Справа № 761/8642/15-ц
Провадження №2/761/564/2016
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11 лютого 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Піхур О.В.

при секретарі: Кияшко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, -

в с т а н о в и в:

У березні 2015 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 з 12.04.1963 року і по теперішній час зареєстрована і проживає в двокімнатній квартирі АДРЕСА_1. Розпорядженням Шевченківської районної державної адміністрації міста Києва від 05.05.1993 року позивач і її чоловік ОСОБА_3 приватизували квартиру і стали її власниками в рівних частинах. Після смерті чоловіка ОСОБА_3 у 1994 році, позивач успадкувала його частку, в результаті чого заволоділа всією квартирою. У кінці 1997 року дочка ОСОБА_4 звернулася до ОСОБА_1 з проханням укласти договір дарування на дану квартиру. При цьому, між позивачем та ОСОБА_4 була укладена усна домовленість про те, що позивач продовжить одноосібно володіти квартирою і проживати в ній, дочка позивача - ОСОБА_4 придбає у місті Києві для себе і свого сина ОСОБА_2 інше житло, а згодом буде укладено договір, на підставі якого знову буде зареєстровано право власності на зазначену квартиру за позивачем. 24.01.1998 року між позивачем і ОСОБА_4, яка діяла від імені свого сина ОСОБА_2, було укладено договір дарування двокімнатної квартири АДРЕСА_1. У 1998 році дочка ОСОБА_4 разом із сином переїхали в місто Київ, де придбали власне житло, в якому вони постійно проживають - квартиру АДРЕСА_2. Відповідно до розписки ОСОБА_4 і ОСОБА_2 від 27.12.2002, у якій зазначається, що квартира АДРЕСА_1 належить позивачу, що вони зобов`язуються по досягненню ОСОБА_2 повноліття оформити відповідні документи і в подальшому не будуть претендувати на майно позивача. З 1994 року і по теперішній час позивач постійно проживає у АДРЕСА_4 і сплачує комунальні послуги.

Тому, позивач просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Представник позивача, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, повно та всебічно дослідивши надані по справі докази, дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, Розпорядженням органу приватизації № 2101 від 05 травня 1993 року, будо передано ОСОБА_1 та членам її сім`ї: ОСОБА_3 в приватну спільну сумісну власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1, загальна площа якої становить 45,5 кв.м. (а.с.4).

Відповідно до заяви від 09 січня 1998 року, ОСОБА_1 дала свою згоду на реєстрацію в квартирі за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_4 і ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є внуком ОСОБА_1.

24 січня 1998 року між позивачем, яка мешкає в АДРЕСА_1 та ОСОБА_4, яка діє від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 року було укладено договір, відповідно до якого ОСОБА_1 подарувала, а гр. ОСОБА_4, від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 прийняла у дар квартиру номер АДРЕСА_1. Відповідно до п. 2 даного договору, квартира належить дарителю на підставі ? частина свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державної адміністрації Шевченківського району м. Києва 06.05.1993 року та зареєстрованого в БТІ м. Києва 01 червня 1993 року аід № 3905 та ? частина на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Третьою Київською державною нотаріальною конторою 20.01.1998 року, реєстр 1-210 та зареєстрованого в БТІ м. Києва 21.01.1998 року під № 3905 (а.с.9).

Згідно довідки № 205 від 27.02.2015 року форма № 3, де зазначено, що ОСОБА_1 зареєстрована в м. Києві за адресою: АДРЕСА_3, а власником особового рахунку є ОСОБА_2 (а.с.11).

Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (ч. 1 ст. 344 ЦК України).

Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду.

Як зазначено в п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні.

Таким чином, особою, яка володіє чужим майном є не власник і власник ні в якому випадку не може набути майно у власність за давністю володіння. Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК (особа заволоділа чужим майном).

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає, хто є її власником.

Відповідно до змісту положень ст. 344 ЦК України набуття права власності на майно за набувальною давністю є самостійною підставою набуття права власності. В зазначеному випадку право власності на нерухоме майно не переходить від спадкодавця до спадкоємця, а набувається за рішенням суду. Отже, спори про набуття права власності за набувальною давністю не є спорами із спадкування, в тому числі й у випадках, коли особа заявляє про давність володіння.

Пунктом 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте, право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

Даючи юридичну оцінку наданим поясненням і доказам по справі та враховуючи те, що позивач добросовісно та правомірно заволоділа майном на законних підставах, оскільки, позивачу було відомо, що спірна квартира належить її внуку ОСОБА_2 на підставі Договору дарування від 24 січня 1998 року, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки, позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав.

Куруючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 179, 208, 209, 212-218, 294 ЦПК України; ст. 344 ЦК України, п.п. 6, 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя