комісаріат, Київський обласний військовий комісаріат, Державна казначейська служба України, ОСОБА_2 , про зміну дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Бирема» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 10 березня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бирема» (далі ТОВ «Бирема»), треті особи: Броварський міськрайонний військовий комісаріат, Київський обласний військовий комісаріат, Державна казначейська служба України, ОСОБА_2 , про зміну дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
Посилався на те, що 02 січня 2014 року його було прийнято на роботу до ТОВ «Бирема» на посаду масажиста. З 02 березня 2014 року по 20 березня 2014 року він проходив навчальні збори в Броварському об`єднаному військовому комісаріаті. 19 березня 2014 року його було призвано на військову службу із подальшим зарахуванням до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до наказу військового комісара Броварського ОМВК № 1 від 19 березня 2014 року.
Наказом № 60-к від 21 березня 2014 року його було звільнено з посади масажиста на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.
Враховуючи наведене, просив визнати причину пропуску звернення до суду поважною, оскільки у період з 19 березня 2014 року по 15 червня 2015 року проходив військову службу у Збройних Силах України, поновити строк звернення до суду та змінити дату звільнення з 21 березня 2014 року на 15 червня 2015 року, стягнути з відповідача компенсацію середнього заробітку у сумі 19 403 грн 46 коп. і моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалоюапеляційного суду Київської області від 10 березня 2016 року, поновлено ОСОБА_1 строк для звернення до суду та позов задоволено частково. Змінено наказ ТОВ «Бирема» від 21 березня 2014 року № 60-к про звільнення ОСОБА_1 з роботи на посаді масажиста за угодою сторін за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у частині дати звільнення, змінено дату звільнення з 21 березня 2014 року на 15 червня 2015 року. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період 21 березня 2014 року по 15 червня 2015 року у розмірі 19 403 грн 46 коп. та моральну шкоду у розмірі 3 000 грн.
У касаційній скарзі представник ТОВ «Бирема» ? Теплюк Ю.О., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Судами встановлено, що 02 січня 2014 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу до ТОВ «Бирема» на посаду масажиста.
19 березня 2014 року на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303 та директиви оперативного командування «Північ» № 05 «Про проведення часткової мобілізації», наказу ІНФОРМАЦІЯ_2 від 20 березня 2014 року № 357/дск було видано наказ військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 № 1 яким позивача з 19 березня 2014 року було призвано на військову службу з подальшим зарахуванням до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно довідки ВЧ п/п В 0676 від 10 лютого 2015 року № 48 ОСОБА_1 з 20 серпня по 08 листопада 2014 та з 17 листопада по 24 грудня 2014 року приймав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей.
З витягу наказу від 16 червня 2015 року № 23 вбачається, що ОСОБА_1 звільнений (демобілізований) в запас.
Відповідно до ч. 2 ст. 39 «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».
За змістом частини 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору, зокрема, є згода сторін. При розірванні трудового договору за вказаною підставою обов`язковою умовою є волевиявлення обох сторін трудового договору та додержання таких умов: сторони не мають претензій один до одного, сторони не повинні виконувати будь-які додаткові дії, досягнута домовленість про дату і основу припинення відносин.
Позивач з 19 березня 2014 року був призначеним, зарахованим до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 , а звільнений з посади масажиста ТОВ «Бирема» лише 21 березня 2014 року, при цьому доводів ОСОБА_1 про те, звільнення фактично відбулося у зв`язку з його мобілізацією до лав Збройних Сил України не спростовано.
Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України.
Враховуючи наведене, суди дійшли правильного висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням вимог ч. 1 ст. 36, ст. 119 КЗпП України та Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», але враховуючи те, позивач не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, а просить лише змінити дату звільнення, обґрунтовано вказали на те, що датою звільнення позивача слід вважати 15 червня 2015 року, тобто день його демобілізації.
Крім того, згідно із ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Враховуючи положення вказаних норм права та те, що порушення відповідачем трудових прав позивача призвело до погіршення його нормальних життєвих зв`язків та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, чим завдано моральну шкоду, суди дійшли правильного висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період 21 березня 2014 року по 15 червня 2015 року у розмірі 19 403 грн 46 коп.та моральної шкоди у розмірі 3 000 грн.
Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.
Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судами при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.
Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ
у х в а л и л а:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бирема» відхилити.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 10 березня 2016 року залишити без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М. Маляренко А.В. Ступак О.В.