Справа № 372/4546/15-ц Головуючий у І інстанції Проць Т. В.
Провадження № 22-ц/780/622/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 18.02.2016
УХВАЛА

Іменем України

18 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Олійника В.І., Дмитрієвої Л.Д.,

та секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Обухівського районного суду Київської області 02 грудня 2015 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Паком» про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом, та у подальшому подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на нерухоме майно, що належить відповідачеві.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області 02 грудня 2015 року у задоволенні вказаної заяви було відмовлено.

Не погоджуючись із цією ухвалою, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та постановити нову про задоволення заяви про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до п.1, ч.1, ст. 312 ЦПК України, апеляційний суд, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки заявником не було доведено необхідності застосування заходів забезпечення позову та не надано доказів того, що невжиття цих заходів може у подальшому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, то вимоги щодо накладення арешту задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, у листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про стягнення боргу за договором позики у розмірі 1 500 000 грн. (а. с. 2-4), та у подальшому подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на відповідне нерухоме майно, що належить відповідачеві (а. с. 6-8).

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області 02 грудня 2015 року у задоволенні вказаної заяви було відмовлено, оскільки заявником всупереч вимог ст.151 ЦПК України не було подано будь-яких достовірних відомостей про причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов та не надано суду будь-яких доказів, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення в подальшому (а. с. 12).

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні належні докази того, що зазначене майно належить ТОВ «ПАКОМ».

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Обухівського районного суду Київської області 02 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ТОВ «ПАКОМ» було задоволено та стягнуто з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 1 500 000 грн. та судові витрати (а. с. 15).

Згідно ч.3 ст.151 ЦПК України, забезпечення позову допускаються на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Як роз'яснено в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 р. № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу, якщо потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що ОСОБА_2 не надано належних і допустимих доказів на підтвердження необхідності застосування таких заходів, та, з врахуванням наявності рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_2, постановив законну та обґрунтовану ухвалу у відповідності до ст. 151 ЦПК України.

Крім того, колегія суддів зазначає, що накладення арешту на визначене заявником майно, яке належить ТОВ «ПАКОМ», може перешкоджати господарській діяльності цього товариства та у наслідку порушити його майнові права.

Доводи апеляційної скарги про те, що невжиття заходів забезпечення позову може порушити строки розгляду даної справи, є безпідставними, оскільки не відповідають матеріалам справи.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду та впливали на законність і обґрунтованість постановленої судом ухвали, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області 02 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: