АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Музичко С.Г., Мазурик О.Ф.

при секретарі Клінчук О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа: реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві про визнання недійсними правочину та свідоцтва про право власності, поділ спільного сумісного майна подружжя,

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/8206/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Сенько М.Ф.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

у грудні 2015р. позивач звернулася до суду з позовом про визнання недійсними змін до інвестиційного договору від 3 березня 2003р., укладені 12 березня 2005р. між Державною госпрозрахунковою організацією «Житло-інвест» та ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_5, визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 11 квітня 2005р., що було видано на ім'я ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_5, поділ спільного сумісного майна подружжя, яке складається із вищезазначеної квартири, та визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири та на Ѕ частину за ОСОБА_3, стягнення судового збору.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що з 27 вересня 1979р. перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 3 березня 2003р. між Державною госпрозрахунковою організацією «Житло-інвест» та ОСОБА_3 був укладений інвестиційний договір, відповідно до якого вони приймали участь у фінансуванні будівництва квартири АДРЕСА_2 вартістю 135 990грн.

Позивач стверджувала, що фінансування будівництва квартири відбувалося за спільні грошові кошти, повна вартість квартири була сплачена 24 травня 2004р., а 8 квітня 2005р. були внесені додаткові 6 807,82грн. за додаткові метри квартири та ОСОБА_3 їй повідомив про отримання свідоцтва про право власності на квартиру.

Позивач посилалася на те, що у квартирі проживала їх дочка, яка у зв'язку із реєстрацією шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_8, зі своїм чоловіком ОСОБА_5 та двома дочками. У подальшому дочка змінила прізвище на ОСОБА_4.

Позивач стверджувала, що у 2015р. дізналася про те, що її чоловік приховав від неї укладення у 2005р. договору про знесення змін до інвестиційного договору, за яким він відступив 50% квартири дочці та її тодішньому чоловікові ОСОБА_5

Позивач вважала, що вказані зміни до договору та отримане на їх підставі свідоцтво

- 2 -

про право власності є недійсними, так як вона своєї письмової згоди на укладення даного договору не надавала і вказаними діями були порушені її права.

У порядку поділу спільного майна подружжя позивач просила визнати за нею та її чоловіком право власності за кожним на Ѕ частину вищезазначеної квартири.

Рішенням суду від 19 квітня 2016р. позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на ј частку квартири АДРЕСА_2, визнано за ОСОБА_3 право власності на ј частку квартири АДРЕСА_2, проведено розподіл судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Представник позивача посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, так як суд безпідставно прийшов до висновку про укладення відповідачами удаваного договору, який приховав договір дарування, оскільки відповідач ОСОБА_3 розпорядився спільним майном подружжя без згоди позивача.

Також представник позивача зазначає, що судом неправильно застосована позовна давність, так як позивач не була обізнана до 2015р. про порушення її прав, тому строк звернення до суду нею не був пропущений.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення відповідача ОСОБА_5 та представника ОСОБА_4, які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та заперечення ОСОБА_3, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 27 вересня 1979р., який на час звернення до суду з даним позов не розірвано. Сторони мають двох дітей: дочку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, яка у зв'язку із реєстрацією шлюбу 14 червня 2003р. змінила прізвище на ОСОБА_9, а з 26 квітня 2015р. змінила прізвища на ОСОБА_9, та сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2 народження.

3 березня 2003р. між Державною госпрозрахунковою організацією «Житло-інвест» та ОСОБА_3 був укладений інвестиційний договір № 43-1105, предметом якого є участь інвестора у фінансуванні будівництва об'єкта нерухомості шляхом внесення коштів на розрахунковий рахунок організації з метою отримання його після завершення будівництва будинку на умовах цього договору. Об'єктом будівництва сторони визначили двокімнатну квартиру АДРЕСА_5, вартість квартири становила 135 900грн.

Згідно довідки Державної госпрозрахункової організації «Житло-інвест» від 24 травня 2004р. вартість квартири у сумі 135 990грн. сплачена у повному обсязі ОСОБА_3 шляхом внесення щомісячних платежів у період з 4 березня 2003р. по 21 травня 2004р.

12 березня 2005р. між Державною госпрозрахунковою організацією «Житло-інвест» та ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_11 укладено договір про внесення змін до інвестиційного договору № 43-1105 від 3 березня 2003р., за умовами якого сторони домовилися змінити склад інвесторів та вважати, що новими інвесторами є ОСОБА_3 - 50% збудованої площі, ОСОБА_8 - 25% збудованої площі, ОСОБА_5 - 25% збудованої площі.

8 квітня 2005р. ОСОБА_3 внесено 6 807,82грн. доплати за квартиру, що підтверджується квитанцією від 8 квітня 2005р.

11 квітня 2005р. Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, відповідно до якого вказана квартира належить на праві власності ОСОБА_3 - 50/100 частин квартири,

- 3 -

ОСОБА_5 - 25/100 частин квартири, ОСОБА_5 - 25/100 частин квартири.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 подарував ОСОБА_5 та ОСОБА_5 25% майнових прав на квартиру, приховавши договір дарування спірним договором про внесення змін до інвестиційного договору, удаваний договір дарування є нікчемним, тому не може визнаватися недійсним, а визнання недійсним свідоцтва про право власності не передбачено діючим законодавством. Також суд визнав квартиру АДРЕСА_1 спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1, зазначив про порушення відповідачами прав позивача, однак позивачем пропущені строки позовної давності стосовно вимог застосування наслідків нікчемності правочину, проте, позивач має правові підстави для поділу Ѕ частини квартири, як спільного майна із ОСОБА_3

Проте, погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна, так як він не відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та не ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст. 22 КпШС України, яка діяла на момент укладення інвестиційного договору, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З наданих суду першої інстанції документів встановлено, що щомісячні внески на будівництво спірної квартири ОСОБА_3 вносилися у період його перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем, під час судового розгляду ОСОБА_3 не було надано суду доказів у підтвердження того, що вказані грошові кошти були його особистою власністю.

У своїх запереченнях на позов ОСОБА_3 зазначав, що грошові кошти вносилися ним спільно із дружиною, позивачем по справі, так як на той час вони мали спільний бюджет.

Згідно ч. 2 ст. 61 СК України, редакція якої діяла до 22 грудня 2006р., об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу.

Оскільки під час судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_3 грошові кошти у будівництво спірної квартири вносилися за спільні кошти із позивачем, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_3.

Доводи ОСОБА_5 про те, що він надавав грошові кошти ОСОБА_3 для оплати щомісячних платежів належними доказами доведені під час судового розгляду у суді першої інстанції не були, тому колегія суддів вважає їх безпідставними. Крім того, ОСОБА_5 не було надано суду доказів у підтвердження наявності у нього таких грошових коштів у 2003-2004р.р.

Відповідно до ч. 1 ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Частинами 1 та 2 статті 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди,

- 4 -

якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Згідно ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Під час судового розгляду судом першої інстанції відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтвердили, що з позивачем не було погоджено укладення договору про внесення змін до інвестиційного договору, отже, ні письмової згоди, як це передбачено ч. 3 ст. 65 СК України, ні усної згоди позивача на укладення договору про внесення змін до інвестиційного договору, яким ОСОБА_3 розпорядився 50% майнових прав на спірну квартиру, ОСОБА_3 не отримав. При цьому, з обставин справи вбачається, що відповідачі були обізнані, що спірна квартира будувалася за спільні кошти подружжя ОСОБА_3, є їх спільним майном, а ОСОБА_3 не отримав згоди позивача на укладення зазначеного договору.

Крім того, вказані дії ОСОБА_3 позбавили позивача можливості отримати у власність частину спірної квартири.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що існують правові підстави для визнання договору від 12 березня 2005р. про внесення змін до інвестиційного договору від 3 березня 2003р. недійсним.

Висновки суду першої інстанції про те, що фактично сторонами був укладений договір дарування, тому спірний договір є удаваним правочином, колегія суддів вважає безпідставними, так як під час судового розгляду жодний відповідач не давав таких пояснень та не зазначав, що між ними фактично був укладений договір дарування, що підтвердили учасники судового розгляду у апеляційному суді, а також спростовує відповідач ОСОБА_3 у запереченнях на апеляційну скаргу.

Також необґрунтованим є висновок суду першої інстанції про пропущення позивачем строку звернення до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

Оскільки позовні вимоги про визнання договору про внесення змін до інвестиційного договору заявлені позивачем на підставі ст. 65 СК України, до них позовна давність не застосовується.

Крім того, суд не врахував, що відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За обставинами справи вбачається, що позивач не була обізнана ні про укладення договору про внесення змін до інвестиційного договору, ні про отримання свідоцтва про право власності на квартиру, згідно якого ОСОБА_8 та ОСОБА_5 є власниками кожний 25/100 частин спірної квартири, що підтверджено ОСОБА_3 та не заперечувала ОСОБА_4, а відтак, суд першої інстанції не мав правових підстав вважати, що позивачем були порушені строки позовної давності та відмовляти у задоволенні позовних вимог у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Пунктом 2.2.3. інвестиційного договору № 43-1105 від 3 березня 2003р. визначено, що

- 5 -

після введення будинку в експлуатацію інвестору передаються документи для оформлення права власності.

Згідно пункту 1.6. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затверджене Міністерством юстиції України наказом № 7/5 від 7 лютого 2002, яке діяло на момент видачі свідоцтва про право власності на спірну квартиру, державній реєстрації підлягає право власності на закінчене будівництвом нерухоме майно, яке прийняте в експлуатацію у встановленому законом порядку.

Пунктом 8.1. Тимчасового положення було визначено, що оформлення права власності на нерухоме майно проводиться з видачею свідоцтва про право власності за заявою про оформлення права власності на нерухоме майно: а) органами місцевого самоврядування: інвесторам, які у результаті інвестиційної діяльності отримали у власність об'єкт нерухомого майна або його частину на підставі документів, установлених законодавством, що підтверджують набуття у власність закріпленого за інвестором об'єкта інвестування.

Отже, реалізацією виконання інвестиційного договору сторонами є видача інвестору свідоцтва про право власності на об'єкт інвестування, яке є правовстановлюючим документом, тому вказане свідоцтво може бути визнано недійсним відповідно до положень ст.ст. 203 та 215 ЦК України, що спростовує висновок суду першої інстанції про невідповідність позовних вимог про визнання свідоцтва про право власності недійсним способам захисту, визначеним у статті 16 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до інвестиційного договору № 43-1105 від 3 березня 2003р. інвестором був ОСОБА_3, вказаний інвестиційний договір недійсним не визнається, тому ОСОБА_3 мав правові підстави для отримання свідоцтва про право власності на квартиру на підставі даного договору.

Оскільки свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 було видано на підставі інвестиційного договору № 43-1105 від 3 березня 2003р., в який були внесені зміни в частині зазначення інвесторами ОСОБА_5 та ОСОБА_5 на 25/100 частин квартири за кожним, які судом визнаються недійсними, та враховуючи наявність законного права ОСОБА_3 на частину спірної квартири, колегія суддів вважає, що зазначене свідоцтво може бути визнано недійсним частково, а саме в частині права власності ОСОБА_5 на 25/100 частин квартири та ОСОБА_5 на 25/100 частин квартири.

Колегія суддів вважає, що позивачем не були пропущені строки звернення до суду з позовними вимогами про визнання свідоцтва про право власності на квартиру недійсним, оскільки відповідач ОСОБА_3 під час судового розгляду стверджував, що не повідомляв позивачу, що свідоцтво про право власності отримано також і на відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_5, а пояснення позивача про те, що вона не мала підстав недовіряти відповідачу ОСОБА_3 стосовно його твердження про отримання свідоцтва про право власності на квартиру тільки на нього, оскільки вони проживали разом, були сім'єю, не спростовано іншими відповідачами, а відтак, підстав для застосовування позовної давності суд не мав.

- 6 -

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Під час судового розгляду не було встановлено наявність шлюбного договору між позивачем та ОСОБА_3, а також про наявність домовленості між ними стосовно способу поділу спільного майна, тому колегія суддів вважає, що позивач має законні підстави для визнання за нею права власності на Ѕ частину спірної квартири.

Доводи відповідача ОСОБА_3, викладені у запереченні на апеляційну скаргу, стосовно того, що спірна квартира не є їх з позивачем спільним сумісним майном, колегія суддів вважає безпідставними, так як доказів у підтвердження своїх доводів відповідачем надано не було.

Посилання відповідача ОСОБА_3 на те, що у власності позивача залишилася квартира АДРЕСА_3, тому спірна квартира є його особистою власністю, не ґрунтуються на нормах матеріального права, так як позивач у апеляційному суді пояснила, що зазначена квартира була приватизована нею, її чоловіком та їх дітьми відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», тому не є спільним майном подружжя і не підлягає поділу.

Судом при вирішенні спору про поділ спільного майна подружжя у порушення роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не був встановлений весь обсяг спільного майна подружжя ОСОБА_3, проте, вказане порушення не може бути усунено судом апеляційної інстанції, а відповідачем ОСОБА_3 не заявлені зустрічні вимоги про поділ іншого майна, яке є їх спільною сумісною власністю із позивачем, тому колегія суддів вважає, що вказане порушення не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про поділ майна подружжя шляхом визнання за позивачем права власності на Ѕ частину спірної квартири.

Колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для ухвалення рішення суду про визнання за ОСОБА_3 права власності на Ѕ частину спірної квартири, оскільки вказане право власності відповідача підтверджене свідоцтвом про право власності від 11 квітня 2005р., яке в цій частині судом недійсним не визнається.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовані норми матеріального права, допущено порушення норм процесуального права, колегія суддів скасовує рішення суду та ухвалює нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Визнати недійсними зміни до інвестиційного договору № 43-1105 від 3 березня 2003р., укладені 12 березня 2005р. між Державною госпрозрахунковою організацією «Житло-інвест» та ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_5.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності від 11 квітня 2005р., яке видане Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) про право власності на квартиру 290, яка

- 7 -

розташована в АДРЕСА_6, в частині права власності ОСОБА_8 на 25/100 частин квартири та ОСОБА_5 на 25/100 частин квартири.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_4, що складається з двох кімнат, жилою площею 32,70кв.м., загальною площею 63,50кв.м.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: