Справа № 359/6447/15-ц Головуючий у І інстанції Журавський В. В.
Провадження № 22-ц/780/817/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 18.02.2016
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

18 лютого 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Даценко Л.М., Білоконь О.В.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 2 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року позивач звернувсядо суду із вказаним вище позовом,який мотивував тим, що 25 квітня 2005 року він придбав на своє імя двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1. Дана квартира була придбана під час шлюбу із відповідачкою ОСОБА_2 і відповідно є обєктом спільного сумісного майна подружжя. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 6 грудня 2013 року при розподілі майна подружжя за ОСОБА_2 було визнано право власності на 1/2 частину цієї двохкімнатної квартири і встановлено порядок користування, за яким жилу кімнату площею 16,2 кв.м. надано у користування ОСОБА_2, а кімнату площею 12,1 кв.м. надано у користування йому, із залишенням у спільному користування кухні, коридору, ванної кімнати, туалету.

Вказував, що кілька років між ним та відповідачкою існує спір щодо володіння, користування і розпорядження спільною квартирою, який пов'язаний із тим, що проживати у спільній квартирі він фактично не має можливості. Хоча квартира має відокремлені кімнати, але площі жилих кімнат 16,2 кв.м. і 12,1 кв.м., користування якими визначено рішенням суду, не відповідає ідеальним часткам співвласників. Він позбавлений можливості користуватись місцями загального користування, зокрема балконом. На його неодноразові пропозиції продати квартиру та поділити грошові кошти від її реалізації відповідачка відмовляється. Отже він, маючи у власності 1/2 частину спірної квартири, не має можливості користуватись і розпоряджатись своєю власністю на власний розсуд. Це зумовлено тією обставиною, що спільна квартира є неподільною.

Він дослідив у засобах масової інформації та мережі інтернет об'яви щодо продажу нерухомого майна і встановив, що орієнтовна середня вартість спірної квартири становить 500000 грн. Посилаючись на ст.364 ЦК України, просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти в рахунок матеріальної компенсації вартості належної йому 1/2 частини квартиріи № 14 по вул. Гагаріна 1 у м.Борисполі Київської області у сумі 250000 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 2 жовтня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 в розмірі 250000 грн.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідачка ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд розглянув справу за її відсутності, не врахувавши її заяву про відкладення розгляду за сімейними обставинами, що у свою чергу потягло неможливість здійснення нею своїх прав сторони у процесі. Крім того, суд прийшов до хибного висновку про вартість квартири в сумі 500000 грн., проти якої вона заперечує, а висновок спеціаліста чи експерта про вартість квартири у справі відсутній.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 подану апеляційну скаргу підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області.

Позивач ОСОБА_3 відповідно до ч.5 ст.76 ЦПК України вважається повідомленим про час розгляду справи, поскільки судова повістка вручена його представнику адвокату ОСОБА_4, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки. ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 до суду не зявилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони в період шлюбу придбали на ім'я ОСОБА_3 двокімнатну квартиру АДРЕСА_2.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 6 грудня 2013 року між сторонами вирішено спір щодо поділу майна подружжя і за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3. Цим же рішенням суду встановлено порядок користування вказаною квартирою, зокрема у користуавння ОСОБА_2 виділено жилу кімнату площею 16,2 кв.м. з балконом, у користування ОСОБА_3 виділено кімнату площею12,1 кв.м., допоміжні приміщення кухні, коридора, ванної кімнати і туалета залишено у спільному користванні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки наявністю передбачених законом (ст.364 ЦК України) підстав для стягнення грошової компенсації належної позивачу частки у спільному майні.

При цьому суд виходив із того, що спірна квартира є неподільною, поскільки неможливо виділити її частину із самостійним виходом, а також з того, що ОСОБА_3 фактично позбавлений можливості користуватися та розпоряджатися належною йому 1/2 частиною квартири та доведеністю вартості квартири в сумі 500000 грн.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, поскільки вони не грунтуються на вимогах закону та матеріалах справи.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із наявності у позивача права на отримання грошової компенсації за належну йому частку майна у спільній частковій власності. При цьому суд не звернув уваги, що відповідно до ст.41 Конституції України, ч. 5 ст. 319 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам та свободам громадян.

Заперечуючи проти позову, відповідачка ОСОБА_2 посилається на те, що на її утриманні перебуває дитина, вона працює касиром у супермаркеті, отримує заробіток, який незначно перевищує мінімальний, і не спроможна сплатити позивачу грошову компенсацію за частку в спірній квартирі у зв'язку зі скрутним матеріальним становищем.

Стягуючи із відповідачки грошову компенсацію вартості 1/2 частки позивача в розмірі 250000 грн, суд на зазначене уваги не звернув та не перевірив, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить права іншого співвласника, який не має змоги сплатити грошову компенсацію вартості його частки. Наведене є важливим з огляду на дотримання як прав позивача, який має отримати компенсацію за свою частку у спільному майні, так і прав відповідачки, яка має сплатити ці кошти.

Суд не врахував, що правовий режим спільної часткової власності має забезпечувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Таке враховує загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників.

Аналогічні правові висновки зробив Верховний Суд України при розгляді справ № 6-4цс14 від 19 лютого 2014 року та 6-2915цс15 від 13 січня 2016 року, предметом яких був спір про стягнення компенсації (ст.364 ЦК) за частку у спільному майні. При розгляді цих справ Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого з урахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Крім того, задовольняючи позов, суд послався на те, що позивач позбавлений можливості користуватися та розпоряджатися належною йому 1/2 частиною квартири, з чим колегія суддів не може погодитися, бо такі висновки не грунтуються на матеріалах справи і докази про те, що позивач як співвласники квартири не має змоги нею користуватися у справі відсутні. Зокрема відсутні докази, що відповідачка чинить позивачу перешкоди у користуванні житлом і він звертався за захистом свого права до суду чи інших упоноважених на це органів. Відповідачка ОСОБА_2 заперечує проти цього вказуючи, що позивач має ключі і відповідно має можливість користуватися кварирою, однак в даний час мешкає з іншою жінкою за іншою адресою.

Крім того, стягуючи із відповідачки на користь позивача кошти в розмірі 250000 грн., суд виходив з із вартості квартири 500000 грн., зазначеної позивачем у позові. Проте з такими висновками погодитися не можна, бо вартість спірної квартири визначена позивачем самостійно, на власний розсуд з огляду на об'яви щодо продажу нерухомого майна у засобах масової інформації та мережі інтернет, що не відповідає закону.

За змістом ст.364 ЦК України компенсація частки у спіольному майні проводиться виходячи із дійсної вартості нерухомого майна. Відповідно до розяснень, викладених у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий у даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

В матеріалах справи відсутні будь-які об'єктивні дані про вартість квартири, зокрема відсутні як висновок суб'єкта оціночної діяльності, так і висновок спеціаліста чи експерта.

З огляду на заперечення проти такої вартості відповідачки, а також з огляду на відсутність належних і допустимих доказів вартості квартири, висновки суду про дійсну вартість квартири 500000 грн. є припущенням.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи, ухвалене з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові з наступних міркувань.

У силу приписів статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ч.2 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч. 1-1 ст.364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

З огляду на те, що позивач не надав суду першої інстанції жодного доказу про неможливість користування виділеною йому за рішенням суду кімнатою у спірній квартирі, не надав доказів про дійсну вартість квартири, враховуючи, що реалізація цього права порушить права відповідачки як іншого співвласника, яка не має змоги сплатити грошову компенсацію, з урахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову і стягнення грошовї компенсації за частку у спільному майні.

Відповідно до ст.88 ЦПК України суд покладає на позивача судовий збір за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 2 жовтня 2015 року скасувати і ухвалити нове.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 2750 гривень.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: