АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/6042/2016 Головуючий у суді першої інстанції - ОсауловА.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Троц В.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 2 березня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, у якому просив зобов'язати відповідача усунути перешкоди у користуванні позивачем квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення позивача до квартири та передачі йому ключів від неї.

Свої вимогипозивач обгрунтовував тим, що він зареєстрований та проживає в квартирі АДРЕСА_1, має у вказаній квартирі особисті речі, електронні прилади та документи. Власником вказаної квартири є його рідний син ОСОБА_6, позивач є членом сім'ї відповідача. Разом з тим, право позивача на користування та проживання у вказаній квартирі порушується відповідачем. Оскільки позивач офіційно працевлаштований в TOB «НІКІТОН» та ТОВ «КАЛИНА», які знаходяться у Вінницькій області, він часто буває у відрядженні. 30.09.2015 позивач намагався потрапити до квартири, в якій він зареєстрований, разом з тим, ним було виявлено, що замки у вхідних дверях квартири були замінені, тож позивач з метою фіксації вказаного факту викликав співробітників поліції. В подальшому позивач все ж таки зміг потрапити до вищевказаної квартири, але також в присутності співробітників поліції, після чого виявив, що деякі з його речей були викрадені. 26.10.2015 позивач знову хотів потрапити до квартири, разом з тим відповідач не погодився його впустити, замки на вхідних дверях були замінені. Вказаними діями відповідач порушує право позивача на користування спірною квартирою, а отже, вони є протиправними та незаконними. У зв'язку з вказаними обставинами, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 2 березня 2016 року позов задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_4 усунути (не чинити) ОСОБА_3 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1. Вселено ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на незаконність рішення, просить його скасувати та ухвалити нове про закриття провадження у справі або залишення без розгляду. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив йому у прийнятті зустрічного позову, оскільки пред'явлення зустрічного позову пов'язано зі спростуванням підстав первісного позову і спрямоване на підтвердження певних прав відповідача.

Відповідач в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Позивач та його представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували за її безпідставністю і необґрунтованістю та просили рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивач є членом сім'ї відповідача - власника спірної квартири, був зареєстрований у квартирі на законних підставах та право користування на вказану квартиру позивач не втратив.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що позивач відповідно до Свідоцтва про право власності на житло (а.с. 17-18), був власником спірної квартири, проживав у ній та тривалий час оплачував житлово-комунальні послуги.

Відповідно до Свідоцтва про народження, виданого Ватутінським відділом ЗАГС м. Києва 02.11.1993, НОМЕР_1, актовий запис № 2108, позивач є рідним батьком відповідача.

В подальшому, на підставі Договору дарування квартири від 15.10.2007 позивачем було відчужено квартиру АДРЕСА_1 (а.с.19) на користь свого сина - ОСОБА_6

Власником вказаної квартири на даний час є відповідач.

Відповідно до Довідки, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» за вих. № 2579 від 11.11.15, в квартирі АДРЕСА_1, форма власності - приватна, власником особового рахунку є відповідач ОСОБА_6, але у цій квартирі також і зареєстрований позивач з 01.06.1989 (а.с. 32).

Згідно ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-BP «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, ст. 48 Закону України «Про власність», який втратив чинність з 20 червня 2007 року на підставі Закону України від 27 квітня 2007 року № 997-V «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України»).

Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07.02.2014. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК. відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Позивач є членом сім'ї відповідача, зареєстрований у спірній квартирі на законних підставах та у визначеному законом порядку не визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а отже суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про задоволення позову в цій частині.

Посилання апелянта на відмову суду у прийнятті зустрічного позову, що спрямовано на спростування підстав первісного позову і на підтвердження певних прав відповідача, не може братись до уваги, оскільки дана обставина не впливає на законність і обґрунтованість рішення суду у даній справі.

Тим більше, слід зауважити, що ОСОБА_4 не позбавлений права звернення до суду з окремим позовом, якщо вважає свої права порушеними.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на фактичних обставинах справи, не підтверджуються належними і допустимими доказами та не відповідають вимогам закону.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Отже, з огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 2 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І.Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва