Справа № 357/4248/15-ц Головуючий у І інстанції Ярмола О. Я.
Провадження № 22-ц/780/2397/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Лівінського С.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_4, про поділ майна, набутого під час шлюбу,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом, який мотивувала тим, що з 05.03.1994 року по 24.03.2014 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, під час якого народили двох дітей. 18.08.2000 року сторони придбали квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано на підставі договору дарування на імя відповідача. При розірванні шлюбу сторони згоди щодо поділу майна сторони не досягли. Крім того, відповідач повідомив позивача про те, що усе спільне майно належить йому. За таких умов позивач вимушена була звернутися за захистом свого права до суду. Зазначала, що договір дарування вказаної квартири є удаваним правочином, який вчинено з метою приховання іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу. З урахуванням уточнення позовних вимог просила суд визнати недійсним договір дарування спірної квартири як удаваний правочин; визнати, що 18.08.2000 року між ОСОБА_4 як продавцем та ОСОБА_2 як покупцем було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири; визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири, залишиви за ОСОБА_2 право власності на іншу 1/2 частину спірної квартири; поділити між нею та відповідачем рухоме майно набуте ними під час шлюбу, а саме виділити у її власність наступне майно: телевізор LG 37 LE, вартістю 15000 грн., пральна машина BOSCH, вартістю 6000 грн., морозильна камера STINOL, вартістю 5500 грн., стіл кухонний деревяний, вартістю 1500 грн., табуретки 4 шт. деревяні, вартістю 600 грн., диван «Лорд», вартістю 3500 грн., диван розкладачка, вартістю 2000 грн., килим, вартістю 1500 грн., а всього майна на суму 35600 грн.; виділити відповідачу у власність наступне майно: вбудована поверхня з духовою шафою «Арістон» вартістю - 6000 грн., мікрохвильова піч LG, вартістю 800 грн., витяжка FOX, вартістю 950 грн., холодильник SNAIGE, вартістю 7500 грн., телевізор LG, вартістю 12000 грн., тюнер CUROSKY DVB-800SUPE, вартістю 650 грн., пилосос WEST, вартістю 800 грн., вентилятор SATURN 2 шт., вартістю 1000 грн., кухня, вартістю 4000 грн., стіл кухонний деревяний, вартістю 1500 грн., стільці кухонні деревяні 6 шт., вартістю 900 грн., стіл письмовий деревяний, вартістю 1400 грн., полиця книжкова деревяна 2 шт., вартістю 400 грн., вішалка деревяна, вартістю 2000 грн., диван розкладачка, вартістю 2000 грн., диван та два крісла, вартістю 5000 грн., деревяний столик з поличками, вартістю 3000 грн., стійка деревяна під апаратуру, вартістю 2000 грн., трюмо (дзеркало), вартістю 600 грн., шафа 4-х дверна з антресолями, вартістю 2000 грн., тумба 2 шт., вартістю 300 грн., тумба шкільна, вартістю 300 грн., журнальний столик деревяний, вартістю 1500 грн., стілець 2 шт., вартістю 600 грн., килим, вартістю 1500 грн., а всього майна на суму 58700 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на її користь різницю вартості спільного майна в сумі 11 550 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позову, виділивши позивачу у власність речі побутового вжитку на загальну суму 22543 грн., відповідачу майно на загальну суму 20230 грн., в решті вимог відмовити. Обґрунтував скаргу тим, що суд першої інстанції незаконно визнав правочин удаваним, хоча грошові кошти за спірну квартиру не сплачувалися. Також суд не застосував строк позовної давності, незважаючи на те, що позивач ще з 2000 року знала про укладення саме договору дарування а не купівлі-продажу квартири. Крім того, при вирішенні спору судом взято до уваги звіт ПП «Експерт Хаус»про оцінку рухомого спільно нажитого майна, який виготовлений з порушенням вимог закону. При цьому частина зазначених у звіті речей не ідентифікована, а деякі речі були не придбані, а виготовлені ним самостійно.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду не в повній мірі відповідає наведеним вимогам.

За результатами розгляду справи суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовної вимоги щодо визнання договору дарування спірної квартири удаваним правочином та фактичне укладення договору купівлі-продажу. Дане питання було ретельно досліджене судом першої інстанції, за результатами чого суд на підставі представлених в судове засідання доказів, зокрема показів свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 В, прийшов до висновку про те, що фактично 18.08.2000 року було укладено договір купівлі-продажу квартири, який було оформлено як договір дарування. З наведеними висновками суду погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи їх виваженими та обґрунтованими. Натомість відповідачем, який стверджував про укладення саме договору дарування, на підтвердження своєї позиції не було представлено жодного доказу, відтак його твердження залишилися недоведеними та не можуть бути прийняті судом.

Критично відноситься колегія суддів й до посилання апелянта на безпідставне незастосування судом строку позовної давності до вимоги щодо визнання договору дарування квартири удаваним правочином та похідних позовних вимог. У відповідності до положень ст. 261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналогічна за своєю суттю норма містилася у Цивільному кодексі Української РСР (ст. 76), положення якого діяли на час виникнення спірних правовідносин. Як вбачається з обставин справи, вимога про визнання правочину недійсним фактично є способом розподілу спільного майна подружжя сторін. У відповідності до положень ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки від дня розірвання шлюбу. Шлюб між сторонами було розірвано 24.03.2014 року, позов предявлено 24.03.2015 року, відтак правові підстави для застосування до вимог позивача положень про позовну давність відсутні.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення суду в частині вирішення спору щодо визнання договору дарування квартири удаваним правочином та розподілу спірної квартири між подружжям. В той же час з висновками суду першої інстанції щодо порядку розподілу спільного рухомого майна колегія суддів погодитися не може.

У відповідності до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору між подружжям про поділ спільного майна суд має ретельним чином встановити обсяг такого спільно нажитого майна на час припинення спільного ведення господарства. Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Аналогічна норма міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

Зясовуючи питання про обсяг спільного майна подружжя та його вартість, суд виходив з його переліку, складеного субєктом оціночної діяльності ПП «Експерт Хаус». В той же час, незважаючи на зазначення у вказаному переліку двох диванів-розкладачок та одного з телевізорів марки «LG», наявність таких обєктів серед загальної маси спільного майна не підтверджується додатками до вказаного звіту, зокрема не зафіксовано у відповідній фото таблиці. Оскільки відповідач заперечує наявність такого майна, а стороною позивача не було надано належних доказів щодо його наявності (представлені позивачем копії фотокарток не можуть вважатися належним доказом з цього приводу, оскільки вони не містять даних ні про місце такої фотофіксації, ні про час її здійснення), колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для включення такого майна до загального переліку спільного майна подружжя та його врахування при розподілі між сторонами справи. За таких умов зі складу спального майна, що суд виділив позивачу, слід виключити диван-розкладачку вартістю 2000,00 грн., а з майна, виділеного відповідачу, - диван-розкладачку вартістю 2000,00 грн. та телевізор марки «LG» вартістю 12000,00 грн. Відповідним чином на вартість вказаного майна має бути змінено й питання компенсації однією стороною іншій різниці вартості спільного майна, виділеного кожній з них. В той же час колегія суддів критично відноситься до посилань апелянта про необхідність виключення з загальної маси спільного майна, що підлягає розподілу, тюнера, зазначеного під позицією 9 вищезгаданого переліку, оскільки допущені у звіті помилки у назві такого майна та його моделі, не спростовують факту наявності такого майна. Оскільки відповідачем не було представлено жодного доказу, не підлягає до задоволення й вимога апелянта про виключення із загальної маси спільного майна частини наявних меблів через їх виготовлення особисто відповідачем, тай сам відповідач стверджує про придбання матеріалів для них за кошти сімейного бюджету.

Не можуть слугувати підставою для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції й посилання апелянта на процесуальні порушення, допущені в ході розгляду справи в суді першої інстанції, зокрема й щодо строків розгляду справи, оскільки у відповідності до положень ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого в даному випадку доведено не було.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині розподілу рухомого майна між сторонами та стягнення різниці його вартості не в повній мірі відповідає обставинам справи і підлягає скасуванню з ухваленням нового.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2016 року в частині розподілу рухомого майна та стягнення різниці його вартості скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення. Виділити у власність ОСОБА_3 наступне майно: телевізор LG 37 LE вартістю 15000 грн., пральна машина BOSCH вартістю 6000 грн., морозильна камера STINOL вартістю 5500 грн., стіл кухонний деревяний вартістю 1500 грн., табуретки 4 шт. деревяні вартістю 600 грн., диван «Лорд» вартістю 3500 грн., килим вартістю 1500 грн., а всього майна на суму 33600 (тридцять три тисячі шістсот) грн. 00 коп. Виділити ОСОБА_2 у власність наступне майно: вбудована поверхня з духовою шафою «Арістон» вартістю 6000 грн., мікрохвильова піч LG вартістю 800 грн., витяжка FOX вартістю 950 грн., холодильник SNAIGE вартістю 7500 грн., тюнер EUROSKY DVB-8004 SUPER вартістю 650 грн., пилосос WEST вартістю 800 грн., вентилятор SATURN 2 шт. вартістю 1000 грн., кухня вартістю 4000 грн., стіл кухонний деревяний вартістю 1500 грн., стільці кухонні деревяні 6 шт. вартістю 900 грн., стіл письмовий деревяний вартістю 1400 грн., полиця книжкова деревяна 2 шт. вартістю 400 грн., вішалка деревяна вартістю 2000 грн., диван та два крісла вартістю 5000 грн., деревяний столик з поличками вартістю 3000 грн., стійка деревяна під апаратуру вартістю 2000 грн., трюмо (дзеркало) вартістю 600 грн., шафа 4-х дверна з антресолями, вартістю 2000 грн., тумба 2 шт. вартістю 300 грн., тумба шкільна вартістю 300 грн., журнальний столик деревяний вартістю 1500 грн., стілець 2 шт. вартістю 600 грн., килим, вартістю 1500 грн., а всього майна на суму 44700 (сорок чотири тисячі сімсот) грн. 00 коп. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 різницю вартості спільного майна в сумі 5550 (пять тисяч пятсот пятдесят) грн. 00 коп. В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: С.В.Лівінський

ОСОБА_7