Справа № 362/6651/15-ц Головуючий у І інстанції Марчук О. Л.
Провадження № 22-ц/780/1847/16 Доповідач у 2 інстанції Сліпченко О. І.
Категорія 46 17.05.2016
УХВАЛА

Іменем України

17 травня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Мельника Я.С., Матвієнко Ю.О. .,

при секретарі: Дрозд Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання права власності та стягнення моральної шкоди,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просив визнати за ним право власності на дві земельні ділянки, площею 0,6000 га і 0,2000 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, які він набув у власність за договорами купівлі-продажу, а також стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в розмірі 1 000 гривень, завдану внаслідок порушення його прав.

В обґрунтування вимог своєї заяви позивач зазначав, що відповідач звертається до судових органів із позовами предметом спору у яких є вказані земельні ділянки і/або правочини, які пов'язані із переходом права власності на дані об'єкти нерухомого майна.

На думку позивача, своїми діями відповідач не визнає його право власності на зазначені земельні ділянки, а тому, посилаючись на статтю 392 ЦК України, просив його захисти у такий спосіб.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково, визнати право власності на вище вказане майно, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права. В частині моральної шкоди апелянт погодився з рішенням суду першої інстанції.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню із наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише з формальних міркувань.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів та чинне законодавство України не передбачає можливості повторного або додаткового визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка вже набула таке право власності, фактів порушень відповідачем прав позивача судом не встановлено, а підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони відповідають обставинам справи і узгоджуються із вимогами закону.

Судом першої інстанції встановлено, що за договором купівлі-продажу від 09 березня 2010 року, позивач, як покупець набув у власність земельну ділянку, площею 0,6000 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17).

За договором купівлі-продажу від 09 березня 2010 року, позивач, як покупець набув у власність земельну ділянку, площею 0,2000 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 19).

Частина перша статті 392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до пункту 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" з урахуванням положень ч.1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Наявність суб'єктивного права позивача, як власника земельних ділянок, площею 0,6000 га і 0,2000 га, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 підтверджена відповідними доказами у вигляді двох договорів купівлі-продажу від 09 березня 2010 року, які є дійсними.

Крім того, чинне законодавство України не передбачає можливості повторного або додаткового визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка вже набула таке право власності.

Колегія суддів вважає, що подання ПАТ «Фідобанк» до Васильківського міськрайонного суду Київської області цивільних позовів, на що посилається позивач як на підставу своїх вимог, не свідчить про фактичне невизнання відповідачем або оспорення ним права власності позивача на зазначені земельні ділянки, а стосується майнових відносин відповідача щодо нерухомого майна, яке ОСОБА_4 було передано в іпотеку (а.с. 31, 32 - 33, 53).

За положеннями статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Одним зі способів захисту права та інтересу є, зокрема, визнання права.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Виходячи зі змісту статті 392 ЦК України ОСОБА_2 не довів, що права як власника спірного нерухомого майна оспорюється або не визнається іншою особою, а також те, що він втратив документ, який засвідчує її право власності.

До доводів апелянта про те, що даний позов спрямований на реалізацію своїх прав на захист від можливих позовів щодо вищенаведеного майна, колегія суддів відноситься критично.

За таких обставин суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволені в цій частині позову.

В частині позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив в позові з наступних підстав.

Норма частини першої статті 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Оскільки позивачем не наведено доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру чи інших обставин, наявність яких є необхідною умовою для покладання відповідальності за спричинення моральної шкоди, а судом не встановлено фактів порушень відповідачем прав позивача,суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: