Справа № 305/526/16-ц
Провадження по справі 2/305/550/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.07.2016 року Рахівський районний суд Закарпатської області

у складі: головуючого - судді Ємчук В.Е.

у частю секретаря - Орос С.Ю.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист честі , гідності та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про захист честі та гідності та відшкодування моральної шкоди. Позов мотивує тим, що з 21 вересня 2015 року вона працює вчителем у Кобилецькі-Полянській ЗАШ І-ІІІ ступенів, де викладає математику учням 5 класу. 30 вересня відповідачка ОСОБА_4 організувала написання на неї колективного звернення, в якому вказала, що позивачка не вміє доступно пояснити матеріал, оскільки сама не знає математичної термінології, не вміє створювати на уроці сприятливий психологічний клімат, постійно обговорює з дітьми питання, що не стосуються теми уроку, на уроках немає належної дисципліни, окремі діти відчувають страх перед учителем. Також дописувачем було піддано сумніву диплом позивачки, виданий у 2013 році Тернопільським НПУ ім.В.Гнатюка. За даними скарги управлінням освіти, молоді та спорту Рахівської РДА проводилася перевірка, внаслідок якої порушень, вказаних у листі, виявлено не було, а ОСОБА_3 було надано методичну допомогу та рекомендовано відвідувати уроки досвідчених вчителів школи та району для набуття досвіду. Неправомірними діями відповідача було принижено її гідність та честь, навмисно підривається авторитет позивачки серед учнів, з січня 2016 року на кожному уроці присутні директор, завуч, класний керівник або батьки, що створює напруженість у класі, є психологічною давкою на дітей, викликає певну скутість та ускладнює засвоєння ними матеріалу. Позивачка змушена витримувати такі перевірки дирекції школи, надавати пояснення, що є принизливим при таких обставинах, а інші вчителі перестають з нею контактувати, боячись накликати на себе такі ж скарги. Такими неправомірними діями відповідачки їй завдано моральну шкоду, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях, розповсюдженні принизливих та неправдивих відомостей про позивачку широкому колу осіб, порушенні душевної рівноваги, таким чином позивачка була ображена, принижена, змушена була проходити перевірки. Враховуючи наведене, ОСОБА_3 просить зобовязати ОСОБА_4 припинити неправомірні дії щодо поширення неправдивих відомостей, що принижують честь та гідність позивачки та публічно вибачитися перед нею, а також стягнути в її користь 10000 гривень моральної шкоди та судові витрати.

Представник позивачки ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнала, вважає такий безпідставним, просить відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши подані по справі докази, суд констатує наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Цивільним кодексом України закріплено особисті немайнові права фізичних осіб, визначено їх сутність, предмет, зміст, гарантії та засоби захисту. Зокрема, згідно ч.1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. А частиною 3 даної статті передбачено, що негативна інформація, поширена про особу вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, Пленум ВСУ у своїй Постанові від 27.02.2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" (надалі Постанова) розяснив, що суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку

З положень зазначеної вище Постанови поняття "честь" означає особливе моральне ставлення людини до себе, що виявляється в усвідомленні свого соціального статусу, роду діяльності й моральних заслуг, і відповідне ставлення до неї суспільства, яке рахується з її діловою репутацією. "Гідність" означає особливе моральне ставлення людини до себе. Право на захист гідності, честі та ділової репутації здійснюється відповідно до вимог глави 3 та статей 275-280 ЦК.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

У звязку із наведеним у пункті 16 Постанови Пленум ВСУ зазначив наступне: «суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації».

Крім того, відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться у п. 15 та п. 19 його Постанови, негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно з частиною другою статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За змістом цієї норми Конвенції у своїй практиці суди мають розрізняти факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права. Вказаного твердження дотримується Європейський суд з прав людини при ухваленні судових рішень за даною категорією справ.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгес проти Австрії» (1986 рік) Європейський суд з прав людини розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободи на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції.

Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів).

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що інформація, викладена у зверненні від імені батьків учнів 5 класу від 27.10.2015 року, яка є предметом спору, є оціночними судженнями відповідачки та інших батьків, що підписали дане звернення, їх думками, переконаннями, їх критичною оцінкою певної поведінки позивачки ОСОБА_3 та не може бути розцінена як недостовірна інформація, яка б принижувала честь, гідність останньої.

Як вбачається з матеріалів справи позивачка звернулася в суд через звернення батьків учнів 5 класу Кобилецько-Полянської ЗОШ від 27 жовтня 2015 року до голови Рахівської РДА ОСОБА_5 та начальника управління освіти, молоді та спорту Рахівської РДА ОСОБА_6, яке, на думку позивачки, організувала відповідачка ОСОБА_4, а тому позивачка у своєму позові просить зобовязати відповідачку припинити неправомірні дії щодо поширення неправдивих відомостей, що принижують її честь і гідність та публічно вибачитися перед нею, а також стягнути в її користь 10000 гривень моральної шкоди. У той же час з самого звернення слідує, що його підписали відповідачка та ще 16 батьків учнів 5 класу, однак позивачка вбачає порушення своїх прав саме відповідачкою ОСОБА_4, до якої і звернулася із даним позовом, до інших підписантів звернення своїх претензій не предявляє.

Як уже зазначалося, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (ст. 68 Конституції України). Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку що вимога позивачки про зобов'язання припинити неправомірні дії щодо поширення неправдивих відомостей, що принижують її честь та гідність є безпідставною, оскільки захист честі, гідності можливий у конкретному випадку лише за наявності реального факту поширення недостовірної інформації. Отже, суд не може ухвалити рішення про зобов'язання припинити, тобто не чинити дій, які принижують честь і гідність в майбутньому, оскільки такий обов'язок гарантовано Конституцією та законами України, і лише за наявності порушення цього обов'язку здійснюється судовий захист.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Отже, суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб (частина перша ст. 1167 Цивільного кодексу України). Під моральною шкодою розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до пункту 3 Постанови пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.95, зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювачатавини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а такожі нші обставини, що мають значення для вирішення спору. Поряд з цим, факт звернення до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди покладає на позивача у даній справі обовязок довести, що зазначені ним втрати немайнового характеру не є абстрактними, а дійсно були понесені позивачем.

Із пояснень позивачки слідує те, що моральна шкода була завдана їй, внаслідок неправомірних дій відповідачки, внаслідок яких вона зазнала моральних страждань та переживань, була порушена її душевна рівновага, вона була ображена та принижена, змушена була проходити перевірки.

Судом не встановлено в ході розгляду справи будь яких даних, які б свідчили про заподіяння ОСОБА_3 моральної шкоди, внаслідок якихось неправомірних дій відповідачки.

Фактичний аналіз змісту наявних у матеріалах справи доказових матеріалів свідчить про те, що позивачкою не доведено факту заподіяння їй шкоди морального характеру, внаслідок зазначеної нею ситуації, тобто звернення до голови Рахівської РДА та начальника управління молоді та спорту Рахівської РДА, в частині існування протиправної поведінки відповідачки, причинно-наслідкового звязку між протиправною поведінкою відповідачки та шкодою немайнового характеру, а також наявності самої моральної шкоди.

Відсутність цих обовязкових елементів, виключає наявність складу цивільного правопорушення, за наявності якого можуть бути задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди, за таких обставин і у цій частині позову слід відмовити.

У відповідності до ст.88 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачкою.

Керуючись: ст.ст. 3,5,6,10,11,58,60,88,131,212-215, 223 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачкою.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржено протягом десяти днів з дня його проголошення до цивільної палати апеляційного суду Закарпатської області через Рахівський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Ємчук В.Е.

З оригіналом вірно:

Суддя Рахівського районного суду: В.Е.Ємчук