Номер провадження: 22-ц/785/3808/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Вадовська Л. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Вадовської Л.М.,

суддів - Ващенко Л.Г.,

ОСОБА_2,

при секретарі - Сібовій А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 17 березня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_3, звернувшись 8 грудня 2015 року до суду з вищеназваним позовом, вказав, що 16 березня 2013 року уклав з ОСОБА_4 договір позики під зобовязання повернення позики на вимогу та передав у позику грошові кошти в сумі 58680,00 грн., еквівалентні 7200,00 доларів США, що підтверджено спільною розпискою. Для забезпечення виконання зобовязань за договором позики уклав з ОСОБА_5 договір поруки від 22 квітня 2015 року. Вимогу про повернення коштів направлено ОСОБА_4 13 травня 2015 року, отримано ним 20 травня 2015 року, вимогу про повернення коштів вручено ОСОБА_5 особисто 22 червня 2015 року. Позивач зазначив, що основний борг рівний 7200,00 доларів США, проценти на рівні облікової ставки НБУ за період з 16 березня 2013 року по 4 грудня 2015 року - 2836,90 доларів США, а всього загальна сума заборгованості рівна 10036,90 доларів США, еквівалентних 231740,05 грн. по курсу НБУ 2308,8807 грн. за 100 доларів США. Посилаючись на вказані обставини, сплив 19 червня 2015 року строку повернення позики, не виконання зобовязання, ОСОБА_3 просив стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заборгованість за договором позики в загальній сумі 231740,05 грн. (т. а.с.1-8).

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнав (т.1 а.с.116-118).

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 17 березня 2016 року в позові відмовлено (т.1 а.с.128-131).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Неправильність рішення суду мотивовано невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, заслухавши пояснення, дослідивши докази, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Підставами виникнення цивільних прав і обовязків є юридичні факти. Ними можуть бути дії та події, при цьому права і обовязки виникають з дій, які передбачені чинним законодавством, а також з дій, що не передбачені актами законодавства, але не суперечать йому.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, примусове виконання обовязку в натурі (боржник на вимогу кредитора зобовязаний вчинити дії, передбачені зобовязанням, що існує між ними) (ч.1, п.5 ч.2 ст.16 ЦК України).

Виходячи з визначеного статтею 11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

ОСОБА_3 предявлено до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позов про стягнення суми позики та процентів за користування коштами. Виходячи з підстав, предмету та змісту позовних вимог, ОСОБА_3 посилається на виникнення між ним та ОСОБА_4 правовідносин позики грошових коштів на підставі укладеного 16 березня 2013 року договору позики, виконання зобовязань за яким забезпечено порукою ОСОБА_5, наданою нею 22 квітня 2015 року.

Таким чином, виходячи з визначеного статтею 11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства, передбачених статтею 303 ЦПК України меж розгляду справи апеляційним судом, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції переглядається в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей (ст.1046 ЦК України).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (ст.1047 ЦК України).

При укладенні договору позики в усній формі сторони мають дотримуватись правил, передбачених статтею 206 ЦК України, частиною 1 якої передбачено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, тобто, будь-який правочин може бути укладений усно, якщо момент укладення і виконання збігається.

Письмова форма договору позики має відповідати вимогам, передбаченим статтею 207 ЦК України. За змістом даної норми матеріального права правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо, зокрема, його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку; якщо правочин підписаний його стороною одностороннього або сторонами дво- чи багатостороннього правочину.

Цивільний кодекс встановлює перелік правочинів, які вчиняються у письмовій формі. Так, відповідно до положень пункту 3 частини 1 статті 208 ЦК України до правочинів, які належить вчиняти у письмовій формі, належать правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першої статті 206 цього Кодексу.

Договір між фізичними особами позики грошових коштів на суму, що перевищує у двадцять і більше разів неоподаткований мінімум доходів громадян, не підпадає під положення частини 1 статті 206 ЦК України, відтак, як правочин відповідно до положень пункту 3 частини 1 статті 208 ЦК України підлягає вчиненню у письмовій формі.

Норма частини 1 статті 1047 ЦК України вимагає укладення договору позики у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. В разі недодержання письмової форми договору у випадках, коли цього вимагає норма зазначеної статті, настають правові наслідки, передбачені статтею 218 ЦК України, відповідно до якої недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом; заперечення однією із сторін факту вчинення правочину може доводитись письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, крім показань свідків.

В позовній заяві ОСОБА_3 зазначив, що між ним ОСОБА_3 і ОСОБА_4 16 березня 2013 року «було укладено договір позики, а також відбулася передача грошових коштів боржникові, що підтверджується відповідною спільною розпискою». В додатку до позовної заяви зазначено: «п.4. Копія боргової розписки від 16 березня 2013 року» ( та (т.1 а.с.1-8).

Таким чином, за змістом позовних вимог договір позики укладено без додержання письмової форми, підтвердженням укладення договору позики та його умов є розписка ОСОБА_4 як позичальника, яка посвідчує передання останньому ним визначеної грошової суми.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначив та підтримав в суді апеляційної інстанції, що письмовий доказ, копію якого додано до позовної заяви згідно пункту 4 додатку, оригінал якого знаходився на аркуші справи 98 в томі 1 та був повернутий ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 вересня 2016 року, є не борговою розпискою позичальника ОСОБА_4, а укладеним між ним ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у письмовій формі договором позики грошових коштів (т.1 а.с.1-8, 98, т.2 а.с.2-3).

Таким чином, в апеляційному порядку ОСОБА_3 наполягав на тому, що договір позики укладено у письмовій формі, такий договір складається з двох частин, перша з яких написана власноручно ОСОБА_4, друга - написана власноручно ним ОСОБА_3

Тобто, один і той же письмовий документ, засвідчена копія якого знаходиться на аркуші справи 98 в томі 1, позивачем подавався як доказ порізно, а саме як «розписка позичальника» та як «письмовий договір позики».

Вказаний письмовий доказ фактично складається з тексту написаного ОСОБА_4 (написання ним не заперечується), за змістом якого він ОСОБА_4, проживаючий в ІНФОРМАЦІЯ_1, отримав суму коштів 58680 гривен в еквіваленті 7200 доларів США на дату складання розписки. Під цим текстом зазначено дату «16.03.2013» та проставлено підпис ОСОБА_4 Даний текст не містить посилань на те, за що чи на які цілі отримав гроші ОСОБА_4, а тим паче, що гроші отримано в позику. Оскільки оригінал письмового доказу, що містить написаний ОСОБА_4 текст, знаходився у ОСОБА_3, то слід виходити з того, що гроші отримано ОСОБА_4 від ОСОБА_3 Сам ОСОБА_4 не заперечує отримання від ОСОБА_3 вищевказаної суми грошових коштів 16 березня 2013 року, однак не як позику, тобто називає іншу природу цих коштів і цьому надає докази.

За змістом тексту, написаного ОСОБА_3 (написання ним не заперечується), він ОСОБА_3, проживаючий в ІНФОРМАЦІЯ_2, передав ОСОБА_4, проживаючому в ІНФОРМАЦІЯ_3, в борг грошові кошти в сумі 58680,00 грн., що на момент передачі коштів еквівалентно 7200,00 доларів США; сума позики підлягає поверненню в еквіваленті на день повернення в строк обумовлений моментом предявлення вимоги. Під цим текстом зазначено дату «16.03.2013 р.» та проставлено підпис ОСОБА_3 Тобто даний текст на відміну від вищевказаного містить посилання на позику грошових коштів та умови повернення суми позики. ОСОБА_4 заперечує написання цього тексту ОСОБА_3 в його присутності, заперечує отримання грошових коштів в позику.

Згідно доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 розглядає письмовий документ, копія якого знаходиться на аркуші 98 в томі 1, в цілому, тобто й частину, написану ОСОБА_4, й частину, написану ним ОСОБА_3, як письмовий договір позики грошових коштів. Проте, за відсутності інших письмових доказів як то документів, листів тощо, які б виражали волю сторін на укладення саме договору позики, приймати це як письмову форму договору позики грошових коштів неможливо, оскільки кожен з цих двох текстів може існувати самостійно, тексти не повязані між собою взаємними підписами двох сторін під кожним з цих текстів (договір позики є двостороннім правочином), складання цього письмового документу як єдиного цілого заперечує ОСОБА_4, форма та зміст письмового документу не вказує на досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору позики грошових коштів тощо.

Крім вищевказаного письмово доказу, копія якого знаходиться на аркуші справи 98 в томі 1, в справі наявні інші письмові докази, які вказують на інші, відмінні від договору позики правовідносини між сторонами.

Так, ОСОБА_6 уповноважила ОСОБА_4 здійснювати від її імені правочини, повязані з розпорядженням та експлуатацією, належного їй на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САК 970274, виданого ВРЕР №3 м.Донецька при УДАІ ГУМВСУ в Донецькій області 27 червня 2012 року, автомобілем марки «Daewoo», модель «Lanos» TF696, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. Довіреність посвідчено 16 лютого 2013 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстровано в реєстрі за №743. Довіреність видано з правом подальшої передовіри та з правом виїзду за кордон України строком на три роки та дійсна по 16 лютого 2016 року (т.1 а.с.120).

ОСОБА_4, діючий від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу ОСОБА_7 16 лютого 2013 року за реєстраційним №743, уповноважив ОСОБА_8, ОСОБА_3 здійснювати від імені власника правочини, повязані з розпорядженням та експлуатацією (продати, зняти з обліку, одержати транзитні номери, передавати в заставу, оренду, лізинг, укладати договори позики) належного ОСОБА_6 на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САК 970274, виданого ВРЕР №3 м.Донецька при УДАІ ГУМВСУ в Донецькій області 27 червня 2012 року, автомобілем марки «Daewoo», модель «Lanos» TF696, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. Довіреність посвідчено 16 березня 2013 року приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_9, зареєстровано в реєстрі за №359. Довіреність видано без права подальшої передовіри та з правом виїзду за кордон України строком по 16 лютого 2016 року. Довіреність скасовано 21 травня 2015 року заявою ОСОБА_4, справжність підпису на якій засвідчена нотаріусом за реєстраційним №1262 (т.1 а.с.121).

Видача довіреностей ОСОБА_6 ОСОБА_4, ОСОБА_4 від імені ОСОБА_6 ОСОБА_8, ОСОБА_3, скасування виданої ОСОБА_8, ОСОБА_3 довіреності підтверджена даними з Єдиного реєстру довіреностей (т.1 а.с.91-93).

Згідно доводів ОСОБА_4 16 березня 2013 року ним від імені ОСОБА_6 було фактично продано автомобіль марки «Daewoo», модель «Lanos» TF696, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, ОСОБА_3, що оформлено нотаріально посвідченою довіреністю на право здійснювати від імені власника транспортного засобу правочини, повязані з розпорядженням та експлуатацією, за продаж автомобіля отримано ним від ОСОБА_3 грошові кошти та написано власноручно 16 березня 2013 року розписку про отримання 58680,00 грн., еквівалентних 7200,00 доларів США, розписку передано ОСОБА_3; про зроблену в розписці ОСОБА_3 дописку про передачу коштів в позику стало відомо після предявлення позову.

Згідно доводів ОСОБА_3 16 березня 2013 року передав ОСОБА_4 в позику грошові кошти в сумі 58689,00 грн., еквівалентних 7200,00 доларів США, отримав гарантії повернення шляхом видачі довіреності на автомобіль марки «Daewoo», модель «Lanos» TF696, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1; в ході експлуатації транспортного засобу було виявлено значні дефекти та підробки; після предявлення вимоги про повернення коштів довіреність на транспортний засіб було скасовано; розписку про отримання коштів надав ОСОБА_4, на цій розписці в присутності ОСОБА_4 після оформлення довіреності він ОСОБА_3 дописав про передачу коштів в позику.

Відповідно до положень статті 62 ЦПК України сторони за їх згодою можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи.

За заявою ОСОБА_3 на підставі ухвали апеляційного суду Одеської області від 29 вересня 2016 року позивача ОСОБА_3 допитано як свідка (т.2 а.с.5-6, 17, 20-22).

За заявою ОСОБА_4 на підставі ухвали апеляційного суду Одеської області від 29 вересня 2016 року відповідача ОСОБА_4 допитано як свідка (т.2 а.с.8-9, 18-19, 20-22).

Будучи допитаними як свідки і ОСОБА_3, і ОСОБА_4 підтвердили ті обставини, на які посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, зокрема, ОСОБА_3 свідчив, що уклав 16 березня 2013 року з ОСОБА_4 письмовий договір позики грошових коштів, натомість ОСОБА_4 свідчив, що грошові кошти в позику не брав, 16 березня 2013 року продав ОСОБА_3 транспортний засіб шляхом видачі довіреності, отримав грошові кошти за проданий автомобіль, про що надав розписку.

Таким чином, один доказ як то показання свідка ОСОБА_3 спростовуються другим доказом як то показанням свідка ОСОБА_4, і навпаки, показання свідка ОСОБА_4 як доказ спростовуються показаннями свідка ОСОБА_3, тобто іншим доказом. Крім того, у сенсі положень частини 1 статті 218 ЦК України факт вчинення правочину позики грошових коштів не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Аналіз доказів, наданих сторонами на підтвердження обставин, на які посилалися в обґрунтування заявлених вимог і заперечень, приводять до висновку про недоведеність правовідносин позики грошових коштів між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, відтак, відсутності підстав для задоволення вимог ОСОБА_3 про стягнення за договором позики основного боргу та процентів за користування коштами в загальній сумі, еквівалентній 10036,90 доларів США.

У сенсі положень частини 1 статті 546 ЦК України порука є видом забезпечення виконання зобовязання. Зі змісту наявного в справі договору поруки від 22 квітня 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, остання зобовязалась відповідати за виконання ОСОБА_4 зобовязань за договором позики, укладеним 16 березня 2013 року та підтвердженим розпискою (т.1 а.с.99-100).

Договір поруки укладено через два роки після подій 16 березня 2013 року. Громадянка ОСОБА_5 жодного разу не зявилась ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції, при тому судові повістки за адресою місця реєстрації цієї особи отримувались. Ні ОСОБА_3, ні ОСОБА_4 не змогли пояснити хто ж така ця громадянка ОСОБА_5 та чому вона поручається за ОСОБА_4, останній взагалі заявив, що з ОСОБА_5 не знайомий. Оскільки правовідносини позики грошових коштів є недоведеними, то не має й необхідності давати оцінку договору поруки.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність правовідносин позики грошових коштів між ОСОБА_3 і ОСОБА_4, забезпечених порукою ОСОБА_5, та, відповідно, відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів як основного боргу за договором позики та процентів за користування коштами.

Поряд з цим деякі обставини, що мають значення для справи, встановлено неправильно, обґрунтування викладено взаємовиключно, посилання на недійсність основного зобовязання та як наслідок недійсність правочину щодо його забезпечення є безпідставними, на що звертає увагу апелянт ОСОБА_3

Зміна мотивування встановлених обставин, мотивів прийняття (неприйняття) обгрунтування вимог та заперечень, необхідність виключення посилань на недійсність основного зобовязання та його забезпечення тощо є підставою для зміни рішення суду першої інстанції в частині вирішення по суті заявлених вимог.

Заходи забезпечення позову скасовано відповідно до положень частини 6 статті 154 ЦПК України, судовий збір за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову присуджено до стягнення правильно.

Керуючись ст.303, п.п.1,3 ч.1 ст.307, п.п.3,4 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 17 березня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики змінити.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 17 березня 2016 року в частині скасування заходів забезпечення позову та в частині розподілу судових витрат залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Л.Г.Ващенко

ОСОБА_2