Справа № 150/884/15-ц
Провадження № 2/150/16/16
Р І Ш Е Н Н Я

І МЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Кушнір Б.Б.,

за участю: секретаря судового засідання Гендзьори О.О.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі-Оріховська Т.В., позивач) звернулась до Чернівецького районного суду із позовом про стягнення з ОСОБА_2 (далі-Кушнір Л.Б., відповідач) 2500 доларів США, що станом на момент звернення з позовом становить 59427,70грн., а також 560,93грн. коштів по сплаті виконавчого збору, як безпідставно набутих на підставі вимог ст. 1212 ЦК України. В обґрунтування вимог позивач вказує, що ОСОБА_2 продав їй за довіреністю від 15.01.2010 року автомобіль ВАЗ-2107, випуску 1986 року, червоного кольору (кузов №ХТА210700С0194505, двигун №8777108, реєстраційний номерний знак П7345ВІ, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ВІС №245519, виданого Жмеринським МРЕВ ДАЇ Вінницької області 10.07.1999 року), а ОСОБА_3 заплатила за нього ОСОБА_2 грошові кошти в сумі, еквівалентній 2500 доларів США, тобто ОСОБА_2 став набувачем коштів в сумі, еквівалентній 2500 доларів США. Однак, на виконання рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 12 травня 2015 року, зазначений вище автомобіль вилучений у ОСОБА_3 головним державним виконавцем відділу ДВС Чернівецького РУЮ на користь його власника - ОСОБА_4 (далі-Мандибури Л.С.), що стверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 29.07.2015 року. Посилаючись на те, що придбаний нею автомобіль у неї вилучили, вважає, що кошти у розмірі 2500 доларів США набуті ОСОБА_2 без достатньої правової підставі та підлягають поверненню у повному розмірі. Окрім того, через відсудження у неї автомобіля та виконання судового рішення, позивач змушений був сплатити 560,93грн. виконавчого збору, який вона також просить стягнути з відповідача. В добровільному порядку кошти відповідач відмовляється повертати, що стало підставою для звернення з даним позовом.

Представник позивача адвокат ОСОБА_1, яка діє на підставі угоди про надання правової допомоги, в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримує та просить їх задоволити.

Відповідач в судовому позовні вимоги не визнав та заперечив щодо їх задоволення. Пояснив, що у 2008 році придбав у ОСОБА_5 (далі-Лесь А.Д.) автомобіль ВАЗ-2107 за грошові кошти у розмірі 2000 доларів США. Після отримання технічного паспорта на транспортний засіб ОСОБА_2 стало відомо, що власником автомобіля ВАЗ-2107 є мешканка ОСОБА_4, до якої ОСОБА_2 звернувся з проханням документально оформити автомобіль на його імя. ОСОБА_4, як власник даного транспортного засобу, оформила на ОСОБА_2 довіреність від 25.12.2008року з правом, зокрема, користування та розпорядження транспортним засобом. Вподальшому, ОСОБА_2 домовився із ОСОБА_3 про продаж автомобіля ВАЗ-2107 за грошові кошти в розмірі 2500 доларів США, однак, в ОСОБА_3 в наявності було лише 2200 доларів США, тому ОСОБА_2 погодився взяти дану суму при передачі документів на машину, а решту 300 доларів США сказав, щоб вона віддала ОСОБА_5, оскільки він йому заборгував зазначену суму коштів. Також повідомив, що продав машину ОСОБА_3 шляхом оформлення нотаріально посвідченої довіреності від 15.01.2010року. Заперечуючи щодо позовних вимог повідомив, що позивач мала можливість протягом дії довіреності звернутись до власника автомобіля ОСОБА_4 для переоформлення у встановленому законом порядку права власності на автомобіль.

З матеріалів справи та пояснень представника позивача та відповідача встановлено наступне:

У 2008 році ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_5 автомобіль ВАЗ-2107 за грошові кошти у розмірі 2000 доларів США. Після отримання технічного паспорта на транспортний засіб ОСОБА_2 стало відомо, що власником автомобіля ВАЗ-2107 є ОСОБА_4

Згідно нотаріально посвідченої довіреності від 25.12.2008року ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_2 та інших користуватися та розпоряджатися від її імені (продати, обміняти, здати в оренду тощо) належний ОСОБА_4 автомобіль марки ВАЗ-2107 випуску 1986 року червоного кольору, кузов №ХТА210700С0194505, двигун №8777108, реєстраційний номерний знак П7345ВІ, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ВІС №245519, виданого Жмеринським МРЕВ ДАЇ Вінницької області 10.07.1999 року (далі-автомобіль). Довіреність видана терміном на п*ять років з правом передоручення та дійсна до 25.12.2013року.

Вподальшому, ОСОБА_2 домовився із ОСОБА_3 про продаж вказаного автомобіля за грошові кошти в розмірі 2500 доларів США. Згідно нотаріально посвідченої довіреності від 15.01.2010року ОСОБА_2 від імені ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_3 та інших користуватися та розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду тощо) належний ОСОБА_4 вищезазначений автомобіль. Довіреність видана ОСОБА_2 від імені ОСОБА_4 та дійсна до 25.12.2013року.

ОСОБА_3 сплатила за вказаний автомобіль ОСОБА_2 2200 доларів США та за вказівкою ОСОБА_2 300 доларів США ОСОБА_3 сплатила ОСОБА_5, оскільки у ОСОБА_2 була перед ОСОБА_5 заборгованість.

Окрім того, дані обставини встановленні рішенням Чернівецького районного суду від 17.02.2015року у справі №150/977/14-ц та рішенням Чернівецького районного суду від 12.05.2015року у справі №150/158/15-ц, копії яких долучені позивачем до матеріалів справи (а.с.7-11). Оригінали рішень оглянуті судом під час розгляду справи.

Оскільки дані обставини справи визнані сторонами та встановлені судовими рішеннями у цивільних справах, що набрали законної сили, та в яких брали участь ті самі особи, відтак, суд у відповідності до ч.ч. 1, 3 ст.61 ЦПК України, визнав дані обставини такими, що не підлягають доказуванню.

Зокрема, рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 17.02.2015року у справі №150/977/14-ц в позові ОСОБА_5 до ОСОБА_2, за участю третьої особи ОСОБА_4, про стягнення коштів за проданий ОСОБА_2 автомобіль - в позові відмовлено. При прийнятті рішення суд виходив з того, що між сторонами у встановленому порядку не укладався договір купівлі продажу автомобіля ВАЗ 2107, оскільки власником автомобіля, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ВІС №245519, є ОСОБА_4

Рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 12 травня 2015 року у справі №150/158/15-ц задоволено позов ОСОБА_4, автомобіль марки ВАЗ-2107, випуску 1986 року, червоного кольору, кузов №ХТА210700С0194505, двигун №8777108, реєстраційний номерний знак П7345ВІ, вилучений у ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь його власника - ОСОБА_4 та переданий представнику ОСОБА_4 ОСОБА_5 за довіреністю №1 від 16.01.2015року, що стверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 29.07.2015 року та актом державного виконавця від 29.07.2015року (а.с.13-15).

У зв*язку з відмовою ОСОБА_2 в добровільному порядку повернути ОСОБА_3 кошти за вилучений у неї автомобіль, ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з*ясуванню обставин справи: роз*яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов*язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Зокрема, судом в порядку ч.4 ст.10 ЦПК України: роз*яснено представнику позивача право подати клопотання про заміну позивача чи залучення співвідповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (згідно ст.33 ЦПК України), а також роз*яснено сторонам провадження право, передбачене ч.2 ст.35 ЦПК України, на подання клопотання про залучення до участі у справі в якості третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7 Однак, не дивлячись на роз'яснення процесуальних прав, наслідків вчинення і не вчинення відповідних процесуальних дій судом, представник позивача та відповідач, які приймали участь у судових засіданнях, таким правом не скористались.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, прийшов до переконання, що позов є безпідставним та не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Положення ст. 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок iншої особи; вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до ч. 1 ст.1212 ЦК України, безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Особа зобов*язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Вiдповiдно до вимог ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини.

Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 177 ЦК України, об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Положеннями ч. 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України, правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1, 2 ст. 205, ч.1 ст.207, ч.1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених ст. ст. 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання).

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Як свідчить аналіз матерiалiв справи, позивач за довіреністю від 15.01.2010р., яку йому видав відповідач та яка уповноважувала її представляти власника при вчиненні правочинів щодо розпорядження та користування транспортним засобом; технічного обслуговування, ремонту, обміну чи передачі в оренду; користування, переобладнання, ремонту, проходження технічного огляду, зняття з обліку, тощо, належного ОСОБА_4 автомобіля, передав відповідачу грошові кошти в розмірі 2300 доларів США, і за вказівкою ОСОБА_2 300доларів США - ОСОБА_5

Разом з цим суд зазначає, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Отже, матеріалами справи та поясненнями сторін встановлено, що між сторонами було укладено договір доручення, шляхом надання довіреності, який було виконано.

Відтак, відповідач одержав від позивача гроші за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству.

За таких обставин, ураховуючи, що доказів визнання укладеного правочинну недійсним або його розірвання не надано, суд, приходить до висновку про безпідставність посилань позивача на те, що оспорювана сума в розмірі 2500доларів США вважається отриманою відповідачем безпідставно в розумінні ст. 1212 ЦК України.

Таким чином, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не ст. 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. У разі ж виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року № 6-88цс13 та від 24 вересня 2014 року №6-122цс14 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про стягнення 2500 доларів США як безпідставно набутих на підставі вимог ст. 1212 ЦК слід відмовити.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення 560,93грн. виконавчого збору по виконанню рішення Чернівецького районного суду від 12.05.2015року у справі №150/158/15-ц, то суд зазначає, що в цій частині позовних вимог також слід відмовити, оскільки повернення сплаченого виконавчого збору також не підпадає під правову підставу позову і не регулюється положеннями про зобов*язання у зв*язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Окрім того, до матеріалів справи не долучено доказів сплати ОСОБА_3 виконавчого збору. Долучена до матеріалів справи постанова про закінчення виконавчого провадження від 29.07.2015року по виконанню виконавчого листа №150/158/15-ц від 20.07.2015року про стягнення солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 судових витрат в розмірі 560,93грн. (а.с.13), не є належним доказом в підтвердження сплати ОСОБА_3 560,93грн. виконавчого збору.

Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об*єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивачем, відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України, належним чином не доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог щодо стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави, відтак, в позові слід відмовити.

Відповідно до ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов*язаних із розглядом справи. До витрат, пов*язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Оскільки за результатами розгляду справи в позові відмовлено, відтак, в силу ст.88 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст.11, 202, 205, 100, 1212 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4, 10, 60, 88, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Вінницької області через Чернівецький районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення, у відповідності до ч.3 ст.209 ЦПК України, складено 19.02.2016 року.

Суддя Кушнір Б.Б.