АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6531/16 Справа № 183/746/16 Головуючий у 1 й інстанції - Юр'єва Т. І. Доповідач - Пономарь З.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Пономарь З.М., суддів Петешенкової М.Ю., Посунся Н.Є., при секретарі Самокиші О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Державного реєстратора Новомосковської міської ради (треті особи: приватні нотаріуси Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Ріхтер Наталія Володимирівна та Шевченко Олександр Михайлович,) про визнання правочинів недійсними та застосування наслідків їх недійсності,-

в с т а н о в и л а :

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у останній редакції якого просив визнати недійсним укладений 10.04.2015р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір дарування ? частини домоволодіння АДРЕСА_1 скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на вказану частину домоволодіння, витребувати у ОСОБА_5 цю частину домоволодіння та визнати право власності на неї за ОСОБА_3 В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що у провадженні суду перебувала цивільна справа за його позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошової суми авансу, переданого останній за усною домовленістю про купівлю належної їй ? частини домоволодіння АДРЕСА_1 09.04.2015р. судом у вказаному провадженні забезпечено його позов шляхом накладення арешту на вказану частину домоволодіння. Виконання вказаної ухвали суду державним виконавцем відбулось лише 15.04.2015р., після відчуження ОСОБА_3 ? частини домоволодіння ОСОБА_8 Договір останніх на підставі ст.234 ЦК України вважав фіктивним як укладений сторонами без створення для них правових наслідків та з метою недопущення накладення на вказану частину домоволодіння арешту за його позовом. таким же вважав і укладений 17.09.2015р. договір дарування між ОСОБА_8 та ОСОБА_5

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.06.2016р. у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати вказане судове рішення, посилаючись на його невідповідність вимогам закону.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи наступне.

Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.10.2015р. задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 та на його користь з ОСОБА_3 стягнуто суму авансу у розмірі 235060грн.33 коп. Судом встановлено, що за письмовою розпискою ОСОБА_3 за продаж будинку АДРЕСА_1 отримала від ОСОБА_2 09.09.2013р. - 8 000 доларів США, 29.04.2014р. - 2000 доларів США та зазначила, що залишок склав 5000 доларів США. 03.03.2015р. ОСОБА_3 нотаріально оформленою заявою повідомила ОСОБА_2 та співвласника будинку ОСОБА_9 про намір продати належні їй ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 за 15 000 доларів США та пропонувала їм визначитись з купівлею не пізніше місяця. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу частини житлового будинку не було укладено, а тому отримана останньою грошова сума у якості авансу присуджена на користь ОСОБА_2 у еквіваленті національної валюти (а.с.89,90 т.1). Рішення набрало законної сили 09.11.2015р., а 16.11.2015р. на його підставі Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області видано виконавчий лист (а.с.91 т.1).

При розгляді вказаної цивільної справи ухвалою судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.04.2014р. забезпечено позов ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 235 060грн.33 коп. авансу та накладено арешт на належну їй ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.201 т.1). Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції від 15.04.2015р. на виконання вказаної ухвали судді накладено арешт на належну ОСОБА_3 ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.16 т.1), проте державним реєстратором ОСОБА_10 відмовлено у державній реєстрації обтяження з посиланням на те, що вказана частина житлового будинку належить не ОСОБА_3, а іншій особі (а.с.17).

Згідно нотаріально посвідченого 10.04.2015р. договору дарування ОСОБА_3 ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 подарувала ОСОБА_4 (а.с.14 т.1). Право власності ОСОБА_4 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10.04.2015р. (а.с.129 т.1).

17.09.2015р. нотаріально посвідченого договір, за яким ОСОБА_4 подарував ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_5 (а.с.14 т.1). Право власності ОСОБА_5 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.09.2015р. (а.с.88 т.1).

Згідно ч.1 ст.717 ЦК України за договором одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. За ч.1 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином.

Враховуючи відсутність доказів, які підтверджували фіктивність вчиненого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору дарування частини житлового будинку, суд першої інстанції обґрунтовано відповідно до вимог ст.ст.203,215,216, 234,717 ЦК України, ст.60 ЦПК України ухвалив рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 10.04.2015р. про дарування ? частини домоволодіння АДРЕСА_1 скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на вказану частину домоволодіння, витребування у ОСОБА_5 цієї частини домоволодіння та про визнання право власності на неї за ОСОБА_3

Твердження ОСОБА_2 про незаконність вказаного судового рішення безпідставні, суперечать вимогам закону та встановленим судом обставинам. Відповідно до вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним і ніхто згідно ч.1 ст.321 ЦК України не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно положень ст.ст.6,627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Укладаючи із ОСОБА_4 договір дарування ? частини домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_3 реалізувала своє право власника розпоряджатись своїм майном на власний розсуд з додержанням передбачених законодавцем вимог для такого правочину та з попереднім повідомленням співвласника. Як доводи апеляційної скарги, так і позовні вимоги ОСОБА_2 зводились, в основному, до посилань на фіктивність укладення вказаного договору, яка виражалась в ухиленні ОСОБА_3 від арешту своєї частини будинку за його позовом про стягнення з неї авансової грошової суми. Між тим, і ОСОБА_3, і ОСОБА_4 фіктивність своїх дій заперечували, і належних доказів на підтвердження такої фіктивності ні матеріали справи, ні апеляційна скарга не містять. За положеннями ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Крім того, позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення авансу подана до суду 08.04.2015р. (а.с.203,204 т.1), ухвала судді про забезпечення позову постановлена 09.04.2014р. без участі сторін, державному виконавцю направлена судом 10.04.2014р., а тому вважати, що відчуження ОСОБА_3 10.04.2015р. належної їй частини житлового будинку мало на меті саме ухилення від арешту вказаного майна взагалі безпідставні. Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_3 розуміла можливість настання наслідків її відмови у поверненні авансу, а саме, його звернення до суду за стягненням грошової суми та арешту частини її будинку фактично є його припущеннями. Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що при укладенні договору дарування частини житлового будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 усвідомлювали наявність судового спору відносно цієї частини будинку та прав на неї у третіх осіб безпідставні, оскільки ні судового спору, ні прав третіх осіб фактично не малось. Та обставина, що ОСОБА_2 шляхом арешту частини будинку ОСОБА_3 намагався забезпечити свій позов до неї про стягнення грошової суми, не свідчить ні про наявність судового спору відносно цієї частини будинку, ні про його право на неї. Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що у нього малось право привілейної покупки частини житлового будинку у ОСОБА_3 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки 17.03.2015р. він письмово відмовився від цієї покупки (а.с.154 т.1) і позовні вимоги з нею не пов'язуються. Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що договір дарування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був відплатним безпідставні та не доведені належними доказами у цивільній справі. ОСОБА_2 посилався в апеляційній скарзі на визнання неправомірними дій державного виконавця, яким не була виконана негайно ухвала судді про забезпечення позову. Однак факт несвоєчасного виконання державним виконавцем вказаної ухвали не є підставою для визнання укладеної ОСОБА_3 угоди недійсною як фіктивної. На виконання судового рішення державним виконавцем арештоване рухоме майно боржника ОСОБА_3, а також виявлено наявність у неї іншого нерухомого майна - частини квартири (а.с.109-111 т.1). Доводи апеляційної скарги відносно неправильності відмови у задоволенні його позовних вимог про витребування частини житлового будинку у нинішнього власника ОСОБА_5 та про визнання права власності на цю частину за первісним власником ОСОБА_3 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки він не був власником цього майна та згідно діючого законодавства не наділений правом пред'явлення такої вимоги. Відповідно до вимог ч.1 ст.15, ст.16 ЦК України кожна особа має право на судовий захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Оскільки доказів про порушення прав ОСОБА_2 не містять ні матеріали справи, ні апеляційна скарга, підстав для задоволення його позову дійсно не малось. Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про невідповідність ухваленого рішення заявленим ним позовним вимогам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки з врахуванням додаткового рішення суду від 20.09.2016р. резолютивна частина рішення повністю відповідає розглянутим судом позовним вимогам (а.с.15-17 т.2). Наявні у справі описки виправлені ухвалами суду від 12.07.2016р. та від 20.09.2016р. (а.с.224-226 т.1, а.с.13,14 т.2).

Таким чином підстав для скасування рішення суду першої інстанції за доводами апеляційної скарги не вбачається. Не вбачається підстав для скасування і ухваленого 20.09.2016р. додаткового рішення того ж суду як похідного від основного.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2016 року та додаткове рішення того ж суду від 20 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Судді : Пономарь З.М. Петешенкова М.Ю. Посунся Н.Є.