Справа № 2107/3988/2012
Провадження № 2/653/63/15
РІШЕННЯ

іменем України

13.04.2016 року м. Генічеськ

Генічеський районний суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Крапівіна О.П.

при секретарі Пшенична В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, визнання права власності житлового будинку, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про зобовязання передачі у власність, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на майно ,

ВСТАНОВИВ:

До Генічеського районного суду Херсонської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину дійсним та визнання права власності на житловий будинок, який мотивує тим, що 04.03.2012 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою м. Генічеськ, Херсонської області, вул. Пушкіна, 138 а. Вказує, що договір укладений в простій письмовій формі зі згоди дружини відповідача, ОСОБА_3 Згідно умов договору відповідач передав позивачу будинок по вищевказаній адресі, загальною площею 76,0 кв.м., житловою площею 51,5 кв.м, що складається будинку літ. «А», сіней літ. «а», сараїв літ. «Б», «В», «Г», «Є», гаражу літ. «Д», вбиральні літ «Ж», споруд № 1-2., а позивач в свою чергу 04.03.2012року передав 268 397,83 гривень, в якості оплати за будинок, та відповідно до акту приймання-передавання отримав його у власність. Не зважаючи на те, що п.9 укладеного договору передбачає нотаріальне посвідчення відповідачі по справі відмовляються відвідати нотаріуса, чим фактично не визнають право власності позивача на будинок. Вважає, що відмова посвідчення договору в нотаріальному порядку перешкоджає проведенню державної реєстрації Договору.

У звязку з цим, просить суд:

- Визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, який розташовано за адресою м. Генічеськ, Херсонська обл., вул. Пушкіна, 138а, укладений 04.03.2012 року між позивачем та ОСОБА_2 у простій письмовій формі.

- Визнати за позивачем право власності на житловий будинок, що розташований за адресою м. Генічеськ, Херсонська обл., вул. Пушкіна, 138а, загальною площею 76,0 кв.м., житловою площею 51,5 кв.м, що складається будинку літ. «А», сіней літ. «а», сараїв літ. «Б», «В», «Г», «Є», гаражу літ. «Д», вбиральні літ «Ж», споруд № 1-2.

В якості доказів судом досліджені: договір купівлі продажу житлового будинку від 04.03.2012 року, згідно якого ОСОБА_2 зобовязується передати у власність ОСОБА_1 житловий будинок по вул. Пушкіна, 138а, м. Генічеськ, Херсонської області, а ОСОБА_1 зобовязується сплатити 268397,83 гривні за нього, а також акт прийому-передачі до вищевказаного договору. Згідно до розписки від 04.03.2012 року ОСОБА_2 отримав від позивача вказану суму за будинок, що є кінцевою сумою за продаж. Право власності ОСОБА_2 на домоволодіння підтверджується технічним паспортом, складеного 13.02.2009 року, нотаріально посвідченим договором продажу від 06.02.2009 року,витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.02.2009 року. Вартість житлового будинку підтверджується звітом про незалежну оцінку вартості від 04.03.2012, що проведено товарною біржею «Аграрна біржа».

Дослідивши позовну заяву ОСОБА_1 про визнання правочину дійсним та визнання права власності на житловий будинок, по вул. Пушкіна, 138-а м. Генічеськ, докази, письмові заперечення ОСОБА_3 до позову та її представника, обґрунтування представника позивача суд виходить з наступного:

Частиною 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації (ст. 657 ЦК).

Положеннями ч. 3 ст. 640 ЦК України визначено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

На момент виникнення між сторонами відносин щодо купівлі-продажу спірного житлового будинку (04.03.2012р.) державна реєстрація правочинів здійснювалась згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 671 від 26.05.2004р. "Про затвердження Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів", яка втратила чинність 01.01.2013р. Пункт 5 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів передбачав державну реєстрацію договорів купівлі-продажу житлових будинків.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз'яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно врахувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 210 та ст. 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є вчиненими і не створюють прав і обов'язків для сторін.

Це підтверджується і роз'ясненнями, які містяться в п. 13 Постанови Пленуму ВСУ „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 р. вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки, момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

З вищевикладеного в сукупності вбачається, що вимоги позивача про визнання дійсним договору купівлі-продажу у простій письмовій формі та, як наслідок, визнання права власності на спірний житловий будинок є необґрунтованими, а відтак такими, що не підлягають задоволенню, оскільки ними не були дотримані вимоги закону.

Також в провадженні суду знаходиться заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, який із зміненим 20.01.2015 року позовом, просить суд:

- постановити рішення, яким зобовязати ОСОБА_2 передати у власність ОСОБА_1 житловий будинок, який розташований за адресою с. Стрілкове, Генічеського району, Херсонської області, вул. Леніна, 54. загальною площею 229,7 кв.м., житловою площею 38,9 кв.м, що складається з житлового будинку літ «А», «З», «І», «К», «Л», «М», «Н», навісів літ. «г», «д», «є», «ж», «з», «і», «к», «л», «м», «н», «С», сараїв літ. «О», «Р», літньої кухні літ. «П», альтанок літ. «Т», «У», споруд 1-6.

Позов обґрунтований тим, що у 2008-2009 роках відповідач здійснював підприємницьку діяльність в Україні, зокрема щодо будівництва та введення в експлуатацію різних обєктів нерухомості. Десь приблизно навесні 2008 року він запропонував позивачу прийняти участь коштами у будівництві міні-пансіонату в селі Стрілковому. В цей же час було досягнуто попередньої домовленості про таку участь у майбутньому будівництві на умовах спільної діяльності. У вересні 2008 року між сторонами була досягнута згода щодо всіх умов та укладений договір. За умовами договору позивач профінансував будівництво на загальну суму 235 тисяч доларів США виконавши в повному обсязі свої зобовязання. В той же час відповідач повинен був відповідно до умов а.6.2. договору про спільну діяльність після введення обєкту нерухомості в експлуатацію та проведення його державної реєстрації на протязі трьох місяців провести відчуження цього обєкту позивачу на умовах компенсації з боку позивача 10% від ринкової вартості обєкту. Відповідач свої зобовязання не виконав та не здійснив відчуження обєкту нерухомості.

Дослідивши позовну заяву ОСОБА_4, в якій він просить зобовязати ОСОБА_2 передати у власність житловий будинок в с. Стрілкове, Генічеського району, по вул. Леніна, 54, зясувавши думку сторін, суд виходить з наступного:

Судом встановлено, що 10.09.2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_3Д укладено договір про спільну діяльність, метою якого є будівництво, введення в експлуатацію, отримання правовстановлюючого документу, державна реєстрація домоволодіння. Договір укладений у простій письмовій формі, відповідно до умов якого відповідач надав земельну ділянку, площею 0,2500 га, яка належить йому на праві власності відповідно до державного акту від 10.09.2008 року, серії ЯД № 741794, по вул. Леніна, 54, с.Стрілкове, Генічеський район, для забудови домоволодіння. У п.6.2 договору визначено, що після введення в експлуатацію, отримання правовстановлюючого документа та держреєстрації відповідач зобовязується протягом трьох місяців провести відчуження домоволодіння йому, а він в свою чергу протягом трьох місяців з моменту державної реєстрації, зобовязується виплатити відповідачеві компенсацію в розмірі 10% від ринкової вартості обєктів домоволодіння. Згідно до розписки від 04.03.2012 року, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 141 702,68 гривні, що становить 10 % від вартості обєкту, яка підтверджується звітом про незалежну оцінку. На підставі рішення виконавчого комітету Стрілківської сільської ради, ОСОБА_2 отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії САС 940516, а саме на житловий будинок по вул. Леніна, 54, с. Стрілкове та отримано витяг про державну реєстрацію прав від 19.12.2011 року. Наявність у відповідача земельної ділянки підтверджується державним актом на право власності серії ЯД №741794 від 10.09.2008 року. З розписок від 10.09.2008 та 25.09.2008, 30.11.2008 року вбачається, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 70 000 , 50 000 та 115000 тисяч доларів США для здійснення спільної діяльності.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 177 ЦК України встановлено, що об'єктами цивільних прав є речі, в тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Статтею 392 зазначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Договір про спільну діяльність за своєю правовою природою є правочином, тому під час укладення та виконання таких договорів, сторони мають керуватися загальними правилами про правочини з урахуванням особливостей, передбачених діючим законодавством України для договорів про спільну діяльність. Особливості здійснення спільної діяльності без створення юридичної особи врегульовано ст. ст. 1130, 1131 ЦК України, відповідно до яких за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників, договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Згідно із п. 1.9. Наказу Державної податкової адміністрації України № 80 від 19.02.1998 р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.03.1998 р. за N 172/2612 „ Про затвердження порядку обліку платників податків, зборів (обов'язкових платежів)", договори про спільну діяльність підлягають державній реєстрації в органах Державної податкової служби України в реєстрі договорі про спільну діяльність, який визначається як автоматизований банк даних, створений для забезпечення єдиного обліку платників податків, які здійснюють свою діяльність за договорами про спільну діяльність. Згідно із п. 4.12. для взяття на облік в органах державної податкової служби договорів про спільну діяльність уповноважена особа за своїм місцем обліку в органі державної податкової служби подає завірену копію договору (контракту) про спільну діяльність, який реєструється в реєстрі договорі про спільну діяльність. Органи державної податкової служби провадять облік договорів про спільну діяльність відповідно до вказаного Порядку та до положень наказу Державної податкової адміністрації України від 30.09.2004 N 571 "Про затвердження форми Звіту про результати спільної діяльності на території України без створення юридичної особи, Порядку його складання та Порядку ведення податкового обліку результатів спільної діяльності", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.10.2004 р. за N 1388/9987.

Тобто, діючим законодавством України передбачена державна реєстрацію договорів про спільну діяльність, здійснення якої покладено на відповідні органи Державної податкової служби.

Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Відповідно до п. 1.7 Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України №1588 від 09 грудня 2011 року, уповноважена особа за договором про спільну діяльність - учасник договору, який є платником податку на прибуток і уповноважений вести облік результатів спільної діяльності іншими сторонами згідно з умовами договору про спільну діяльність.

Згідно довідки заступника начальника Генічеської ОДПІ, з ОСОБА_2 дійсно перебував на податковому обліку як підприємець з 05.07.1999 по 03.07.2009 року. Тому відповідач є уповноваженою особою за вищевказаним договором про спільну діяльність.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму ВСУ від 1 листопада 1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», враховуючи гарантування Конституцією України судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ. При цьому слід мати на увазі, що згідно зі ст. 22 Конституції України закріплені в ній права і свободи людини й громадянина не є вичерпними, як відповідно, і способи їх захисту.

Статтею 16 ЦК України передбачені способи захисту майнових прав та інтересів: визнання права, примусове виконання обов'язку в натурі, а також інші способи, що встановлені договором або законом.

Згідно із п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судовий захист права приватної власності громадян може, зокрема, здійснюватися шляхом розгляду справ за позовами про визнання права власності на майно.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України: "Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, тобто позов позивача по справі є позадоговірною вимогою власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно, не з'єднане з конкретними про повернення майна чи усунення інших перешкод, не зв'язаних з позбавленням володіння. Даний позов спрямовано на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на приналежне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Підставою такого позову є обставини, що підтверджують право власності на майно та ст. 16 ЦК України, яка визначає визнання права, як способу захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Крім того договір про спільну діяльність між сторонами містить умови різних по юридичній природі договорів - займу, підряду, купівлі- продажу. За таких умов вимога про зобов*язання передачі новоствореного майна у власність не ґрунтується на законі.

Аналізуючи норми законодавства, суд приходить до висновку, що зобовязання передачі у власність є неправильним способом захисту в розумінні ст. 16 ЦК України, а також щодо відносин в яких реєстрація права власності може бути проведена лише на підставі рішення суду шляхом визнання прав, таким чином позовні вимоги про зобовязання ОСОБА_2 передати у власність житловий будинок в с. Стрілкове, Генічеського району, по вул. Леніна, 54 не підлягають задоволенню.

В свою чергу, ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_1 - про поділ майна, який обґрунтовує тим, що їх шлюб з ОСОБА_2 було зареєстровано 15 липня 1995 року та розірвано за рішенням суду 22 лютого 2012 року. Жодних домовленостей щодо володіння, користування та розпорядження спільним майном сторони не укладали. Вважає, що слід поділити все спільне майно, набуте сторонами під час шлюбу, тому просить суд із зміненими позовними вимогами від 26.01.2016 року :

- Поділити спільне майно подружжя;

- Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частку житлового будинку за адресою м. Генічеськ, Херсонської області, вул. Пушкіна, 138 а;

- Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частку житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами за адресою с. Стрілкове, Генічеського району, Херсонської області, вул. Леніна, 54;

- Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частку земельної ділянки за адресою с. Стрілкове, Генічеського району, Херсонської області, вул. Леніна, 54, площею 0,2500 га, кадастровий номер :21:002:0042;

- Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частку земельної ділянки за адресою с. Стрілкове, Генічеського району, Херсонської області, вул. Леніна, 54, площею 0,0897 га, кадастровий номер :21:002:0064;

- Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 вартість ? частки автомобілів Dodge sprinter 2008 року випуску, держ. номер НОМЕР_1, ВАЗ 21099 2005 року випуску, держ. номер НОМЕР_2, МАН 8136 2001 року випуску, держ. номер НОМЕР_3, ГАЗ 3307 2001 року випуску, держ. номер ВТ 2242АС, BMW 520і 1997 року випуску, держ.номер ВТ 8369 АВ, що становить 470 166, 30 гривень;

Відповідач, не визнаючи позовну заяву про розподіл спільного майна подружжя подав заперечення, в якому зазначає, що значна частина вимог є безпідставними, а саме, представник його в суді пояснив, щодо вимоги стягнути на користь ОСОБА_3 вартість ? частки автомобілів, зазначає наступне: автомобілі Dodge sprinter та BMW 520і не можуть бути предметом поділу, оскільки були продані у період шлюбу, а саме 08.02.2012 року та 23.12.2007 року, ВАЗ 21099 та МАН 8136 дійсно продані ОСОБА_2, тому згоден про врахування них при поділі майна, ГАЗ 3307 досі не проданий, тому вважає, що його слід врахувати при поділі, з урахуванням його вартості згідно експертизи. Крім того, вважає, що до переліку автомобілів слід внести також авто Mitsubichi Outlander, який був придбаний в період шлюбу і який вона самостійно продала після розірвання шлюбу, а саме 20.12.2012 року. Вартість такого авто складає 391 894 гривень. Також просить врахувати те що перед розірванням шлюбу та відїздом позивачки вони фактично досягли згоди про розподіл майна, згідно з якого вона отримала 63 тисячі доларів США та відмовилась від усього спільного майна та написала відповідну розписку. Після розірвання шлюбу їх спільна неповнолітня дочка ОСОБА_5 залишалася проживати з ОСОБА_2 та мати не сплачує ніяких аліментів, що в подальшому стало підставою для позбавлення позивачки батьківських прав.

На підставі позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_1 про поділ майна ОСОБА_2 була подана зустрічна позовна заява.

Зустрічний позов обумовленим тим, що, на думку позивача, посилання ОСОБА_3 на те, що за період перебування у шлюбі ними придбано земельну ділянку площею 0.25 га у с. Стрілкове Генічеського району по вул. Леніна, 54, а потім за спільні кошти збудовано домоволодіння, у звязку з чим вона просить суд визнати її право власності на ? частку (земельної ділянки 0,25 га та домоволодіння) є хибними у звязку з наступним. У період з 05.07.1999 по 03.07.2009 року позивач займався підприємницькою діяльністю, в ході якої у червні 2008 року з метою отримання доходу вирішив побудувати на косі Арабатська стрілка житловий будинок з господарчими та побутовими спорудами. З цією метою 14 червня 2008 року ним було придбано земельну ділянку по вказаній відповідачкою у своєму позові адресі. Але її посилання, що кошти були спільними є невірними, оскільки для покупки земельної ділянки він позичав гроші у ОСОБА_6, крім того відповідачка навіть не знає, що тоді позивачем було придбано не одну, а дві земельних ділянки, площею 0,02500 та 0,0897 га, на який до того ж перебував житловий будинок, який було знесено. Будівництво на цих ділянках було здійснено за гроші отримані у процесі спільної діяльності (без створення юридичної особи) з ОСОБА_1 на підставі договору простого товариства, таким чином фінансування будівництва повністю здійснено ОСОБА_1, всього витрачено 235 тисяч доларів США.

Крім того значну частину обєкта домоволодіння позивач добудовував вже після розірвання шлюбу, а саме через два роки. Таким чином, у 2014 році ним значно збільшено площу обєкту, шляхом приєднання до земельних ділянок 0,025, 0,0897 га ще 0,0342 на умовах оренди на 49 років.

Також позивачем ОСОБА_2 ставиться вимога про визнання ? частки нерухомого майна, по вул. Куйбишева, 62, що складається з сараю, огорожі, водопроводу, обєкту системи газопостачання та вводної лінії електропередачі з відповідним обладнанням, у звязку з тим, що нерухомість за цією адресою (житловий будинок літ. А, сарай, літ.Б та споруди № 1-3) вони з відповідачкою по зустрічному позову придбали у період шлюбу, проте потім знесли, а побудувати новий не встигли, але сарай та споруди залишилися. Крім того за час шлюбу позивачем закінчено будівництво огорожі та побудовано металеві ворота, яких також не було на момент купівлі, більш того побудував обєкт газопостачання, та збудовано лінію електропостачання, оскільки на момент купівлі будинку він не був підключений до електричних мереж міста.

Просить: Відмовити в задоволенні первісного позову ОСОБА_3 до нього в частині поділу домоволодіння та земельної ділянки, що знаходиться за адресою Херсонська обл.. Генічеський район, с. Стрілкове, вул. Леніна, 54; Задовольнити зустрічний позов та визнати право особистої приватної власності на житловий будинок (літера А) з господарчими будівлями (літери Б,И,Ф,Ц), навісами (літери В.г,д,є,ж,з,і,к,л,м,н,С), садовими будиночками (літери Г,Д,Є,Ж,З,І,К,Л,М,Н), сараями (літери О,Р), літньою кухнею (літера П), альтанками (літери Т,У,Ш), вбиральнею (літера Х), гаражем (літера Ч) та спорудами (номера 1-9), що знаходяться за адресою Херсонська область Генічеський район, с. Стрілкове, вул. Леніна, 54; Задовольнити зустрічний позов та визнати право особистої приватної власності на земельні ділянки площею 0,2500 га (кадастровий номер :21:002:0042) та 0,0897 га (кадастровий номер :21:002:0064), що знаходяться за адресою Херсонська область Генічеський район, с. Стрілкове, вул. Леніна, 54;Визнати за ОСОБА_3 ОСОБА_7 право власності на 1/2 частку нерухомого майна, що знаходиться у місті Генічеськ Херсонської області по вулиці Куйбишева, 62, та складається з сараю, огорожі, водопроводу, обєкту системи газопостачання та лінії електропередачі з відповідним обладнанням.

Дослідивши обставини справи, первісний та зустрічний позов, суд виходить з наступного.

Щодо вимоги ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на ? частку житлового будинку за адресою м. Генічеськ, Херсонської області, вул. Пушкіна, 138 а.

Судом встановлено, що згідно до договору купівлі продажу від 26 червня 2013 року, ОСОБА_2, який діяв від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, продав ОСОБА_8 житловий будинок з відповідними господарськими будівлями і спорудами, по вул. Пушкіна, 138-А в м. Генічеськ. 26.06.2013 року, ОСОБА_8 набуто витяг з державного реєстру відповідно до вищевказаного. Таким чином, заочним рішенням від 05.12.2012 року ОСОБА_1 набув право власності на спірний житловий будинок, та 26.06.2013 року продав його, тобто розпорядився майном на свій розсуд.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року , У разі пред'явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст. 33 ЦПК).

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Виходячи з викладеного, залучення належного відповідача цілком розраховане лише на ініціативу позивача. Якщо відсутня така ініціатива, суд не має права залучати іншого відповідача ані замість неналежного відповідача, ані як співвідповідача. Якщо відповідач дійсно неналежний, що буде доведено в ході розгляду справи, суд відмовляє у задоволенні позову.

Таким чином на час розгляду даної справи, домоволодіння по Пушкіна, 138-А не належить до спільного майна подружжя. Право вибору відповідача належить позивачу, але вимоги до чинного власника будівлі позивачем не заявлені. Також як і не заявлені вимоги про витребування майна з володіння.

Оскільки позивачем ставиться вимога до неналежного відповідача про визнання за нею права власності ? частки будівлі, яка не належить до спільного майна суд вважає, що ця вимога не підлягає задоволенню.

Щодо вимоги ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на ? частку житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами за адресою с. Стрілкове, Генічеського району, Херсонської області, вул. Леніна, 54, та право власності на ? частку земельної ділянки за адресою с. Стрілкове, Генічеського району, Херсонської області, вул. Леніна, 54, площею 0,2500 га, кадастровий номер :21:002:0042 та площею 0,0897 га, кадастровий номер :21:002:0064, а також зустрічної вимоги ОСОБА_2 про визнання його права особистої приватної власності на житловий будинок та на земельні ділянки площею 0,2500 га (кадастровий номер :21:002:0042) та 0,0897 га (кадастровий номер :21:002:0064) по вищевказаній адресі судом дослідженні наступні докази:

Згідно до довідки заступника начальника ОДПІ, ОСОБА_2 займався підприємницькою діяльністю з 05.07.1999 по 03.07.2009 року.

07.06.2008 року ОСОБА_2 зайняв ( відповідно до договору) у ОСОБА_6 кошти в сумі 100 000 гривень для реалізації бізнесу, а саме для придбання земельної ділянки та дому в с. Стрілкове по вул. Леніна, 54 для реконструкції та продажу. Це також підтвердилось показами свідка ОСОБА_6, який пояснив в суді , що дійсно зайняв йому у 2008 році 100 тисяч гривень для бізнесу, знає що брав гроші для купівлі земельної ділянки. Половину грошей ОСОБА_2 повернув в 2015 році, решту ще винен.

14.06.2008 року ОСОБА_2 був придбаний житловий будинок та земельна ділянка площею 3397 кв.м., які знаходяться по вул. Леніна, 54 в с. Стрілкове. Житловий будинок загальною площею 34,7 кв.м, земельні ділянки 2500 кв.м, кадастровий номер :21:002:0042; та 897 кв.м. :21:002:0064.

23.06.2008 року ОСОБА_2 було отримано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок та технічний паспорт, та як вбачається придбаний житловий будинок було знесено.

10.09.2008 року ОСОБА_2 отримано державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯД № 741794,та ЯД № 741795 про те що він є власником земельної ділянки по вул. Леніна, 54 в с. Стрілкове, площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :21:002:0042, та 0,0897 га для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер :21:002:0064.

10.09.2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про спільну діяльність, метою якого є будівництво, введення в експлуатацію, отримання правовстановлюючого документу, державна реєстрація домоволодіння. Умови та предмет цього договору було досліджено судом в позовних вимогах ОСОБА_1 На виконання договору, ОСОБА_2 для будівництва отримано 235 тисяч доларів США, що підтверджується відповідними розписками від 10.09.2008 та 25.09.2008, 30.11.2008 року.

02.12.2011року була зареєстрована декларація про готовність обєкта до експлуатації по вул. Леніна, 54 в с. Стрілкове, та 19.12.2011 отримано свідоцтво на право власності на житловий будинок по вищевказаній адресі, загальною площею 229,7 кв.м. та витяг.

Рішенням Генічеського районного суду від 22.02.2012 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано.

Таким чином, кошти на придбання земельної ділянки для будівництва, ОСОБА_2 отримав за договором позики у ОСОБА_6, що знайшло своє підтвердження в ході судового засідання, про що також свідчить, що займані кошти (частину) ОСОБА_2 повертав вже після шлюбу. Житловий будинок, що було придбано згідно договору купівлі-продажу 14.06.2008 року було знесено, що вбачається з технічного паспорту, тобто вже відсутня будівля згідно до договору купівлі-продажу. Будівництво на цих ділянках було здійснено на умовах договору про спільну діяльність, згідно до якого ОСОБА_1 повною мірою здійснював фінансування будівництва та в загальній вартості витратив 235 тисяч доларів США, що також знайшло своє підтвердження згідно до розписок. Тобто новостворене майно побудоване за кошти за зазначеним вище договором. Як вбачається з вимог ОСОБА_1 кошти, які були передані ОСОБА_2 для будівництва не повернуті, так як ОСОБА_1 наполягає, що це його власність.

Договір про спільну діяльність (оглянутий в суді) містить умови різних по природі договорів купівлі-продажу, займу, підряду. Тому гроші, які за договором передані ОСОБА_2 слід вважати займом.

Ствердження ОСОБА_2 про те, що значну частину домоволодіння було добудоване вже після розірвання шлюбу знайшло своє підтвердження відповідно до договору оренди землі від 02.12.2014 року, де ОСОБА_2 отримав в оренду на 49 років земельну ділянку площею 0,0342 га, чим збільшив площу обєкта.

Також про це свідчить повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 28.11.2014 року, декларація про готовність обєкту до експлуатації від 08.12.2014 , техпаспорт на житловий будинок та свідоцтво про право власності на нерухоме майно 09.12.2014 року.

Власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд встановлює не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Майно фізичної особи - підприємця, яке ним придбане й використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання статей 60, 61 зазначеного Кодексу (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 р. у справі № 6-79цс13).

Судом враховується п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

В пункті 29 зазначеної постанови, визначено, що відповідно до положень статей 57, 61 Сімейного кодексу України (далі СК України), ст. 52 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Нині дане положення не втратило чинність.

Така ж думка міститься в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 листопада 2011 року у справі № 633627св11та від 6 листопада 2012 року у справі № 639777св12 суд касаційної інстанції дійшов висновку, що майно фізичної особи підприємця не є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що в даному випадку нерухоме майно створене ОСОБА_2, хоча й під час шлюбу, але не за спільні кошти подружжя, а за кошти, що одержані ним від третіх осіб для здійснення підприємницької діяльності, яка в 2009 році була припинена. Боргові зобов*язання тривають до цього дня як вбачається з досліджених матеріалів.

Відповідно до п. 24 Постанови пленуму ВСУ №11 від 21.12.07 р., при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям повино бути поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї.

У разі поділу майна подружжя, придбаного у шлюбі за кредитні кошти, зобовязання щодо повернення непогашеної частини отриманого кредиту має бути поділене між подружжям, якщо така вимога заявлена у позові про поділ спільного майна.

В даному випадку в справі не ставиться питання будь-кого з кредиторів, самими сторонами про повернення таких зайомних коштів, як вбачається з пояснень ОСОБА_2, свідка ОСОБА_9 та позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3

Отже, майно фізичної особи підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як обєкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України.

У звязку з вищевикладеним, житловий будинок в с. Стрілкове, по вул. Леніна, 54 належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності, також як і земельні ділянки площею 0,2500 га (кадастровий номер :21:002:0042) та 0,0897 га (кадастровий номер :21:002:0064), оскільки судом встановлено, що купуючи під час шлюбу нерухоме майно як фізична особа-підприємець для здійснення підприємницької діяльності за рахунок позики у ОСОБА_6 та фінансування ОСОБА_1, а отже не за спільні кошти подружжя, ОСОБА_2 діяв виключно як власник цього майна й субєкт господарювання в процесі здійснення ним підприємницької діяльності. Факт, що джерелом набуття майна є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя не знайшов своє підтвердження.

Отже, зустрічні вимоги ОСОБА_2 про визнання його права особистої приватної власності на житловий будинок та на земельні ділянки площею 0,2500 га (кадастровий номер :21:002:0042) та 0,0897 га (кадастровий номер :21:002:0064) за адресою с. Стрілкове, Генічеського району, Херсонської області, вул. Леніна, 54 підлягають задоволенню.

Таким чином вимоги ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на ? частку житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами за адресою с. Стрілкове, Генічеського району, Херсонської області, вул. Леніна, 54, та право власності на ? частку земельної ділянки за адресою с. Стрілкове, Генічеського району, Херсонської області, вул. Леніна, 54, площею 0,2500 га, кадастровий номер :21:002:0042 та площею 0,0897 га, кадастровий номер :21:002:0064 не підлягають задоволенню.

Щодо вимоги ОСОБА_3 стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 вартість ? частки автомобілів Dodge sprinter 2008 року випуску, держ. номер НОМЕР_1, ВАЗ 21099 2005 року випуску, держ. номер НОМЕР_2, МАН 8136 2001 року випуску, держ. номер НОМЕР_3, ГАЗ 3307 2001 року випуску, держ. номер ВТ 2242АС, BMW 520і 1997 року випуску, держ.номер ВТ 8369 АВ, що становить 470 166, 30 гривень, суд з урахуванням думки сторін, дослідивши надані докази в сукупності приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково, з огляду на наступне:

Верховний Суд України (далі ВСУ) у постанові від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» в пункті 23 визначив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно

встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час

припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і

час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що

підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК)

( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути

будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не

можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від

того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені

грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи

законом.

В пункті 30 вказаної постанови визначено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю

між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження

майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності,

передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного

сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив

його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі

іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або

приховав його, таке майно або його вартість враховується при

поділі.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до наступного висновку:

- автомобіль Dodge sprinter 2008 року випуску, держ. номер НОМЕР_1, та BMW 520і 1997 року випуску, держ.номер ВТ 8369 АВ не можуть бути предметом поділу, оскільки були продані ще у період шлюбних відносин між сторонами, а саме 08.02.2012 року та відповідно 23.12.2007 року, що підтверджується довідкою територіального сервісного центру № 27/21/43-61 від 03.03.2016 року.

- автомобіль ВАЗ 21099 2005 року випуску, держ. номер НОМЕР_2, та МАН 8136 2001 року випуску, держ. номер НОМЕР_3, дійсно продані ОСОБА_2 після шлюбу, про що не заперечує останній. Згідно експертного висновку № 495/496/497/498/499 середня ринкова вартість автомобіля ВАЗ 21099 складає 79281,60 гривень, автомобіля МАН 8136 198442,80 гривень, що разом становить 277724,40 гривень.

- автомобіль ГАЗ 3307 2001 року випуску, держ. номер ВТ 2242АС з обліку не знімався та ОСОБА_2 в своїх поясненнях підтвердив, що автомобіль дійсно не проданий та знаходиться в його веденні, що підтверджується довідкою територіального сервісного центру № 27/21/43-61 від 03.03.2016 року. Згідно експертного висновку № 495/496/497/498/499 середня ринкова вартість автомобіля ГАЗ 3307 складає 145071,00 гривень.

Також судом враховується автомобіль НОМЕР_4, 2007 року випуску, який був придбаний сторонами в період шлюбу і який ОСОБА_3 самостійно продала після розірвання шлюбу, а саме 20.12.2012 року, що підтверджується довідкою територіального сервісного центру № 27/21/43-21 від 03.03.2016 року. Середня ринкова вартість даного автомобіля згідно висновку експерта № 13/16 складає 391894,00 гривень.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права

спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3

ст. 70 СК ( 2947-14 ) в окремих випадках може відступити від

засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають

істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей,

непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів,

які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього

фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що

мають істотне значення для справи,потрібно розуміти не тільки

випадки,коли один із подружжя не дбав про матеріальне

забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно,

витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із

подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього

господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо)самостійного

заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Суд вважає, що автомобіль ГАЗ 3307 2001 року випуску слід залишити ОСОБА_2, з урахуванням тієї обставини, що сама ОСОБА_3 не заперечує проти цього.

Сумарна вартість автомобілів ВАЗ 21099+МАН 8136 , реалізованих ОСОБА_2 складає 277 724,40 гривень (79 281,60+198442,80). Вартість проданого ОСОБА_3 автомобіля Mitsubichi Outlander складає 391894,00 гривень.

Таким чином, відраховуючи з середньої вартості проданого ОСОБА_3 автомобіля Mitsubichi Outlander вартість автомобілів ВАЗ 21099 та МАН 8136, продані ОСОБА_2 (391894,00 - 277724,40) різниця становить 114 169,60 гривень.

Оскільки автомобіль ГАЗ 3307 2001 року випуску слід передати у власність ОСОБА_2, то з вартості автомобіля ГАЗ 3307, що становить 145071,00 гривень слід відрахувати різницю реалізованих сторонами автомобілів, а саме 114 169,60, що становить 30 901,40 на користь ОСОБА_2

Тому при визначенні вартості ? частки автомобілів, з нього повинно бути стягнуто 15 450,70 гривень на користь ОСОБА_3

Щодо вимоги визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку нерухомого майна, що знаходиться у місті Генічеськ Херсонської області по вулиці Куйбишева, 62, та складається з сараю, огорожі, водопроводу, обєкту системи газопостачання та лінії електропередачі з відповідним обладнанням, судом досліджено наступні докази:

27.02.2009 року ОСОБА_2 був наданий завдаток за будівлю, яке в подальшому була придбана згідно до договору купівлі-продажу від 04.03.2009 року та отримано відповідний витяг, набувачем за договором є ОСОБА_3 З технічної документації вбачається, що придбана будівля була знесена, що має відображення з технічного паспорту 05.03.2009 року та 31.03.2016 року.

З довідки КП «Генічеське БТІ» від 31.03.2016 року вбачається, що обєктами на земельній ділянки №62 по вул. Куйбишева в м. Генічеськ є сарай та споруди №2-№6, що також видно з техпаспорту. Житловий будинок «А-1» - знесений, залишився фундамент, до земельної ділянки підведена система газопостачання з газовим лічильником. Також є сарай, водопровід,двоє металевих воріт, метало профільована та цегляна огорожа.

Факт того що ОСОБА_2 побудував обєкт газопостачання, лінію електропостачання, підтверджується зокрема робочим проектом газопостачання житлового будинку, будівельним паспортом внутрішньо будинкового газообладнання, актом приймання закінченого будівництва обєкта системи газопостачання, актом приймання та експлуатації побутового газового лічильника, паспортом лічильника газу, нарядом на заміну електролічильника, актом приймання електрообліку у побутового споживача, договором про користування електричною енергією від 24.12.2009 року. Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 підтвердив, що знає ОСОБА_2 та те що він купив будинок по Куйбишева, це його сусід. Вказує, що була будівля, але він її зніс, залишився сарай, свідок їм користується, слідкує за порядком. Також ОСОБА_2 побудував огорожу, провів газ, світло.

В п.25 Постанови Постанови № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року зазначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч.4,5 ст.71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

В даному випадку позивачем не ставиться питання про поділ(виділ в натурі) такого майна, а тільки визнання права спільної сумісної власності на таке майно, що відповідає вимогам ст..ст.69,70 СК України.

Згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, суд вважає, що вимога про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку нерухомого майна, що знаходиться у місті Генічеськ Херсонської області по вулиці Куйбишева, 62, та складається з сараю, огорожі, водопроводу, обєкту системи газопостачання та лінії електропередачі з відповідним обладнанням - підлягає задоволенню.

Щодо пояснень ОСОБА_2 , що колишня дружина отримала 63 тисячі доларів США та відмовилась від усього спільного майна та написала відповідну розписку судом не можуть бути враховані для включення таких грошей до майна, яке підлягає поділу так як нічим не підтверджено в суді.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору і витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Як вбачається із ухвали суду від 29 вересня 2015 року про призначення судової товарознавчої експертизи, дана експертиза стосувалась дослідження ринкової вартості автомобілів.

Відповідно до ч.2 ст.86 ЦПК України, кошти на оплату судової експертизи вносяться стороною, яка заявила клопотання про проведення експертизи.

Згідно ухвали суду від 29.09.2015 року серпня 2014 року, клопотання про призначення у справі судової товарознавчої експертизи заявив представник ОСОБА_3, витрати покладені на ОСОБА_3

Рішенням суду позовні вимоги в частині стягнення половини вартості вказаного автомобіля задоволено частково.

В силу ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Як вбачається із акту здачі-приймання висновку судового експерта, ціна проведеної експертизи складає 1751,04 грн.

За вказаних обставин, суд вважає за доцільне частково стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати, понесені на проведення судової експертизи, в розмірі 875,52 гривень, а також судовий збір, оскільки позовні вимоги задоволенні частково. Також, на виконання ч.1 ст.88 ЦПК України, з ОСОБА_3 слід частково стягнути судовий збір на користь ОСОБА_2

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, який розташований за адресою м. Генічеськ, Херсонської області, вул. Пушкіна, 138 а, укладений 04.03.2012 року, визнання права власності на житловий будинок, що розташований за адресою м. Генічеськ, Херсонської області, вул. Пушкіна, 138 а відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про зобовязання ОСОБА_2 передати у власність ОСОБА_1 житловий будинок, який розташований за адресою с. Стрілкове, Генічеського району Херсонської області, вул. Леніна, 54 відмовити.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований адресою м. Генічеськ, вул. Д. Кривоноса, 13, ІНПП НОМЕР_5) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, яка зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3, ІНПП НОМЕР_6) вартість ? частки автомобілів ВАЗ 21099 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_2, МАН 8136 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_3, ГАЗ 3307 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_7, (з урахуванням вартості проданого автомобіля Mitsubichi Outlander 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_8), що становить 15 450,70 (п'ятнадцять тисяч чотириста пятдесят гривень 70 копійок).

Залишити ГАЗ 3307 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_7 у власності ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований адресою м. Генічеськ, вул. Д. Кривоноса, 13, ІНПП НОМЕР_5)на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, яка зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3, ІНПП НОМЕР_6) витрати з оплати судового збору в розмірі 1827 гривень (одна тисяча вісімсот двадцять сім гривень 00 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований адресою м. Генічеськ, вул. Д. Кривоноса, 13, ІНПП НОМЕР_5) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, яка зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3, ІНПП НОМЕР_6) витрати за проведення експертизи в сумі 875,52 (вісімсот сімдесят пять гривень 52 копійки).

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на майно задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку нерухомого майна, що знаходиться у місті Генічеськ Херсонської області по вулиці Куйбишева, 62, та складається з сараю, огорожі, водопроводу, обєкту системи газопостачання та лінії електропередачі з відповідним обладнанням.

Визнати право особистої приватної власності ОСОБА_2 на житловий будинок (літера А) з господарчими будівлями (літери Б,И,Ф,Ц), навісами (літери В.г,д,є,ж,з,і,к,л,м,н,С), садовими будиночками (літери Г,Д,Є,Ж,З,І,К,Л,М,Н), сараями (літери О,Р), літньою кухнею (літера П), альтанками (літери Т,У,Ш), вбиральнею (літера Х), гаражем (літера Ч) та спорудами (номера 1-9), що знаходяться за адресою Херсонська область Генічеський район, с. Стрілкове, вул. Леніна, 54;

Визнати право особистої приватної власності ОСОБА_2 на земельні ділянки площею 0,2500 га (кадастровий номер :21:002:0042) та 0,0897 га (кадастровий номер :21:002:0064), що знаходяться за адресою Херсонська область Генічеський район, с. Стрілкове, вул. Леніна, 54.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, яка зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3, ІНПП НОМЕР_6) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований адресою м. Генічеськ, вул. Д. Кривоноса, 13, ІНПП НОМЕР_5) витрати з оплати судового збору в розмірі 1827 гривень (одна тисяча вісімсот двадцять сім гривень 00 копійок).

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Херсонської області шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду до Генічеського районного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Генічеського районного суду ОСОБА_11