Справа № 128/1983/15-ц Провадження № 22-ц/772/1673/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 27Доповідач Копаничук С. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Копаничук С.Г.

Суддів: Матківської М.В., Вавшка В.С.

при секретарі: Торбасюк О.І.

за участю позивача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «ОСОБА_5 Аваль», за участю третьої особи Інспекції з питань захисту прав споживачів у Вінницькій області про поновлення строку позовної давності, визнання кредитного договору, додаткової угоди до кредитного договору, договору іпотеки недійсними та виключення запису про іпотеку і заборону відчуження нерухомого майна, за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на рішення Вінницького районного суду від 29 березня 2016 року та додаткове рішення Вінницького районного суду від 19 травня 2016 року, -

В с т а н о в и л а :

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «ОСОБА_5 Аваль» про визнання кредитного договору , додаткової угоди до кредитного договору , договору іпотеки недійсними та виключення з реєстру іпотек та заборони відчуження запис про іпотеку і заборону відчуження нерухомого майна за договором іпотеки. Зазначив, що 22.11.2007 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір №014/035-43/50490, згідно умов якого банк надав йому кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 33700 доларів США( з яких 660,78 доларів кредит для сплати додаткового відсотка) на строк до 21.11.2017 року зі сплатою 14% річних та додаткових 2% за перший рік, згідно умов договору і тарифів кредитора, а також погашенням згідно графіку. В забезпечення виконання зобовязань за вказаним договором, 22.11.2007 року між сторонами укладено договор іпотеки, згідно умов якого позичальник передав в іпотеку земельну ділянку, площею 0,1560 га, по вул. Київській, 222 в с.Стрижавка, Вінницького району. В подальшому, 23.06.2009 року між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, якою було тимчасово, на строк з 23.06.2009 року по 23.06.2010 року, встановлено процентну ставку в розмірі 12,5 % річних, викладено в новій редакції порядок погашення кредиту та інших платежів, а також розрахунок сукупної вартості кредиту.

Посилаючись на порушення відповідачем при укладенні договору ст.ст.11,18,19 ЗУ «Про захист прав споживачів» , п.п. 3.2,3.4,3.6 розділу 3 « Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту »,затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168 щодо надання йому в письмовій формі повної інформації про умови кредитування , орієнтовну сукупну вартість кредиту ,а також попередження про покладення на нього тягаря валютних ризиків ,та на те, що умови укладених договорів, зокрема, п.п.1.4,1.7 є несправедливими, а відповідно недійсними ,на підставі ст.203 ч.1,215 ч.1,216,548 ЦК України просив задовольнити позов.

Ухвалою Вінницького районного суду від 14.09.2015 року залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні позивача - Інспекцію з питань захисту прав споживачів у Вінницькій області.

В ході розгляду справи позивач шляхом подачі заяви про збільшення позовних вимог, просив визнати поважними причини пропуску строку для звернення до суду за захистом його права та поновити строк позовної давності за заявленими ним вимогами (а.с.166-167).

Рішенням Вінницького районного суду від 29.03.2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «ОСОБА_5 Аваль», за участю третьої особи Інспекції з питань захисту прав споживачів у Вінницькій області про поновлення строку позовної давності, визнання кредитного договору, договору іпотеки недійсними та виключення запису про іпотеку і заборону відчуження нерухомого майна - відмовлено.

Додатковим рішенням Вінницького районного суду від 19.05.2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «ОСОБА_5 Аваль», за участю третьої особи Інспекції з питань захисту прав споживачів у Вінницькій області про визнання додаткової угоди до кредитного договору недійсною - відмовлено.

В апеляційних скаргах на вказані рішення суду, ОСОБА_2 просить їх скасувати через порушення норм матеріального і процесуального права, а по справі ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Зазначив, що суд невірно оцінив докази по справі, не взяв до уваги ,що банк на час укладення договору не надав йому інформацію щодо кредитних умов та сукупну вартість кредиту , що зумовили його свідомий вибір , зокрема, про відрахування комісії за надання кредиту - 660,78 доларів та в результаті зменшену суму кредиту, відсутність у графіку погашення кредиту відомостей про загальну суму кредиту, а в графіку доданому до додаткової угоди - днів, місяців і років, що є порушенням вимог закону ,чим ввів позивача в оману щодо його дійсної вартості та уклав правочин з застосуванням нечесної підприємницької практики. Крім того, суд не звернув увагу ,що в наданому банком розрахунку заборгованості відсутні відомості про погашення кредиту, що сплачував позичальник.

Заперечуючи проти скарг представник відповідача вважає рішення суду законним і обґрунтованим ,а доводи скарги безпідставними.

Заслухавши доповідача, осіб, що беруть участь в справі ,перевіривши матеріали справи ,рішення суду та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, згідно з ч. ч.1-3 203 ЦК України в редакції, чинній на час укладення сторонами спірного договору, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Зі змісту ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин ) вбачається, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. До останньої відносяться ,зокрема, будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

До такої інформації ,відповідно до ст.11 вказаного Закону відносяться інформація про особу та місцезнаходження кредитодавця та про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до статей 229233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких ввели в оману сторону правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що такий обман дійсно був і мав істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною .

Відповідно до змісту ч.ч.1-2,5-7 вказаного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, тобто , наслідками яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Суд першої інстанції встановив ,що 22.11.2007 року між відповідачем та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №014/035-43/50490, згідно умов якого банк надав останньому споживчий кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 33700 доларів США (з яких 660,78 доларів кредит для сплати додаткового відсотка ) на строк до 21.11.2017 року, зі сплатою 14% річних та додаткових 2% за перший рік ,згідно умов договору і тарифів кредитора, а також погашенням згідно графіку. В забезпечення виконання зобовязань за вказаним договором, 22.11.2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки, згідно умов якого позичальник передав в іпотеку земельну ділянку, площею 0,1560 га по вул. Київській, 222 в с. Стрижавка Вінницького району. Підтвердженням операції надання зазначеної суми кредиту є заява позивача про видачу готівки на суму 33 039 доларів США та утримання банком ,згідно умов договору , наданих в кредит 660,78 доларів , що проведені банком .

В подальшому, 23.06.2009 року між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, якою було тимчасово, на строк з 23.06.2009 року по 23.06.2010 року, встановлено процентну ставку в розмірі 12,5 % річних, викладено в новій редакції порядок погашення кредиту та інших платежів, а також розрахунок сукупної вартості кредиту.

Відмовляючи у задоволенні позову з підстав невиконання банком переддоговірних обовязків , суд першої інстанції виходив з того, що обовязки передбачені ст.11,19 ЗУ «Про захист прав споживачів» та п.п. 3.2.,3.4,3.6 розділу 3 « Про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту»,затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168 відповідач виконав, передбачену зазначеними нормативними актами інформацію споживачу надав, зокрема ,про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, про що свідчать умови п.п.1.2.2.,1.4, 12.4 кредитного договору, додаткової угоди до нього та графіки погашення кредиту з підписом позивача. Також про тягар валютних ризиків позивача попередив, про що свідчать застереження у п.п.8.3 кредитного договору, підписаного позивачем, а тому суд, виходячи з того ,що позивач був обізнаний зі всіма істотними умовами договору та графіками погашення був згоден з ними, виразив своє волевиявлення на укладення угод саме на таких умовах ,підписавши їх та в подальшому виконуючи їх , дійшов висновку ,що позивачем не доведені зазначені ним обставини введення в оману, невідповідності вимогам закону, нечесної підприємницької практики для визнання договорів кредиту та додаткової угоди недійсними .

Відмовляючи у задоволенні позову з підстав порушення банком вимог ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо запобігання несправедливим умовам договорів, суд виходив з того ,що порушень при укладенні договору законодавства, зокрема ,в сфері захисту споживачів ,банк не допускав, видача кредиту для сплати додаткових 2% за перший рік користування кредитом , що складають 660,78 доларів ,які підлягали сплаті відразу, передбачені п.п.1.2.1 ,1.4 укладеного позивачем кредитного договору, а тому визнавати договір недійсним і з цих підстав не вбачається.

Суд вірно встановив обставини по справі, належним чином перевірив їх доказами, які оцінив в порядку ст.212 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував норми матеріального і процесуального права і дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору недійсним ,передбачених ст.ст.203,215,230 ЦК України та ст.ст.11,18,19 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Доводи скарги щодо невірної оцінки судом доказів наявності обставин нечесної підприємницької практики та обману позивача при укладенні правочину не заслуговують на увагу.

Так, відповідно до змісту ст.230 ЦК України правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину.

Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона замовчує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину. При цьому позивач ,як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення.

Позивач належними і допустимими доказами не довів факту наявності умислу відповідача на введення позивача в оману при укладенні договору кредиту та додаткової угоди ,а тому суд вірно не визнав їх недійсним з цієї підстави.

Згідно з положеннями ст.ст.627-628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи та наданих доказів вбачається, що спірні договори споживчого кредиту з їх умовами та графіками погашення підписані сторонами, доказів того ,що їх волевиявлення не було вільним і не відповідало їх внутрішній волі суду не надані, позивач договір уклав та в подальшому виконував його умови, кредит на погоджених умовах отримав та сплачував відсотки, відповідач надав позивачу всі необхідні документи , що передували укладенню договору ,в тому числі щодо сукупної його вартості ,відсоткової ставки ,у додатках до договору та графіку погашення кредиту, які підписані позивачем (а.с.17-20), міститься повна інформація щодо умов кредитування та його ціни, в тому числі й щодо додаткових відсотків за користування. Тому доводи апеляційної скарги щодо зазначеного не заслуговують на увагу.

Що стосується доводів скарги щодо неврахування судом обставини відсутності в наданому банком розрахунку заборгованості відомостей про погашення кредиту позичальником , то вони є безпідставними, оскільки договір визнається недійсним, якщо вимоги були недодержані саме в момент вчинення правочину. Зазначена не є тією , що існувала в момент вчинення правочину та не має відношення до його недійсності.

Інші доводи скарги також правильні висновки суду не спростовують.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому в силу ст.308 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів ,-

У х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 на рішення Вінницького районного суду від 29 березня 2016 року та додаткове рішення Вінницького районного суду від 19 травня 2016 року відхилити.

Рішення Вінницького районного суду від 29 березня 2016 року та додаткове рішення Вінницького районного суду від 19 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом вірно: