АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/4955/13-ц Головуючий у 1-ій інстанції
Провадження №22-ц/774/1231/К/16 суддя Попов В.В.
Категорія - 27 (I) Суддя-доповідач - Барильська А.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Ляховської І.Є., Михайлів Л.В.

секретар: Маслова К.В.,

за участю: представника позивача - Бродька Анатолія Івановича, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 11 квітня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначають, що 17.05.2007 року, відповідно до укладеного кредитного договору №65801-cred, відповідач отримала кредит у розмірі 20000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, строком до 15.05.2009 року.

ОСОБА_4 зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконувала, що призвело до виникнення простроченої заборгованості за кредитом. Станом на 14.05.2013 року забогованість склала 39809,64 грн., з яких: 10712,69 грн. - заборгованість за кредитом; 29096,95 грн. - заборгованість за процентами. У зв'язку з цим, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просили суд стягнути з ОСОБА_4 на його користь вказану суму кредитної заборгованості, а також понесені судові витрати.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 11 квітня 2016 рокупозов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором №65801-cred від 17.05.2007 року в сумі 39809,64 грн., яка складається з: заборгованості по кредиту - 10712,69 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 29096,95 грн., та судовий збір в розмірі 398,10 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Зокрема, апелянт посилається на те, що строк позовної давності по вимогам позивача минув у 2011 році, а позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» подано до суду тільки у 08 липня 2013 року, хоча положеннями ч. 1 ст. 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність у три роки.

Також, відповідач вважає, що договорів про збільшення строку позовної давності між сторонами укладено не було, а посилання позивача на п.5.6 кредитного договору не заслуговують на увагу, оскільки біля цього пункту у договорі відсутній підпис ОСОБА_4

ОСОБА_4 зазначає, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не було їй, як позичальнику, роз'яснено умови договору про збільшення позовної давності.

Апелянт посилається на те, що її представник у суді першої інстанції клопотав про застосування строку позовної давності до пред'явлених позивачем вимог, однак суд під час ухвалення рішення не врахував його.

Крім того, судом не взято до уваги, що положеннями п.5.2 кредитного договору визначено, що нарахування неустойки здійснюється протягом 3 років, однак із розрахунку заборгованості вбачається, що позивач нарахував неустойку до 08.07.2013 року.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №65801-cred, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 20000 грн. на строк до 15.05.2009 року зі сплатою відсотків у розмірі 30 % річних у валюті кредиту (а.с.5-7).

Відповідач ОСОБА_4 зобов'язань за вказаним договором належним чином не виконала, у зв'язку з чим у неї утворилась заборгованість за кредитом. Станом на 14.05.2013 року ОСОБА_4 має заборгованість в розмірі 39809,64 грн., з яких: 10712,69 грн. - заборгованість за кредитом; 29096,95 грн. - заборгованість за процентами, що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». (а.с.4)

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилались на те, що у зв'язку з неналежним виконанням умов укладеного між сторонами кредитного договору від 17 травня 2007 року, у ОСОБА_4 утворилась заборгованість у сумі 39809,64 грн., яка підлягає стягненню на користь позивача.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором у розмірі 39809,64 грн., яка виникла у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань щодо своєчасного повернення кредиту, сплати процентів. Вирішуючи питання про дотримання ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»строку позовної давності на звернення до суду за захистом своїх прав, суд першої інстанції виходив із того, що умовами кредитного договору, підписаного сторонами, встановлено позовна давність у п'ять років, а так як останній платіж по кредиту було здійснено відповідачем 27.08.2008 року, то позивачем не пропущено строк звернення до суду із позовом.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Положеннями ст. 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до умов кредитного договору від 17.05.2007 року, позивач зобов'язувався надати ОСОБА_4 кредитні кошти у розмірі 20000 грн., а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі, передбачені цим договором.

Згідно з п.3.1 кредитного договору процентна ставка за користування кредитом складає 30,00% відсотків річних.

Відповідно до п. 3.3 вказаного кредитного договору повернення кредиту та сплата відсотків за його використання, у відповідності до п.3.1 даного договору, здійснюється у порядку та строки згідно Графіку погашення кредиту і відсотків, який оформлюється у вигляді Додатку 1 до договору і є його невід'ємною частиною. Суми платежів, вказані у Графіку погашення кредиту і відсотків, включають заборгованість по кредиту і проценти за використання кредиту, розраховані у відповідності до п.3.4 кредитного договору.

Під час розгляду справи судом першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 звертався до суду із заявою, в якій просив застосувати до спірних правовідносин загальний строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України тривалістю у три роки. (а.с.114-119)

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Отже, початок перебігу строку позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Аналогічний правовий висновок викладений у Постановах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року (справа №6-116цс13) та від 19 листопада 2014 року (справа №6-160цс14) і в силу ст.214, 360-7 ЦПК Україну він має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Зважаючи на те, що п.3.3 кредитного договору від 17 травня 2007 року та Графіком погашення кредиту та відсотків встановлено самостійні зобов'язання щодо щомісячного повернення частини кредиту та сплати відсотків, і вказаним кредитним договором передбачено відповідальність у вигляді пені за порушення відповідачем цих обов'язків, то позовна давність у таких випадках має обчислюватись окремо по кожному простроченому платежу, а несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У п.5.6 кредитного договору сторони погодили, що строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагород, неустойки - пені, штрафів по даного договору встановлюється тривалістю у п'ять років.

Проаналізувавши обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що сторонами було дотримано письмової форми договору щодо збільшення позовної давності і встановлення його тривалістю в п'ять років, що відповідає положенням ч.1 ст. 259 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що договорів про збільшення строку позовної давності між сторонами укладено не було, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_4 у п.5.6 кредитного договору від 17 травня 2007 року досягли згоди про збільшення строку позовної давності та встановлення його тривалістю у п'ять років, а чинним законодавством, зокрема ч.1 ст.259 ЦК України, не передбаченого обов'язкового оформлення домовленості сторін про збільшення строку позовної давності в окремому договорі.

Посилання ОСОБА_4 в апеляційній скарзі про те, що положення п.5.6 кредитного договору не заслуговують на увагу, оскільки біля цього пункту у договорі відсутній підпис ОСОБА_4, відхиляються колегією суддів, оскільки кожна сторінка кредитного договору від 17 травня 2007 року підписана відповідачем ОСОБА_4, і факт проставляння своїх підписів у кредитному договорі не оспорюється відповідачем.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, представник відповідача ОСОБА_3 подав до суду клопотання про зупинення провадження по справі у зв'язку з тим, що ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсним п.5.6 кредитного договору від 17.05.2007 року та ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 29 червня 2016 року відкрито провадження по справі за даним позовом.

Однак, на думку колегії суддів, вказане клопотання представника відповідача не підлягає задоволенню, оскільки подання ОСОБА_4 вищевказаного позову не свідчить про неможливість розгляду справи за апеляційною скаргою на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 11 квітня 2016 року по справі за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості до вирішення справиза позовом ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»про визнання недійсним п.5.6 кредитного договору. Крім того, вирішення позову ОСОБА_4 може бути підставою для її звернення до суду про перегляд вказаного рішення суду за нововиявленими обставинами в порядку, передбаченому ст.361 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не було їй, як позичальнику, роз'яснено умови договору про збільшення позовної давності, колегія суддів не бере до уваги, так як статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення, що узгоджується з правовим висновком, викладеним у Постанові Верховного Суду України від 06 липня 2015 року (справа №6-301цс15).

Крім того, відповідно до ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Враховуючи, що з розрахунку заборгованості, наданого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»(а.с.4), вбачається та не заперечується відповідачем ОСОБА_4, що у період з травня 2007 року по серпень 2014 року відповідачем здійснювалось погашення заборгованості по кредиту та відсоткам, а останній платіж по кредитному договору було здійснено ОСОБА_4 - 27 серпня 2008 року, колегія суддів погоджується з вірним висновком суду першої інстанції, що мало місце переривання строку позовної давності вчиненням боржником дій, що свідчать про визнання відповідачем свого боргу і вказаний строк по кожному черговому платежу почав відраховуватись заново. Таким чином, п'ятирічний строк позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості по кредиту та процентам на час звернення позивача за захистом своїх прав 08 липня 2013 року не сплив.

З огляду на це, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача про те, що строк позовної давності по вимогам позивача минув у 2011 році, а позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» подано до суду тільки у 08 липня 2013 року, хоча положеннями ч. 1 ст. 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність у три роки, оскільки п'ятирічний строк позовної давності ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»не було пропущено та правових підстав для застосування до вимог позивача про стягнення заборгованості по кредиту та процентам наслідків пропуску строку позовної давності у суду першої інстанції не було.

Враховуючи викладене, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що її представник у суді першої інстанції клопотав про застосування строку позовної давності до пред'явлених позивачем вимог, однак суд під час ухвалення рішення не врахував його, так як вони не ґрунтуються на законі та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявність доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем ОСОБА_4 не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження виконання нею в повному обсязі своїх зобов'язань за кредитним договором від 17.05.2007 року.

Перевіривши обґрунтованість та правильність розрахунку заборгованості за кредитним договором від 17 травня 2007 року (а.с.6-4), який було надано ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», його відповідність умовам укладено між сторонами кредитного договору, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що відповідач ОСОБА_4 станом на 14.05.2013 року має заборгованість перед позивачем у розмірі 39809,64 грн., яка складається з: 10712,69 грн. - заборгованості за кредитом, 29096,95 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, що підлягає стягненню з відповідача на користь банку.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що положеннями п.5.2 кредитного договору передбачено нарахування неустойки протягом 3 років, однак із розрахунку заборгованості вбачається, що позивач нарахував неустойку до 08.07.2013 року, колегія суддів не приймає до уваги, так як звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» поставив питання про стягнення з відповідача ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором, яка складається із заборгованості по кредиту та відсоткам за користування кредитом, а вимоги про стягнення з відповідача неустойки, не заявлялись позивачем та не були предметом судового розгляду.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду, на підставі ст.308 ЦПК України, має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 11 квітня 2016 року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: /підпис/ А.П. Барильська

Судді: /підпис/ І.Є.Ляховська

/підпис/ Л.В. Михайлів