Справа № 487/2772/16-ц
Провадження № 2/487/1649/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.08.2016 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді ТЕМНІКОВОЇ А.О.

при секретарі ПОПОВИЧ В.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Миколаївської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про встановлення факту належності правовстановлюючого документу та визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Заводського районного суду міста Миколаєва із вказаним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що 16 березня 2015 року помер її чоловік ОСОБА_6, з яким вона проживала на час відкриття спадщини. За життя за ОСОБА_6 Миколаївським МБТІ було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу №1314 від 17.10.1997 року, посвідченого Товарною біржею «Нерухомість-Південь». Позивачка звернулась 29.04.2015 року до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7 для оформлення спадщини, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №40272527. У звязку із виявленням розбіжностей у написанні імя спадкодавця, рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 16.12.2015 року було встановлено факт перебування ОСОБА_8 та ОСОБА_6 у шлюбі. Постановою приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7 від 04.04.2016 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1, оскільки правовстановлюючий документ (договір купівлі-продажу), не відповідає вимогам щодо нотаріального посвідчення та містить розбіжності у написанні імя спадкодавця з імям, зазначеним в свідоцтві про смерть. З огляду на викладене, позивака просила встановити факт належності спадкодавцю ОСОБА_6, який помер 16 березня 2015 року, договору купівлі-продажу нерухомого майна №1314 від 17.10.1997 року, посвідченого Товарною біржею «Нерухомість-Південь», та зареєстрованого Миколаївським МБТІ 31 жовтня 1997 року за №16235; визнати на позивачкою право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_6, який помер 16 березня 2015 року.

Позивачка підтримала вимоги у повному обсязі та наполягала на їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2 та треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3С, ОСОБА_4, ОСОБА_5 позовні вимоги визнали та просили позов задовольнити, надавши заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Представник Миколаївської міської ради у судове засідання не зявилась, надавши заяву про розгляд справи за відсутності представника Миколаївської міської ради.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положеньЦК України.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

На момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР.

Згідно ст. 4 ЦК УРСР (тут та надалі у всіх випадках вживання в редакції від 18.07.1963 року, чинній на момент набуття права власності) цивільні права та обовязки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР та Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обовязки. Відповідно до цього цивільні права і обовязки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 41 ЦК УРСР, угодами визнаються дії громадян дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обовязків.

Відповідно до ст. 128 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобовязання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.

Згідно ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 227 цього Кодексу передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 47 УРСР (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) розяснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Згідно розяснень Міністерства юстиції України № 17-12/44 від 10 квітня 1998 року «Щодо діяльності товарних бірж» передбачено, що, беручи до уваги вимоги ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року), яка передбачає особливі умови щодо договорів купівлі-продажу будинку (його частини), якщо хоча б однією із сторін є громадянин, вважається, що такі договори, укладені та зареєстровані біржами з дотриманням закону, підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню, недотримання цієї вимоги згідно з ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) тягне недійсність договору, таким чином, зазначений договір набуватиме чинності з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-IV (із змінами) права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Судом встановлено, що17 жовтня 1997 року між ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, як членами біржі, було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Даний договір було укладено біржею нерухомості «Нерухомість Південь» і зареєстровано в журналі реєстрації біржових операцій з нерухомості під №1314 від 17.10.1997 року та в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 31.10.1997 року за номером 16235.

При оформленні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, складеного російською мовою, прізвище покупця було зазначено як «Саркисян Лева Минасович» (російською). Аналогічні відомості внесені до реєстраційного посвідчення Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації 31.10.1997 року за номером 16235.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 16.12.2015 року встановлені обставини ідентичності осіб Сакрісян «Левана» Мінасовича та ОСОБА_11 «Леви» Мінасовича. Вказані обставини, згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню під час розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на викладене судом встановлено, що за життя, спадкодавцем ОСОБА_6 було набуто право власності на спірний обєкт нерухомості у відповідності з вимогами чинного на момент виникнення правовідносин законодавства, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст. 15 Закону України «Про товарну біржу».

16 березня 2015 року ОСОБА_6 помер.

Згідно свідоцтва про шлюб серії ІІ-РЭ №609866 від 18.11.1967 року та рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 16.12.2015 року позивачка ОСОБА_1 є дружиною спадкодавця.

Після смерті спадкодавця ОСОБА_6 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7 було заведено спадкову справу №10/2015 року, за даними якої дружина померлого позивачка ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк. Даний спадкоємець від права на спадкування не усувалась, черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування не змінювалась. Інші особи з заявами про прийняття спадщини згідно матеріалів спадкової справи до нотаріуса не звертались

На момент смерті спадкодавця та звернення ОСОБА_1 з заявою про прийняття спадщини, правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК України.

Згідно ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона, згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України, належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Постановою від приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7 від 04.04.2016 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1, оскільки правовстановлюючий документ (договір купівлі-продажу) не відповідає вимогам щодо нотаріального посвідчення та містить розбіжності у написанні імя спадкодавця з імям, зазначеним в свідоцтві про смерть.

З огляду на викладене, оскільки спадкодавець ОСОБА_6, яким за життя було у встановленому законом порядку набуто право власності на спірний обєкт нерухомості, помер 16.03.2015 року, а позивачка, як спадкоємиця першої черги, звернулась з заявою про прийняття спадщини у строки та порядок, визначені чинним законодавством України, суд, оцінивши та проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, вважає такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності наквартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_6, який помер 16 березня 2015 року.

На підставі викладеного та керуючись ст. 58 Конституції України, ст. ст. 10, 11, 59, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 4, 41, 128, 224, 227 ЦК УРСР, ст. ст. 1218, 1223, 1261, 1268-1270 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт належності спадкодавцю ОСОБА_6, який помер 16 березня 2015 року, договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного біржею нерухомості «Нерухомість Південь» і зареєстрованого в журналі реєстрації біржових операцій з нерухомості під №1314 від 17.10.1997 року та в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 31.10.1997 року за номером 16235.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру 2 (два) у будинку 16 (шістнадцять) по вулиці Бузника в місті Миколаєвів порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_6, який помер 16 березня 2015 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд міста Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: А.О. ТЕМНІКОВА