Справа № 706/1593/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2016 року Христинівський районний суд Черкаської області

в складі:

головуючого судді Олійника М.Ф.,

за участю секретаря Зелинського С.С.,

представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Христинівці Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики.

Просила стягнути на її користь з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 борг в розмірі 724766,91 грн., з яких 362383, 45 грн. - сума боргу згідно з договором позики від 17.01.2013 р., укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, ОСОБА_2, 362383,45 грн. - сума боргу згідно з договором позики від 17.01.2013 р., укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_2, та стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 до державного бюджету судовий збір.

У подальшому уточнила позовні вимоги та просила стягнути вказаний борг з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 солідарно.

В обґрунтування позову посилалась на те, що вона досить довгий час знала та товаришувала з подружжям ОСОБА_2. Наприкінці 2013 р. під час бесіди подружжя ОСОБА_2 повідомили їй, що планують продати будинок, в якому не проживають, та розпочати власний бізнес - відкрити свій магазин, та попросили в неї в борг гроші, які обіцялиповернути після продажу будинку.17.01.2013 р. між нею та ОСОБА_4, ОСОБА_2 був укладений договір позики на суму 16000 доларів США, вона передала ці кошти відповідачам. Укладений ними договір позики 17.01.2013 р. був посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6 Свій борг відповідачі зобовязувались повернути до 17.01.2014 р.Того ж дня між ОСОБА_4, ОСОБА_2 був укладений ще один договір позики з їхнім спільним знайомим - ОСОБА_5 на суму 16000 доларів США. Відповідачі зобовязувались повернути борг ОСОБА_5 до 17.01.2014 р. та передали ОСОБА_5 під заставу документи на будинок.В січні 2015 р. вона звернулась до відповідачів з приводу повернення отриманих ними у борг коштів, але вони попросили відстрочити термін повернення боргу на 5-6 місяців та пообіцяли повернути борг не пізніше 01.08.2015 р. Проте, з кінця серпня 2015 р. відповідачі перестали відповідати на дзвінки та почали уникати зустрічей.10.10.2015 р. між нею та ОСОБА_5 був укладений договір про відступлення права вимоги, згідно з умовами якого ОСОБА_5 передав їй право вимоги до відповідачів повернення належної йому суми боргу.Про укладення договору відступлення права вимоги відповідачі були належним чином повідомлені та отримали його копію.Станом на час подачі позову відповідачі не виконали свої зобовязання перед нею на суму 32000 доларів США, що еквівалентно 724766,91 грн. за курсом Національного банку України.

Позивач ОСОБА_3 у судове засідання не зявилась, проте її інтереси у судовому засіданні представляв за довіреністю ОСОБА_1, який позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем його проживання відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, від нього також не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_4

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнала повністю та пояснила, що позичав її колишній чоловік ОСОБА_4 і він зобовязаний віддавати, вона не несе відповідальності за повернення позики. Вона особисто не знайома з ОСОБА_3, ОСОБА_5, вона бачилась з ними один раз у приватного нотаріуса ОСОБА_6 і один раз восени 2014 р., коли останні приїжджали та шукали її колишнього чоловіка. ОСОБА_7 поставив її до відома, що хоче взяти кошти і що ці кошти буде повертати. Розписка, надана суду, написана почерком, схожим на почерк її колишнього чоловіка, вона цю розписку не підписувала, чи підписував розписку її колишній чоловік вона не може сказати. Її колишній чоловік займався торгівлею. Що це за товари, які зазначені у розписці, їй невідомо. Товари за розпискою вона не бачила. Гроші за договором позики її колишній чоловік збирався витратити на купівлю товарів, чи купив ці товари їй невідомо. Позикодавець позичав гроші тільки за її згоди. Згоду вона підписувала. Вона не були присутня при передачі коштів. З початку 2013 р. вона з ОСОБА_4 не проживала, останній проживав у с. Вільшанці та займався торгівлею. У квітні 2013 р. шлюб між ними був розірваний. Вона не працює, проживає з батьками. У неї є житловий будинок по вул. Гловацького, 3 в с. Сичівці Христинівського району. Договорів щодо цього будинку вона не укладала. Цей будинок їй потрібен. Зазначений у розписці технічний паспорт на житловий будинок вона не передавала і не знає на який будинок цей технічний паспорт. Спільне господарство з ОСОБА_4 вони не вели, кошти не використовували. Після розлучення вони не спілкуються, участі в утриманні дітей ОСОБА_4 не бере, з дітьми не спілкується, де він може перебувати, їй невідомо. Вона не була повідомлена про договір відступлення права вимоги.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази: договір позики грошей від 17.01.2013 р., розписку ОСОБА_4, ОСОБА_2 від 17.01.2013 р., копію договору про відступлення права вимоги від 10.10.2015 р., рішення Христинівського районного суду від 02.04.2013 р. про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, довідку Сичівської сільської ради Христинівського району № 67 від 21.01.2016 р. про те, що ОСОБА_4 не проживає з 2013 р. за зареєстрованим місцем проживання, довідку Сичівської сільської ради Христинівського району № 69 від 21.01.2016 р. про перебування на утриманні ОСОБА_2 дітей, інші письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до договору позики грошей від 17.01.2013 р., укладеного між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Христинівського районного нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстровано у реєстрі під № 57, відповідач ОСОБА_4 взяв в борг у позивача ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 131000 грн., що еквівалентно 16000 доларів США, зі строком повернення до 17.01.2014 р. Цей договір посвідчений за згодою дружини позичальника ОСОБА_2 (п.6 договору). Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні не заперечувала цю обставину.

Відповідно до розписки від 17.01.2013 р. відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_2 взяли товари шини, садові іграшки та побутову хімію під реалізацію на суму 16000 дол. США. У розписці зазначено, що в разі неповернення коштів протягом року з 17.01.2013 р. по 17.01.2014 р. товари переходять у власність ОСОБА_5.

Згідно з договором про відступлення права вимоги від 10.10.2015 р. первісний кредитор ОСОБА_5 передав, а новий кредитор ОСОБА_3 (позивач у справі) прийняла на себе право вимоги, що належить первісному кредиторові, і стала кредитором за договором від 17.01.2013 р., укладеним між первісним кредитором та ОСОБА_4, ОСОБА_2 За цим договором новий кредитор одержав право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання всіх зобовязань за основним договором.

За умовами договору позики грошей від 17.01.2013 р. відповідач ОСОБА_4 зобовязався повернути грошові кошти у сумі 131000 грн. до 17.01.2014 р. Вказане зобовязання відповідач ОСОБА_4 не виконав.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

У ч.1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Оскільки відповідач ОСОБА_4 зобовязання за договором позики не виконав, то з нього на користь позивача ОСОБА_3 необхідно стягнути борг за вказаним договором у розмірі 131000 грн.

У той же час у позовній заяві ставиться питання про стягнення 362383,45 грн. за вказаним договором позики. Суд не погоджується з таким твердженням.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з п.1 договору позики грошей від 17.01.2013 р. відповідач ОСОБА_4 позичив у позивача ОСОБА_3 кошти у сумі 131000 грн., а не 16000 дол. США., тому він і зобовязаний повернути таку ж суму грошових коштів - 131000 грн.

В обґрунтування необхідності стягнення суми боргу за вказаним договором з відповідача ОСОБА_2 позивач посилалась на вимоги ст. ст. 61 ч.3, 73 ч.2 СК України.

Відповідно до ч.3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Стороною позивача у ході розгляду справи не доведено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Стороною позивача на підтвердження цієї обставини не надано жодного доказу.

А відповідно до правової позиції Верховного Суду України у постанові від 20.02.2013 р. № 6-163цс12, яка відповідно до положень частини першої статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сімї і одержане за договором використано на її потреби (ч. 2 ст. 73 СК України). У процесі розгляду спору факт використання одержаного за договором на потреби сімї підлягає доказуванню заінтересованою стороною.

Враховуючи зазначені обставини, необхідно відмовити у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача ОСОБА_2 боргу за договором позики грошей від 17.01.2013 р.

Що стосується стягнення боргу в розмірі 362383,45 грн. за, як вказано у позовній заяві, договором позики від 17.01.2013 р., укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, ОСОБА_2, то у задоволенні цієї позовної вимоги необхідно відмовити щодо обох відповідачів з таких підстав.

У розписці від 17.01.2013 р., яка у позовній заяві зазначена як договір позики, вказано, що ОСОБА_4, ОСОБА_2 взяли товари шини, садові іграшки та побутову хімію під реалізацію на суму 16000 дол. США, у той же час не вказано, у кого вони взяли ці товари У розписці також зазначено, що в разі неповернення коштів протягом року з 17.01.2013 р. по 17.01.2014 р. товари переходять у власність ОСОБА_5.

Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Враховуючи положення ч.2 ст. 1047 та ч.1 ст.1046 ЦК України, розписка від 17.01.2013 р. не може бути підтвердженням укладення договору позики грошових коштів, відповідачі не отримували за цією розпискою грошові кошти. Тому не підлягає задоволенню і позовна вимога про стягнення грошових коштів з відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_2 за цією розпискою.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача ОСОБА_4 в дохід держави необхідно стягнути 1101,07 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 61 ч.3, 73 ч.2 СК України, ст.ст. 526, 530 ч.1, 629, 1046 ч.1, 1047 ч.2, 1049 ч.1 ЦК України, ст. ст. 60, 88 ч.3, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг у розмірі 131000 (сто тридцять одна тисяча) грн.

У задоволенні решти вимог позову до ОСОБА_4 відмовити.

У задоволенні позову до ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір в розмірі 1101 (одна тисяча сто одна) грн. 07 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області через Христинівський районний суд Черкаської області шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення (отримання копії) рішення апеляційної скарги.

Суддя: М.Ф. Олійник