Ухвала

іменем україни

20 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гвоздика П.О.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Третьої Харківської державної нотаріальної контори, ОСОБА_5, Старосалтівської селищної ради Вовчанського району Харківської області про встановлення факту приналежності документів, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Третя Харківська державна нотаріальна контора, Старосалтівська селищна рада Вовчанського району Харківської області, про усунення від права спадкування за законом, за касаційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 25 серпня 2015 року,

встановила:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_6 Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з: житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_6 та Ѕ частини квартири АДРЕСА_1. Все своє майно

ОСОБА_6 заповідала своєму сину, ОСОБА_7, який є батьком позивача, на підставі заповіту від 14 грудня 1987 року. Останній спадщину прийняв шляхом фактично вступив в управління та володіння спадковим майном останньої.

Після звернення ОСОБА_7 до Третьої Харківської нотаріальної контори, нотаріусом було виявлено розбіжності в наданих документах, а саме помилки в імені спадкодавця, ОСОБА_6, які належним чином виправлені та засвідчені не були. У зв'язку з розбіжностями, незважаючи на наявність заповіту нотаріусом було запропоновано ОСОБА_7 подати заяву про оформлення його спадкового права за законом на Ѕ частини квартири АДРЕСА_2, у зв'язку з чим нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за законом.

Зазначала, що ОСОБА_7 свої майнові права на успадковане майно належним чином не оформив та свідоцтво про право на спадщину за заповітом не отримав, а ІНФОРМАЦІЯ_2 року останній помер.

Ураховуючи викладене, просила встановити юридичний факт приналежності її матері ОСОБА_6 свідоцтва про право власності на житловий будинок належними до нього будівлями та спорудами АДРЕСА_6 та заповіту від 14 грудня 1987 року. Також просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадшіну за законом на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 від 27 лютого

2008 року.

У квітні 2015 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічним позовом, у якому просила уснути ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від права спадкування за законом після ОСОБА_7, померлого у вересні 2009 року.

Позов мотивувала тим, що у квітні 1999 року померла ОСОБА_6, після смерті якої відкрилась спадщина на спірний житловий будинок АДРЕСА_6 та Ѕ частину квартири АДРЕСА_3. Все своє майно вона заповідала своєму синові, батькові позивача - ОСОБА_7, на підставі належно посвідченого заповіту.

Після звернення ОСОБА_7 до нотаріальної контори, було виявлено розбіжності в наданих документах, а саме помилки в імені баби - в свідоцтві про народження ОСОБА_7 матір'ю зазначена ОСОБА_6, які належним чином не виправлено.

У зв'язку із зазначеною помилкою ОСОБА_6, спадкоємець за заповітом, свої майнові права на успадковане майно належним чином не оформив та свідоцтво про право на спадщину не отримав. У вересні

2009 року він помер.

Факт родинних відносин між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 є очевидним, заповіт від 14 грудня 1987 року було укладено та посвідчено секретарем виконавчого комітету Старосалтівської селищної ради депутатів Вовчанського району Харківської області, також свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 також є чинним, будь-якого рішення щодо його скасування немає.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 липня

2015 року заявлені позови ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишені без задоволення.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 25 серпня

2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_3 в задоволенні позову про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення в частині відмови у задоволенні її позовних вимог, у цій частині ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, у решті рішення місцевого суду залишити без змін, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарг та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що 14 грудня 1987 року ОСОБА_6 склала заповіт, який було посвідчено секретарем Старосалтівської сільської ради народних депутатів, Вовчанського району Харківської області, яким усе своє майно заповіла сину ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина, яка складалась з:

Ѕ частини квартири АДРЕСА_3 у

м. Харкові та будинку АДРЕСА_6 а також грошові вклади на рахунках у ТВБВ Ощадбанку на суми: 5,30 грн, 1,74 грн, 00,07 грн, 00,49 грн, 00,49 грн,

00,06 грн, 623,70 грн, 1 313,55 грн, 1 285,20 грн.

27 лютого 2008 року ОСОБА_7 подав до нотаріальної контори заяву про прийняття ним спадщини й просив видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом.

Того ж дня державним нотаріусом Третьої Харківської державної нотаріальної контори йому було видане свідоцтва про право на спадщину за законам на спадкове майно померлої, яке складається із частини приватизованої квартири АДРЕСА_4

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_7, батько ОСОБА_3

Доказів того, що ОСОБА_7 за життя оспорив видане йому свідоцтво про право на спадщину за законом та вважав, що цим свідоцтвом порушені його права, суду не надано.

Пред'являючи позов про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину квартири АДРЕСА_4 в

м. Харкові, виданого 27 лютого 2008 року ОСОБА_7 після смерті матері ОСОБА_6, позивач ОСОБА_3 посилалась на порушення нотаріусом Третьої Харківської державної нотаріальної контори цивільного законодавства, яке регулює спадкові права.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 16 серпня

2011 року, яке набрало законної сили, установлено, що після смерті

ОСОБА_6 спадщину прийняли її діти: померлий ОСОБА_7 та

ОСОБА_5

Даним рішенням визнано за ОСОБА_5 право власності на

1/4 частину квартири АДРЕСА_5 у

м. Харкові в порядку спадкування за законом після смерті матері

ОСОБА_6; визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_3 право власності по

1/2 частині за кожним на будинок АДРЕСА_6 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, та ОСОБА_7

Визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_3 право власності по Ѕ частині за кожним на грошові вклади з відповідними нарахуваннями процентів, відкриті на ім'я ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на грошові вклади з відповідними нарахуваннями процентів в ТВБВ Ощадбанку, відкриті на ім'я ОСОБА_7 який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Визнано свідоцтво про право на спадщину за законом, видане

27 лютого 2008 року державним нотаріусом третьої Харківської державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_7, недійсним в ј його частини.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на пропуск строку позовної давності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову в частині позовних вимог ОСОБА_3, суд апеляційної інстанції виходив із його безпідставності.

Положенням ст. 553 ЦК УРСР визначено, що спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Разом із тим, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 пред'явила зустрічний позов про усунення від права спадкування за законом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з підстав, передбачених ч. 5 ст. 1224 ЦК України, мотивуючи тим, що останні ухилялися від надання допомоги спадкодавцеві ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, який через похилий вік, тяжку хворобу був у безпорадному стані .

За змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, у рішенні не зазначив мотивів ухваленого ним рішення, не перевірив доводів позивача та не вказав, чи вони спростовуються.

Переглядаючи справу, апеляційний суд на допущенні процесуальні порушення суду першої інстанції уваги не звернув, та у порушення вимог

ст. ст. 303, 316 ЦПК України вийшов за межі доводів апеляційної скарги, оскільки ОСОБА_3 оскаржила рішення суду першої інстанції лише в частині відмови в задоволенні її позовних вимог, у цій частині просила ухвалити нове рішення про задоволення позову, однак залишив без змін рішення суду першої інстанції в частині зустрічного позову ОСОБА_4, при цьому не навів належних висновків, чому прийшов до такого правового висновку.

Оскільки від вирішення позовних вимог ОСОБА_5 залежить правильність вирішення спору в цілому, тому в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 липня

2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 25 серпня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька

П.О. Гвоздик

О.В. Умнова

І.М. Фаловська