АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1676/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19, 27 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2016 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
секретар ОСОБА_5

за участю:

представника відповідача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_7 на заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 червня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрінбанк» до ОСОБА_8, ОСОБА_7 про стягнення боргу,

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ПАТ «Укрінбанк» звернулось до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між позивачем та ОСОБА_8 30.11.2006 року було укладено кредитний договір № 2006-184, за умовами якого останньому було надано кредит в розмірі 200 000 грн. строком до 01 квітня 2011 року.

З метою забезпечення зобовязань позичальника за вказаним договором 18.05.2010 року між позивачем та ОСОБА_7 було укладено договір поруки № 2010-04, за умовами якого останній зобовязався нести солідарну відповідальність за належне виконання ОСОБА_8 зобовязань за кредитним договором.

У звязку з невиконанням ОСОБА_8 зобовязань за кредитним договором станом на 28.03.2014 року утворилась заборгованість в розмірі 309 821,45 грн., в тому числі: 154 710,62 грн. основна сума боргу; 120 265,63 грн. заборгованість за відсотками; 34 845,20 грн. пеня.

Враховуючи наведене, позивач просив суд стягнути з відповідачів вказану суму заборгованості та судові витрати.

Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 червня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_8 та ОСОБА_7, як з поручителя, на користь ПАТ «Укрінбанк» 309 821,45 грн.

Стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача 3098,21 грн. судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 22 березня 2016 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_8 та змінено рішення суду першої інстанції в частині визначення порядку стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрінбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 309 821,45 грн., яка складається з: 154 710,62 грн. основна сума боргу; 120 265,63 грн. заборгованість за відсотками; 34 845,20 грн. пеня.

Стягнуто з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрінбанк» судові витрати по 1549,11 грн. з кожного.

17 травня 2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 червня 2014 року, яка ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02 червня 2016 року була залишена без задоволення.

08 червня 2016 року ОСОБА_7 звернувся до суду із апеляційною скаргою на вказане заочне рішення суду, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає не у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів перевіряє законність рішення суду першої інстанції лише в частині позовних вимог до ОСОБА_7

Встановлено, що за умовами кредитного договору № 2006-184 від 30 листопада 2006 року та Додатковим договором № 1 до кредитного договору від 18 травня 2010 року, укладеними між АТ «Український інноваційний банк» та ОСОБА_8 банк надав позичальнику кредит в розмірі 200 000 грн. строком до 01 квітня 2011 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 17 % та 24 % річних.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позивач ПАТ «Укрінбанк» свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику в тимчасове користування на умовах строковості, зворотності, цільового використання, платності та забезпеченості кошти в сумі 200 000 грн., однак позичальник ОСОБА_8 свої зобовязання за кредитним договором не виконав, внаслідок чого станом на 28.03.2014 року утворилась заборгованість в розмірі 309 821,45 грн., в тому числі: 154 710,62 грн. основна сума боргу; 120 265,63 грн. заборгованість за відсотками; 34 845,20 грн. пеня.

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 18 травня 2010 року між АТ «Укрінбанк» та ОСОБА_7 було укладено договір поруки № 2010-04, за яким останній зобовязався відповідати перед банком в солідарному порядку за порушення боржником зобовязань за кредитним договором.

Колегія суддів відхиляє твердження апелянта про відсутність зазначеного договору поруки.

Так, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції була витребувана цивільна справа за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрінбанк» до ОСОБА_7, третя особа: ОСОБА_8, про звернення стягнення на заставне майно. На аркуші справи 22 міститься договір поруки № 2010-04, укладений 18.05.2010 року між АТ «Укрінбанк» та ОСОБА_7 з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № 2006-184 від 30.11.2006 року.

Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

24 листопада 2010 року позивач звертався до боржника ОСОБА_8 та поручителя ОСОБА_7 із вимогою погашення простроченої заборгованості за кредитним договором та дострокового повернення кредиту (а.с. 16). Однак, дана вимога відповідачами виконана не була.

Статтею 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати достроковог7о повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йомі відповідно до статті 1048 цього кодексу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 вказує на пропущення позивачем строку позовної давності для звернення до суду із вимогою про солідарне стягнення заборгованості з поручителя, посилаючись на положення ст. ст. 257, 266, 267, 559 ЦК України.

Однак, колегія суддів вважає таке твердження апелянта помилковим.

Так, у правовій позиції Верховного Суду України від 20.04.2016 року № 6-2662цс15, яка є обовязковою для застосування судами, вказано, що умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобовязань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобовязаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обовязок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобовязань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобовязання застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Це твердження не позбавляє кредитора можливості предявити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобовязання за договором поруки слід предявити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

З матеріалів справи вбачається, що прострочення виконання зобовязання за кредитним договором виникло з 01.07.2010 року (а.с. 16-17).

Однак, 24 листопада 2010 року ПАТ «Укрінбанк» звернулось до боржника ОСОБА_8і. та поручителя ОСОБА_7 із вимогою протягом 30 календарних днів з моменту одержання претензії погасити прострочену заборгованість за кредитним договором та достроково повернути отриманий кредит в залишковій сумі 161811,66 грн. (а.с. 16). Вказану вимогу ОСОБА_7 отримав 25.11.2010. (а.с. 17 зворот).

Таким чином, кредитором було використано своє право на дострокове повернення кредиту, передбачене ст. 1050 ЦК України, та встановлено граничний строк для повернення кредиту 25 грудня 2010 року.

Враховуючи наведене, відлік шестимісячного строку для предявлення вимоги до поручителя, встановлений ст. 559 ЦК України, розпочався з 26 грудня 2010 року і закінчився 26 червня 2011 року.

Кредитором ПАТ «Укрінбанк» було використане право предявлення вимоги до поручителя за кредитним договором та 19 травня 2011 року предявлено позов до ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Даний факт підтверджується матеріалами вказаної цивільної справи № 2-2473/2011 (провадження № 2/2314/488/2012), яка була досліджена колегією суддів апеляційної інстанції.

Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04 квітня 2012 року у вказаній справі було звернуто стягнення на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_7, шляхом продажу її на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження. За рахунок виручених від реалізації предмета іпотеки коштів задоволено позовні вимоги ПАТ «Укрінбанк» про стягнення заборгованості на суму 222 580,01 грн., з яких: заборгованість за кредитом 154 710,62 грн.; заборгованість по процентам 42 733,95 грн.; пеня за прострочення сплати кредиту 21 670,80 грн.; пеня за прострочення сплати процентів 3464,64 грн.

Згідно розяснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

В матеріалах справи відсутні та не надані апелянтом відповідні докази погашення заборгованості за вказаним кредитним договором чи реалізації предмета іпотеки за рішенням суду від 04.04.2012 року та відповідного погашення заборгованості.

Представник ДВС ОСОБА_9 при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_8 повідомила, що на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Виконавчий лист по виконанню заочного рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04 квітня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 16 квітня 2014 року, звернуто стягнення на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_7, шляхом продажу її на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження повернуто стягувачу в 2014 році.

Таким чином, предявлення позову про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором після винесення рішення про звернення стягнення на заставлене майно поручителя, не суперечить вимогам закону.

Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Статтею 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Враховуючи наведене, оскільки 19.05.2011 року кредитором було предявлено позов до поручителя ОСОБА_7, строк позовної давності для вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором перервався та закінчився відповідно до ст. 257 ЦК України 19.05.2014 року.

Водночас, позов про стягнення заборгованості в солідарному порядку з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 предявлено Банком 28 березня 2014 року.

Таким чином, ПАТ «Укрінбанк» не пропустило встановлений законом строк для звернення до суду за захистом свого порушеного права, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного переконання про задоволення позовних вимог про наявність підстав для стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором.

Водночас, судом помилково не вказано в резолютивній частині рішення про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів, що ускладнить виконання рішення суду.

Не зазначено судом першої інстанції в резолютивній частині рішення також складові заборгованості в розмірі 309 821,45 грн., яка складається з : 154 710,62 грн. основна сума боргу; 120 265,63 грн. заборгованість за відсотками; 34 845,20 грн. пеня.

Крім того, судом помилково стягнуто з відповідачів на користь позивача судові витрати в солідарному порядку, оскільки такий порядок їх стягнення чинним законодавством не передбачено.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційну скаргу задовольняє частково, рішення суду першої інстанції змінює в частині визначення порядку стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат. Стягує в солідарному порядку з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 заборгованість за кредитним договором в розмірі 309 821,45 грн., яка складається з: 154 710,62 грн. основна сума боргу; 120 265,63 грн. заборгованість за відсотками; 34 845,20 грн. пеня. Стягує з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на користь позивача судові витрати по 1549,11 грн. з кожного. В решті рішення суду першої інстанції залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати ,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 червня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрінбанк» до ОСОБА_8, ОСОБА_7 про стягнення боргу змінити в частині визначення порядку стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрінбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 309 821,45 грн., яка складається з: 154 710,62 грн. основна сума боргу; 120 265,63 грн. заборгованість за відсотками; 34 845,20 грн. пеня.

Стягнути з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрінбанк» судові витрати по 1549,11 грн. з кожного.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :