№ 556/1334/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.07.2016 дата розгляду справи

Володимирецький районний суд Рівненської області в складі

головуючої судді Іванків О.В.,

при секретарі Кньовець Н.П.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідача, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Володимирець справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах, визнання права власності та визнання правочину недійсним, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4О з березня 1998 року по 01 січня 2004 року та з липня 2012 року по 2014 рік включно, визнання його співвласником ? частини житлового будинку №37 по вул.Підгірній в с.Стара Рафалівка Володимирецького району та визнання договору дарування житлового будинку цього житлового будинку недійсним.

В судовому засіданні позивач та його представники підтримали заявлені вимоги, в їх обґрунтування ОСОБА_1 пояснив, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з липня 1995 року, офіційно розлучився в травні 1996 року, однак продовжив проживати з ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах до 2014 року, вів з нею спільне господарство, давав гроші на придбання одягу, продуктів, розваги, оплачував рахунки за комунальні послуги і т.ін. За час спільного проживання він приймав участь коштами та особистою участю у будівництві житлового будинку №37 по вул.Підгірній в с.Стара Рафалівка Володимирецького району, тому вважає, що даний житловий будинок збудовано ним спільно із ОСОБА_4 за рахунок спільної праці та спільних коштів, у звязку з чим на підставі ст.17 Закону України «Про власність» ОСОБА_1 набув право спільної сумісної власності на даний будинок. Укладаючи договір дарування житлового будинку, ОСОБА_4, порушила право власності позивача, оскільки даний договір укладено без його згоди та відома. ОСОБА_1 просив встановити факту перебування у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4О з березня 1998 року по 01.01.2004 року та з липня 2012 року по 2014 рік, визнати за позивачем право спільної сумісної власності на житловий будинок №37 по вул.Підгірній в с.Стара Рафалівка Володимирецького району, а також визнати договір дарування житлового будинку недійсним.

Відповідач ОСОБА_4 заперечила проти заявлених вимог, пояснила, що вона завжди перебувала з ОСОБА_1 у неприязних стосунках, вийшла за нього заміж під примусом. Позивач самовільно вселився в належний їй будинок, і був виселений з нього за рішенням суду. Жодних шлюбних відносин вона з ОСОБА_1 не підтримувала, спільно не проживала, спільного господарства не вела. ОСОБА_1 погано ставиться до неї, ображає її людську гідність, між ними постійно виникають скандали, крім того позивач постійно погрожує їй фізичною розправою, заподіює їй тілесні ушкодження, знищує та пошкоджує належне їй майно, і з приводу цього ОСОБА_4 неодноразово зверталась до органів внутрішніх справ. Жодної участі у будівництві житлового будинку №37 по вул.Підгірній в с.Стара Рафалівка Володимирецького району ОСОБА_1 не приймав, земельна ділянка отримана нею особисто, і будинок споруджено на ділянці також нею особисто за рахунок власних коштів та зусиль, з допомогою рідних і друзів. Оскільки вона є одноосібним власником вказаного житлового будинку, в 2007 році вона подарувала його своєму синові відповідачу ОСОБА_5, вважає даний договір законним. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог, в т.ч. через пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши інші докази у справі, приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

З приводу законодавства, на підставі якого належить вирішити спір, судом встановлено наступне. У відповідності до Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного Кодексу України, цей Кодекс набрав чинності з 01.01.2004 року, і застосовується до цивільних відносин, які виникли після набрання ним чинності. Разом з тим, як вбачається зі змісту позовних вимог, та доказів, наданих сторонами, правовідносини, повязані із спільним проживанням та створенням спірного житлового будинку, виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом України 2003 року, у звязку з чим, на думку суду, вказаний спір має бути розвязаний виходячи із положень Цивільного Кодексу України 1963 року та Закону України «Про власність», як норм матеріального права, які діяли на час виникнення спірних правовідносин. Спір щодо визнання недійсним договору дарування житлового будинку, який укладено в листопаді 2007 року, підлягає вирішенню за нормами ЦК України 2003 року. В той же час, як норми процесуального права у відповідності до приписів ст.2 ч.3 ЦПК України, підлягають застосуванню норми діючого Цивільного процесуального Кодексу України.

Оскільки відповідачем ОСОБА_4 зроблено заяву про застосування до позовних вимог ОСОБА_1 строку позовної давності, судом з цього приводу заслухано пояснення сторін та досліджено докази.

Як вбачається зі ст.ст.256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим, як вбачається зі ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

07.11.2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою про визнання за ним права власності на ? частину житлового будинку №37 по вул.Підгірній в с.Стара Рафалівка Володимирецького району, що підтверджується письмовими доказами. 28.08.2008 року вказаний позов ухвалою Володимирецького районного суду залишено без розгляду.

Під час розгляду вказаної справи ОСОБА_4 29.11.2007 року подарувала спірний житловий будинок своєму синові ОСОБА_5

Таким чином, суд приходить до висновку, що про порушення свого права позивачу ОСОБА_1 стало відомо вже в листопаді 2007 року, а про укладення ОСОБА_4 договору дарування житлового будинку не пізніше 28.08.2008 року.

В той же час, звернувшись до суду з відповідним позовом, ОСОБА_1 перервав строк позовної давності, перебіг якого розпочався заново. При цьому, на час звернення до суду, строк позовної давності за такими позовними вимогами становив 10 років (ч.4 ст.258 ЦК України в редакції, яка діяла станом на листопад 2007 року).

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що в подальшому ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду в 2011, 2013, 2015 рр, суд приходить до висновку, що строк позовної давності в даному спорі позивачем не пропущено.

По суті позовних вимог судом встановлено наступне.

В період з 16.07.1995 року по 08.05.1996 року сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, і 08.05.1996 року цей шлюб було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (т.1 а.с.188).

Як вбачається з рішення №11 від 21.03.1995 року Старорафалівської сільської ради, ОСОБА_4 було виділено земельну ділянку площею 0,20 га із земель запасу сільської ради для будівництва і обслуговування житлового будинку (т.1 а.с.213).

В серпні 2005 року житловий будинок №37 по вул.Підгірній в с.Стара Рафалівка прийнятий в експлуатацію по завершенню його будівництва, і право власності на нього визнано за ОСОБА_4О, що підтверджується актом приймальної комісії та рішенням Старорафалівської сільської ради №88 від 30.08.2005 року (т.1 а.с.157, 158).

29 листопада 2007 року житловий будинок №37 по вул.Підгірній в с.Стара Рафалівка Володимирецького району на підставі нотаріально посвідченого договору було подаровано ОСОБА_4 відповідачу ОСОБА_5 (т.1 а.с.221).

В своїх поясненнях, даних під присягою за правилами допиту свідка, позивач ОСОБА_1 пояснив, що він познайомився та почав зустрічатись з ОСОБА_4, в липні 1995 року вони офіційно зареєстрували шлюб, хоча близькі відносини між ними виникли раніше. Після одруження ОСОБА_1 перейшов проживати до квартири ОСОБА_4, а належну йому однокімнатну квартиру в м.Кузнецовську продав, і за отримані кошти разом з ОСОБА_4 розпочав будівництво житлового будинку в с.Стара Рафалівка. Будівництво житлового будинку велось як під час проживання сторін у офіційному шлюбі, так і після його розірвання, ОСОБА_1 купляв необхідні будівельні матеріали, запрошував майстрів. Після офіційного розлучення він продовжив проживати з відповідачем ОСОБА_4, вони проживали як подружжя, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, витрачали кошти на утримання дітей як ОСОБА_1 так і ОСОБА_4 від попередніх шлюбів, спільно відпочивали, святкували сімейні події, продовжували облаштовувати житловий будинок. Дійсно, у них виникали різні непорозуміння, сварки, однак вони завжди мирились, продовжували співжиття. Приблизно в середині 2012 року він звернувся до виконавчої служби з приводу виселення, яке здійснювалось на підставі рішення суду, зокрема, щодо місцезнаходження його особистих речей. Оскільки речі перебували на зберіганні у ОСОБА_4, він звернувся до відповідача, і на її пропозицію припинити сварки, вони знову зійшлись та продовжили співжиття, знову проживали разом.

Дані показання позивача є логічними, послідовними, повністю підтверджуються письмовими доказами по справі.

Так, свідок Суддя М. пояснив суду, що він добре знає сторін по справі, завжди сприймав їх як подружжя. Він допомагав ОСОБА_1 по будівництву будинку в с.Стара Рафалівка, декілька разів відвідував ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в їх житловому будинку в с.Стара Рафалівка, де вони спільно проживали, приймали гостей. Зокрема, ОСОБА_4 готувала їжу, частувала гостей. Сторони разом святкували в ресторані 50-річний ювілей ОСОБА_1 в 2001 році, ОСОБА_4 була господинею банкета. Сторони разом вели господарство в с.Стара Рафалівка, обробляли земельну ділянку, садили картоплю. Також свідок пояснив, що декілька разів він разом зі своєю дружиною, а також разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 їздили на відпочинок в гори, в с.Яремча, в м.Трускавець. В цих поїздках ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали в одній кімнаті, разом відпочивали, харчувались.

Показання ОСОБА_1 та свідка Судді М. в частині спільного відпочинку підтверджуються наданим позивачем відеозаписом, оглянутим в судовому засіданні, при цьому ОСОБА_4 підтвердила, що на цьому диску міститься відеозапис її спільного з ОСОБА_1 відпочинку в Прикарпатті (т.1, а.с.68).

З довідки №1613 від 18.05.2015 року, виданої ЖЕД №4 м.Кузнецовська, вбачається, що ОСОБА_1 проживав та був прописаний в квартирі №43 будинку №23 м-ну ОСОБА_6 в м.Кузнецовськ (т.1 а.с.10). Одночасно з ним, у цій же квартирі проживала та була прописана відповідач ОСОБА_4, що підтверджується відміткою у її паспорті (т.1, а.с.148).

Факт проживання ОСОБА_1 спільно з ОСОБА_4 в її квартирі у період після розірвання шлюбу підтвердив в своїх показаннях свідок ОСОБА_7, який пояснив, що він тривалий час працював разом з ОСОБА_1, на його запрошення був в гостях у нього в квартирі в м.Кузнецовську, ОСОБА_4 теж була в квартирі, пригощала свідка чаєм, вони домовлялись про купівлю автомобіля. ОСОБА_1, говорячи про ОСОБА_4 завжди називав її «дружина».

Свідки ОСОБА_6, ОСОБА_8 в своїх показаннях зазначили, що по домовленості з ОСОБА_1 виконували будівельні роботи на будівництві будинку в с.Стара Рафалівка, ОСОБА_4 при цьому готувала обід, виконувала роботи по господарству.

ОСОБА_1 здійснював оплату комунальних послуг та інших платежів в будинку №37 по вул.Підгірній в с.Стара Рафалівка, в т.ч. і в період 2012-2014 рр., що підтверджується оригіналами платіжних квитанцій та чеків, які зберігаються у позивача та надані їм суду (т.1, а.с. 227-232).

Крім того, як вбачається із наданих відповідачем ОСОБА_4 пояснень та доказів, вона отримувала особисту кореспонденцію ОСОБА_1, розпоряджалась спільним майном. Так, ОСОБА_4 надано суду листи особистого та офіційного характеру, які були адресовані ОСОБА_1 та зберігаються у ОСОБА_4 (т.1 а,с.243-244).

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що ОСОБА_1 продав йому автомобіль, який належав позивачу. Даний автомобіль був зареєстрований на ОСОБА_4 і саме вона дала ОСОБА_7 Є генеральне доручення, а гроші за автомобіль свідок передав ОСОБА_1 При цьому ОСОБА_4 повністю підтвердила пояснення свідка в частині відчуження автомобіля.

У відповідності до ст.ст.234, 256 ЦПК України, в порядку окремого провадження можуть бути розглянуті цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Поряд з іншими, в порядку окремого провадження у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що факт проживання осіб однією сімєю впливає на виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав цих осіб, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, суд приходить до висновку, що такий факт може бути встановлений в судовому порядку.

Сукупністю досліджених доказів підтверджено той факт, що ОСОБА_1 в період з березня 1998 року до 01.01.2004 року, та з липня 2012 року по 01.01.2014 року включно, проживав однією сімєю з ОСОБА_4, вів з нею спільне господарство, мав спільний бюджет, у звязку з чим позов ОСОБА_1 в цій частині підлягає задоволенню.

При цьому суд приймає до уваги, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 протягом вказаного періоду не перебували у зареєстрованому шлюбі з будь-якими іншими особами, що підтверджується інформацією Володимирецького РАЦСу №693/10.04-30 від 02.06.2016 року (а.с.183).

Показання ОСОБА_4 щодо обставин спільного проживання з ОСОБА_1, дані нею в судовому засіданні під присягою, є суперечливими, і не спростовують доказів позивача. Зокрема, заперечуючи факт спільного проживання з позивачем, ОСОБА_4 в той же час повідомила суду інформацію про обставини їх інтимного життя, про переривання відповідачкою вагітності від ОСОБА_1, спроби ОСОБА_1 покінчити життя самогубством в квартирі, де вони разом з ОСОБА_4 проживали, про подружні зради ОСОБА_1, про відносини позивача з його батьками, дітьми, друзями, інформацію про ведення бізнесу та фінансові справи ОСОБА_1, тобто такі відомості, які, на думку суду, не можуть бути відомі сторонній особі. В сукупності з іншими дослідженими доказами, показання ОСОБА_4 не спростовують факту спільного проживання нею з ОСОБА_1 протягом вказаних періодів.

З приводу участі ОСОБА_1 у спорудженні житлового будинку №37 по вул.Підгірній в с.Стара Рафалівка Володимирецького району судом встановлено наступне.

Будучи допитаною під присягою за правилами допиту свідків, відповідач ОСОБА_4 вказала, що спірний житловий будинок вона збудувала за власні кошти та власними зусиллями, з допомогою членів своєї родини, ОСОБА_1 участі у будівництві не приймав. Даний будинок є невеликим, по суті, одноповерховим, з мансардою. Будівництво розпочалось орієнтовно у 1996 році, коли було вирито котлован, продовжувалось протягом 1997-2002 років, після чого будинок був повністю зведений, накритий дахом. На підтвердження своїх показань відповідач надала квитанції та чеки на придбання будівельних матеріалів цегли, колодязних кругів, плит перекриття, шиферу (т.1 а.с.159-164).

Позивач ОСОБА_1 в своїх показаннях в судовому засіданні вказував, що він разом з ОСОБА_4 приймав участь у всіх етапах будівництва будинку, купляв будівельні матеріали, домовлявся з майстрами. Будинок дійсно був збудований та накритий до 2002 року, однак внутрішні, оздоблювальні роботи, облаштування земельної ділянки продовжувалось також і після цього.

Із наданих суду письмових доказів, зокрема видаткових накладних та товарних чеків вбачається, що в період з 2000 по 2004 рр ОСОБА_1 придбано ряд будівельних матеріалів цеглу, цемент, арматуру, дошку (т.1 а.с.24-26, 33). Твердження відповідача про те, що дані докази є неналежними, на думку суду, не заслуговують на увагу, оскільки позивач надав суду їх оригінали.

Та обставина, що будівництво спірного житлового будинку було завершено до 2002 року, цей будинок був придатний для проживання і використовувався сторонами за цільовим призначенням, крім їх власних пояснень, підтверджується також і іншими дослідженими судом доказами.

Свідок ОСОБА_9 показала, що вона проживала по сусідству з ОСОБА_4 в будинку №43 м-ну ОСОБА_6 в м.Кузнецовськ, вони спілкувались по сусідські. Зі слів ОСОБА_4 свідку було відомо, що у останньої є дача в с.Стара Рафалівка, біля 2001-2002 рр. будинок на дачі був збудований, це ОСОБА_9 памятає, оскільки ходила з дітьми гуляти і бачила зведений будинок.

Свідок ОСОБА_8 пояснив, що приблизно в 2003 році він за домовленістю з ОСОБА_1 будував огорожу навколо будинку в с.Стара Рафалівка, будинок був вже спорудженим, в ньому жили ОСОБА_1 та ОСОБА_4

Свідок ОСОБА_6 пояснив, що приблизно в 2001 або в 2002 році він був найнятий ОСОБА_1 та виконував роботи з облаштування системи водопостачання та каналізації в будинку в с.Стара Рафалівка.

З акту №130 від 15.06.1999 року та постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 18.07.2001 року вбачається, що в будинку №37 по вул..Підгірній в с.Стара Рафалівка мала місце пожежа, було пошкоджено меблі (диван, два столи, стільці, шафа для посуду), двері, господарський інвентар, на той час будинок був повністю збудованим, в присадибному господарстві утримувалась птиця, кролі. (т.1 а.с.185-186).

Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1, будучи членами однієї сімї, спільною працею та коштами протягом 1998 2002 рр. приймали участь у спорудженні житлового будинку №37 по вул..Підгірній в с.Стара Рафалівка.

Доводи відповідача про вчинення ОСОБА_1 відносно неї насильницьких дій, в т.ч. погроз, заподіяння тілесних ушкоджень, які підтверджуються письмовими доказами (т.1 а.с.241) та показаннями свідка ОСОБА_10 не спростовують висновків суду в цій частині.

Інші докази, надані відповідачем ОСОБА_4, також не підтверджують її заперечень з огляду на таке.

Так, надані ОСОБА_4 договір №13826/к (т.1 а.с.143), договір купівлі-продажу квартири (т.1 а.с.149), постанова про закінчення виконавчого провадження (т.1 а.с.150), квитанція за 14.09.1992 р. (т.1 а.с.164), дозвіл на отримання газового пістолета (т.1 а.с. 242) не містять інформації про обставини, що мають значення для справи та період, що досліджувався судом.

Квитанції до прибуткових касових ордерів №169 від 26.11.1996 року, №847 від 26.08.1997 року, №168 від 26.11.1996 року, №124 від 20.06.1996 року (т.1 а.с.245) свідчать про отримання певних послуг, однак їх отримувачами (платниками) сторони по справі не являються.

В архіві Володимирецького районного суду за 2001-2002 рр. відсутні обліково-статистичні картки, справи або рішення за заявами ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та підсобним приміщенням (т.1 а.с.236-239).

Таким чином, відповідач ОСОБА_4 не надала суду належні та допустимі докази на спростування факту участі ОСОБА_1 у спорудженні спірного житлового будинку в с.Стара Рафалівка

Як вбачається зі ст.112 ЦК України 1963 року, майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

У відповідності до ст.ст.12, 13, 17 Закону України «Про власність», який діяв на час спорудження спірного житлового будинку, праця громадян є основою створення і примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення.

Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Як вбачається з пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо.

Аналогічною є правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України №6-135цс/13 від 25.12.2013 року, в якій, зокрема, зазначено, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Враховуючи сукупність вказаних обставин, приймаючи до уваги, що будь-яких угод між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не укладалось, суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 внаслідок спільної праці та вкладення коштів членів однієї сімї, спільно з ОСОБА_4 набув права спільної сумісної власності на житловий будинок №37 по вул.Підгірна в с.Стара Рафалівка Володимирецького району. Разом з тим, спільною сумісною власністю є спільна власність декількох осіб без визначення часток, у звязку з чим позов ОСОБА_1 в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Як вбачається зі ст.369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що договір дарування житлового будинку №37 по вул.Підгірній в с.Стара Рафалівка Володимирецького району, який є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4, укладено без згоди та відома ОСОБА_1, який не передавав повноважень по розпорядженню його часткою в майні ОСОБА_4 або іншим особам, вказаний договір є недійсним, і позов ОСОБА_1 в цій частині підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.3, 60, 208, 209-212, 234, 256 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Встановити факт, що має юридичне значення , а саме, що ОСОБА_1 проживав однією сімєю з ОСОБА_4 в період з березня 1998 року по 01.01.2004 року та з липня 2012 року по 01.01.2014 року.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії МЮ №408962, виданий 23.12.2015 року Кузнецовським ГС УГМС, ІПН НОМЕР_1, право спільної сумісної власності на житловий будинок №37 по вул.Підгірній в с.Стара Рафалівка Володимирецького району.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку №37 по вул.Підгірній в с.Стара Рафалівка Володимирецького району, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, нотаріально посвідчений Володимирецькою державною нотаріальною конторою, реєстровий №2939.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через районний суд. Апеляційну скаргу може бути подано сторонами протягом десяти днів після проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення..

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуюча:

Повний текст рішення проголошено 25 липня 2016 року