Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В., Шимківа С.С., Рожина Ю.М.,

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ваш Авто" на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 28 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ваш Авто" про захист прав споживача, визнання пункту 12.1 договору фінансового лізингу № 002268 від 26 листопада 2015 року недійсним, розірвання договору фінансового лізингу №002268 з додатками від 26 листопада 2015року та стягнення сплачених коштів,

заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 28 березня 2016 року розірвано договір фінансового лізингу № 002268 від 26.11.2015 року, який був укладений між ОСОБА_1 та ТзОВ "Лізингова компанія "Ваш Авто".

Стягнуто з ТзОВ " Лізингова компанія "Ваш Авто" на користь ОСОБА_1 50349 грн. 40 коп., з яких 49940 грн. є коштами , перерахованими за договором фінансового лізингу № 002268 від 26. 11. 2015 року, 499 грн. 40 коп. є комісією, сплаченою банку при перерахуванні платежу.

Стягнути з ТзОВ " Лізингова компанія" Ваш Авто" на користь ОСОБА_1 1653 грн. 60 коп. сплачених судових витрат.

В апеляційній скарзі ТзОВ "Лізингова компанія "Ваш Авто" покликається на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з'ясування обставини, що мають значення для справи.

Вказує, що позивач ознайомився із всіма істотними умовами договору та підписав кожну сторінку договору, а тому між сторонами було досягнуто згоди по всіх істотних умовах, які ставляться законодавством для чинності таких правочинів, і такий договір не може бути визнаний недійсним лише з підстав заперечення його дійсності стороною по справі.

Укладений між сторонами договір містить детальний опис умов отримання предмета лізингу та порядок сплати за предмет лізингу.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції не навів мотивів, з яких вважає, що умови Договору порушують принцип добросовісності у розумінні п. 6 ч. 1 ст. 3 та ч. 3 ст.509 ЦК України та, що умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін.

Прийшовши до висновку, що пункти 10.14, 12.4, 12.5, 12.6 договору є несправедливими та такими, що встановлюють жорстку односторонню відповідальність, суд не взяв до уваги, що у лізингоодержувача існує ряд обов'язків, зокрема вчасно сплачувати лізингові платежі за договором, утримувати в належному стані предмет лізингу використовувати його за призначенням, здійснювати періодичний техогляд тощо, в зв'язку чим існує і ряд положень, які встановлюють відповідальність за невиконання цих обов'язків.

Зазначає, що законодавством про фінансовий лізинг чітко передбачено можливість відмовитись від правочину в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору, а саме лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших же випадках сторони мають обов'язково керуватись умовами договору.

Покликається на норми ч. 2 ст. 651 ЦК України, відповідно до якох договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом, однак судом не обґрунтовано істотного порушення відповідачем умов договору, у зв'язку з чим він був розірваний.

Доводить, що судом не було враховано того, що норми Закону України "Про захист прав споживачів" не регулюють правовідносини у сфері укладання, виконання, розірвання договорів фінансового лізингу.

З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТзОВ "Лізингова компанія "Ваш Авто" за безпідставністю.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що умови, укладеного між сторонами договору лізингу транспортного засобу є несправедливими, а тому є підстави для його розірвання та стягнення сплачених позивачем коштів.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 214,215 ЦПК України встановлені вимоги до змісту судового рішення.

Вказаним нормам ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

На порушення наведених вимог судом ухвалено рішення, мотивувальна частина якого не відповідає його резолютивній частині, зокрема, позивач просив визнати недійсним пункт 12.1 укладеного договору фінансового лізингу недійсним, розірвати цей договір та стягнути з відповідача на його користь 50 349грн.40коп. сплачених за договором коштів, втім, суд ухвалив рішення про розірвання договору лізингу та стягнення сплачених позивачем коштів, а заявлена вимога про визнання пункту договору недійсним фактично залишились не вирішеною; в мотивувальній частині рішення зазначено що договір фінансового лізингу містить несправедливі умови, а тому є підстави для визнання умов договору несправедливими в силу Закону України «Про захист прав споживачів», а договору - недійсним, хоча вимоги про визнання в цілому договору лізингу недійсним ОСОБА_1 не заявлялись.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи 26 листопада 2015 року між ОСОБА_1 та ТзОВ "Лізингова компанія "Ваш Авто" у м. Луцьк укладено в простій письмовій формі договір фінансового лізингу №002268, згідно умов якого лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати автомобіль марки «Kia Sportage FL» у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах передбачених ст. 2 цього договору .

Відповідно до додатку № 1 до договору фінансового лізингу вартість предмету лізингу становить 19739,13 дол. США, що на дату підписання договору 26.11.2015 року становить 499400 грн.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що автомобіль передається у користування лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4. ст.9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.6. ст.9 даного договору.

В преамбулі договору лізингу визначено, що адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату.

Відповідно до додатку №1 до договору фінансового лізингу адміністративний платіж становить 10 % вартості предмета лізингу та складає 1 973,91 доларів США за курсом долара США на дату підписання договору (1 долар США = 25,30 грн), що відповідно становить 49 940 грн. (а.с.17,18).

Сторонами не заперечується, що 26 листопада 2015 року позивач сплатив на користь відповідача кошти у сумі 49 940 грн., призначення яких в квитанції №0.0.467833097.1 зазначено як адміністративний платіж. Також позивачем сплачено 499,40 грн. комісії при прийомі платежів (а.с.31).

Пунктом 12.1 договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами передбачено, що лізінгоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати договір за власним бажанням, про що повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвати договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією за адресою лізингодавця та надати реквізити особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізінгодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Закон України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п'ятої статті 18 цього закону, у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 цього ж Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій зазначеної статті закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Отже, у відповідності до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно,

по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Саме на несправедливі умови п.12.1. договору лізингу, що порушують його права споживача і посилався позивач, в зв'язку із чим просив визнати цей пункт договору недійсним, розірвати укладений договір та стягнути із відповідача на його користь сплачені кошти.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

За положеннями ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних в п.п.4-7 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (зокрема, частина перша статті 220 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. При цьому вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Як роз'яснено у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення в судовій справі» від 18.12.2009 року №14 відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Наприклад, суд має право вийти за межі заявлених вимог і з власної ініціативи вирішити питання про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (частина п'ята статті 216 Цивільного кодексу України).

В ході перевірки доводів апеляційної скарги встановлено, що договір №002268 від 26 листопада 2015 року укладений сторонами у простій письмовій формі та нотаріально не посвідчувався, а тому він є нікчемним.

Одночасно слід застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнути на користь позивача витрачені кошти - сплачений адміністративний платіж та витрати по комісії за його здійснення.

Зважаючи на це підстави для визнання п. 12.1. договору недійсним за таких умов відсутні.

Встановлені вище обставини дають право апеляційному суду вийти за межі апеляційної скарги, оскільки судом встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Також, задовольняючи позов в частині розірвання договору фінансового лізингу суд першої інстанції не звернув увагу на наступне.

Відповідно до ст. 651 ЦК України розірваним може бути договір, укладений з дотриманням вимог встановлених для нього чинним законодавством, але під час виконання договору стороною порушено його умови.

В звязку з тим, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу є нікчемним, так як не дотримано нотаріальної форми, встановленої законом, він не породжує ніяких правових наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а тому такий договір не може бути розірваний.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права, неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним витрати при подачі позову по оплаті судового збору пропорційно з до розміру задоволених позовних вимог 503грн.49коп.(50349,40х1%)

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 325 ЦПК України, ст.ст.215,2016, 220, 651,799, 806 ЦК України, колегія суддів,

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ваш Авто" задовольнити частково.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 28 березня 2016 року скасувати.

ОСОБА_2 Івановича до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ваш Авто" про захист прав споживача, визнання пункту 12.1 договору фінансового лізингу № 002268 від 26 листопада 2015 року недійсним, розірвання договору фінансового лізингу №002268 з додатками від 26 листопада 2015 року та стягнення сплачених коштів задовольнити частково.

Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ваш Авто" на користь ОСОБА_1 50349 (п'ятдесят тисяч триста сорок дев'ять) грн. 40 коп., з яких 49940 грн. є коштами, перерахованими за договором фінансового лізингу № 002268 від 26.11.2015 року, 499 грн. 40 коп. є комісією, сплаченою банку при перерахуванні платежу.

В задоволенні позову про визнання недійсним п. 12.1. договору фінансового лізингу та розірвання договору фінансового лізингу відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ваш Авто" на користь ОСОБА_1 503 (п'ятсот три) грн. 49 коп. понесених судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

ОСОБА_3

ОСОБА_4