Справа № 462/543/15 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/783/499/16 Доповідач в 2-й інстанції: Кабаль І. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Кабаля І.І.,

суддів: Монастирецького Д.І., Шумської Н.Л.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: апелянта- ОСОБА_3, представника ПАТ КБ

«ПриватБанк» - Жарського І.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 21 жовтня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача та стягнення моральної шкоди - відмовлено.

Дане рішення суду оскаржив ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі вказує, що рішення суду ухвалене при неповно з'ясованих обставинах справи, а саме судом не було з'ясовано чи дійсно щодо платіжної картки позивача було встановлено обмеження для використання в мережі Інтернет, чи таке обмеження встановлено не було. Також судом було взято до уваги, що згідно з випискою з особової картки позивача з його карткового рахунку було здійснено два платежі через мережу Інтернет, однак дані факти розрахунків не можуть слугувати доказом того, що дана картка була допущена клієнтом для розрахунку в мережі Інтернет. Крім того, судом не встановлювався й факт можливості блокування спірних платежів через систему Приват -24, що є порушенням ст. 57 ЦПК України.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта- ОСОБА_3, представника ПАТ КБ «ПриватБанк» - Жарського І.Р., перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що її слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступних обставин та відповідних їм правовідносин.

Відповідно до ст. 1067 ЦК України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

Пунктом 1.5. Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 № 492, передбачено, що особливості функціонування рахунку мають бути передбачені в договорі, що укладається між банком і його клієнтом. Позивачем особисто при укладанні договору підписані Правила, які розміщені на офіційному сайті ПриватБанку.

Згідно ч.ч. 1-3 ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Частиною першою ст. 1068 ЦК України визначено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Правовідносини у сфері функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, проведення переказу коштів у межах України, відповідальності суб'єктів переказу, а також загального порядку здійснення нагляду за платіжними системами регулюються Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Згідно п.1.27 ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжна картка - це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, тримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» №5 від 12.04.1996 року, споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» є лише громадянин (фізична особа), котрий придбає, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів»споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (товару).

Судом та матеріалами справи встановлено, що 14.10.2013 року між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі Філії «Зіхідного головного регіонального управління» ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір № SAMDN0455 про відкриття картрахунку і обслуговування платіжної картки. Згідно даного договору ПАТ«КБ «Приватбанк» відкрив ОСОБА_3 рахунок та видав платіжну картку MC Platinum з кредитним лімітом у сумі 20000 грн.

Відповідно до п. 5 договору позивач ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою, а також тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді.

З п. 2 даного договору вбачається, що ОСОБА_4, як клієнт погодився, що здійснює за допомогою карток операції за картрахунками, передбачені чинним законодавством і відповідно до Умов і Правил надання банківських послуг, правил користування платіжними картками, які є невід'ємною частиною цього Договору (а.с.5).

Згідно Умов та Правил надання банківських послуг передбачено:

2.1.1.2.6. Карта може бути використана Держателем для оплати товарів і послуг, отримання / внесення готівкових грошових коштів у банківських установах і через банкомати, з метою інших банківських операцій, передбачених Договором. З використанням Картки Клієнт отримує можливість здійснювати операції через віддалені канали обслуговування (п. 2.7. Умов та Правил);

2.1.1.2.20. Клієнт несе повну відповідальність за несанкціоноване отримання грошових коштів з карткового рахунку третіми особами;

2.1.1.5.10. Клієнт повинен вживати заходів щодо запобігання втрати (розкрадання) Карток, ПІНа (персонального ідентифікаційного номера) або інформації, нанесеної на карту і магнітну смугу, або їх незаконного використання;

2.1.1.7.4.Держатель Карти несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, включаючи операції, що супроводжуються правильним введенням нанесених на карті даних, до моменту повернення Власника Карти в банк та блокування Карти і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки Картки в СТОП-ЛИСТ Платіжною системою;

2.1.1.9.5. Держатель зобов'язується:

- не повідомляти ПІН, постійний пароль, одноразові паролі і контрольну інформацію,

- не передавати Картку (її реквізити) для здійснення операцій іншими особами, вживати необхідних заходів для запобігання втрати, пошкодження, розкрадання Карти,

- нести відповідальність за операціями, здійсненими з використанням ПІНа, постійного пароля, одноразових паролів, операціями по зміні ПІНу …(а.с.71-83).

2.1.1.10.10. Клієнт дає свою згоду на те, що за замовчуванням Банк блокує можливість використання картки в мережі Інтернет, а також при здійсненні ризикових операцій у країні і за кордоном.

Судом встановлено, що 26.09.2014 року з карткового рахунку за платіжною карткою № НОМЕР_1, що видана ОСОБА_3 Філією «Західного головного регіонального управління» ПАТ КБ «Приватбанк» у м. Рига (Латвія) було здійснено транзакції у вигляді зняття грошових коштів: 795, 60 грн., 1591,20 грн., 2652 грн. та 26,52 грн. (а.с. 4).

Спірні транзакції були проведені через мережу Інтернет.

Банківська система ПАТ КБ «ПриватБанк» проінформувала ОСОБА_3 про проведені транзакції і, отримавши банківські повідомлення у вигляді смс, позивач відразу зателефонував до Колцентру ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою заблокування картки, проте не зміг додзвонитись. Відтак, позивач зателефонував працівниці банку ОСОБА_6, яка була закріплена банком за ним як за VIP-клієнтом, та повідомив про дану подію і попросив допомоги у заблокуванні картки. З метою запобігання подальшого зняття коштів позивач через Приват-24 перевів залишок коштів з його рахунку№ НОМЕР_1 на інший картковий рахунок ПАТ КБ «ПриватБанк». За деякий час ОСОБА_6повідомила позивачу про блокування платіжної картки MC Platinum, та пояснила про необхідність негайного повідомлення в Колнцентр ПАТ КБ «ПриватБанк» або через Приват-24 про несанкціоноване зняття коштів, а також про написання протягом 3-ох робочих днів відповідної заяви в банк. В подальшому позивачу передзвонив працівник Колцентру ПАТ КБ «ПриватБанк» та став з'ясовувати причину його дзвінка, на що ОСОБА_3 повідомив, що хотів заблокувати картку, проте така вже заблокована, при цьому інших питань чи прохань з боку ОСОБА_3 до працівника Колцентру не було.

29.09.2014 року ОСОБА_3 у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» написав заяву про недозволене використання карткового рахунку (а.с. 3).

За зверненнями позивача, ПАТ КБ «ПриватБанк» була проведена перевірка інформації стосовно спірних транзакцій, якою встановлено, що спірні транзакції були проведені 26.09.2014 року через мережу Інтернет «WARGAMING RIGA LV» для купівлі товарів (оплата за послуги) (а.с.4).

Для проведення платіжних операцій в мережі Інтернет, достатньо знати тільки реквізити платіжної картки (сама картка може бути відсутня в особи, що виконує платіж в мережі Інтернет).

Для успішного проведення зазначених транзакцій у системі Інтернет необхідно знати конфіденційні дані, які нанесені на платіжну картку, а саме: номер картки, термін її дії, код CVV2 - 3-х значний код безпеки, який надрукований на зворотній стороні картки, на смузі для підпису і використовується як додатковий захист картки при проведенні транзакцій в мережі Інтернет. Номер CVV2 є підписом Клієнта, та прирівнюється до ПІН-коду при певних типах транзакцій. З тим, що зазначені реквізити у своїй сукупності є підтвердженням для замовлення товарів та послуг у мережі Інтернет, а також, що зазначені відомості не підлягають розголошенню - позивач ознайомлений згідно п.2. Договору від 14.10.2013 року, який позивач власноручно підписав.

Конфіденційні дані відомі виключно держателю платіжної картки, він зобов'язаний застосувати всі необхідні заходи безпеки власної платіжної картки та її реквізитів.

Відповідно до пункту 10.8 глави 10 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30.04.2010 № 223 (попередня редакція -Постанова Правління НБУ від 19.04.2005 № 137, пункт 7.3.), контроль за рухом і цільовим використанням спеціальних платіжних засобів здійснюється власниками цих рахунків.

Згідно до п. 6.2. Положення, емітент зобов'язаний не розкривати іншим особам, крім держателя, ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням спеціального платіжного засобу.

Відповідно до п. п. 6.7, 6.8 Положення, емітент у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Листом від 01.07.2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3 було рекомендовано звернутись до правоохоронних органів із відповідною заявою (а.с. 91), проте в судовому засіданні позивач зазначив, що він не вважає за необхідне звертатись у правоохоронні органи із заявою щодо несанкціонованого зняття коштів з його карткового рахунку.

Коштами на зазначеному рахунку ОСОБА_3 розпоряджався, в тому числі, за допомогою електронної системи Приват-24.

При цьому, робота у системі «Приват-24» має відповідні особливості, а саме здійснюються за допомогою дистанційних розпоряджень, тобто розпорядження банку здійснити певну операцію, яке передається клієнтом через систему Інтернет, без відвідування банку, при цьому передача дистанційного розпорядження та реєстрація його банком здійснюється за обумовленим каналом доступу в автоматичному режимі. Дистанційне розпорядження вважається переданим клієнтом і прийнятим банком до виконання, якщо клієнт: для доступу в систему ввів правильні логін і пароль; увів всі параметри, які запитує система; підтвердив дистанційне розпорядження правильним введенням динамічним паролем, якщо клієнт не підтвердив дистанційне розпорядження, то банк не повинен виконувати операцію, про що в свою чергу інформує клієнта.

Позивач не скористався своїм правом через Приват-24 виконати дії, необхідні для блокування картки та повідомити про несанкціоноване зняття коштів з його карткового рахунку.

Суд вірно не прийняв до уваги покликання позивача на те, що ним не розблоковувалась можливість використання картки в мережі Інтернет і був встановлений ліміт в розмірі 100 грн. на здійснення операцій в мережі Інтернет, оскільки таке спростовується показаннями представника відповідача, за якими позивач розблокував використання картки в мережі Інтернет і жодних лімітів на здійснення цих операцій банком не встановлювалось, а також випискою з особової картки ОСОБА_3 в період з 01.01.2014 року по 03.04.2015 року, згідно якої в січні 2014 року ОСОБА_3 через мережу Інтернет оплачував залізничні квитки на суму 146,63 грн., а в липні 2014 року - на суму 406, 21 грн.

За загальним правилом зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства(ст.526 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Таким, чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем не доведені позовні вимоги щодо безпідставності списання грошових коштів з його рахунку.

Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Оскільки не встановлено вину відповідача убезпідставності списання грошових коштів з рахунку позивача, не вбачається підстав для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди.

Решта доводів апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Будь- яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неповне з'ясування обставин справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Монастирецький Д.І.

Шумська Н.Л.