Провадження № 2/752/451/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15.01.2016 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Шевченко Т.М.

з участю секретаря Крекотень О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" про захист прав споживачів та визнання правочину недійсним, -

в с т а н о в и в:

у вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до ПАТ "ОТП Банк" про захист прав споживачів та визнання правочину недійсним.

В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 11 грудня 2006 року між ЗАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ML-ВОО/305/2006, за умовами якого банк повинен був надати позичальнику кошти у сумі 80 000 доларів США з кінцевим терміном погашення 10 грудня 2022 року.

Позивач зазначає про незаконність надання банком кредиту в іноземній валюті для розрахунків цією валютою з іншими резидентами України на території України.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов з вищевказаних підстав.

Відповідач ПАТ "ОТП Банк" в судове засідання не забезпечив явку свого представника, надіслав письмові заперечення, в яких просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.

Як видно з матеріалів справи, 11 грудня 2006 року між ЗАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № МL-В00/305/2006.

Відповідно до п. 2 ч. 1 кредитного договору банк надав ОСОБА_1 кредит на суму 80 000 доларів США на проведення ремонту нерухомого майна. Дата остаточного повернення кредиту 10 грудня 2022 року.

Публічне акціонерне товариство "ОТП Банк" є правонаступником усіх прав та обов"язків Закритого акціонерного товариства "ОТП Банк".

Позивач зазначив у своїй позовній заяві про незаконність надання банком кредиту в іноземній валюті резидентам України і, зокрема на незаконність надання таких кредитів саме для розрахунків цією валютою з іншими резидентами України на території України, що, на його думку, є однією з підстав для визнання договору недійсним.

Проте, відповідно до ст. 99 Конституції України грошщовою одиницею України є гривня. Визначаючи правовий статус гривні, вказана норма Основного закону не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом обов"язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України - гривня.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і анківську діяльність" банки - це установи, функцією яких є кредитування суб"єктів господарської діяльності та громадян за рахунок залучення коштів підприємств, установ, організацій, населення та інших кредитних ресурсів, касове та розрахункове обслуговування народного господарства, виконання валютних та інших банківських операцій, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" операції, визначені пунктами 1-3 частини першої цієї статті (у тому числі розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик), належать до виключно банківських операцій, здійснювати які дозволяється тільки юридичним особам, які мають банківську ліцензію.

Таким чином, кредитування здійснює саме банк, який отримав відповідну ліцензію.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів Украни "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Відповідно до ст. 5 вказаного Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на рідставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Відповідно до п. 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, писмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 р. за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу НБУ банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких:

- неторговельні операції з валютними цінностями,

- операції з готівкою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами - резидентами,

- ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів - нерезидентів у грошовій одиниці України,

- залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України,

залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках,

- інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

Таким чином, упоноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операії з надання кредитів в іноземній валюті.

Листом № 13-210/7871-22612 від 07.12.2009 р. НБУ роз"яснив, що у п. 4 ст. 5 Декрету КМУ передбачає наянвість індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Банк зазначив, що на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті.

Тобто, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Факт наявності генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій в відповідача позивачем не оскаржується, отже надання кредитних коштів банком було здійснено в межах чинного законодавства та за наявності усіх необхідних дозволів.

Доводи позивача про незаконність видачі споживчого кредиту в іноземній валюті з тих підстав, що розрахунки в України здійснюються в національній валюті, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки за відсутності заборони використання іноземної валюти як засобу платежу за умов дотримання вимог валютного законодавства це не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним. Укладаючи такий договір, сторони з"ясовують на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначають для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не мають безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу .

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах , встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною четвертою статті 203 ЦК України визначено, що правочин має вчинятися у формі встановленій законом.

Відповідно до вимог частини другої і четвертої статті 11 Закону, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов"язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2)кредитні умови, зокрема: а) меду для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення: в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов"язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; г) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (а процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов"язаних з одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач має одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються:

1) сума кредиту;

2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов"язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту;

3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту;

4) право дострокового повернення кредиту;

5) річна відсоткова ставка за кредитом;

6) інші умови, визначені законодавством.

Як вбачається із змісту анкети-заяви № 425 фізичної особи на отримання кредиту, підписаною ОСОБА_1, останній підтвердив, що погоджується з усіма пунктами анкети та вся надана ним інформація вірна, такими своїми діями він підтвердив, що Банк надав йому в письмовій формі та у повному об"ємі інформацію передбачену п. 2 ст. 11 Закону. Позивач, розглянувши запропоновані відповідачем варіанти, виявив бажання отримати кредит саме в сумі 80 000 доларів США строком на 12 років зі сплатою плаваючої процентної ставки 5,49%+FIDR.

На момент укладення договору позивач розумів, що отримує кредит саме в іноземній валюті, про що свідчить його власноручний підпис на кредитних заявках, що додаються, та кожній сторінці кредитного договору, копія якого наявна в матеріалах справи.

Таким чином, при підписанні кредитного договору всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотрмано всіх вимог щодо змісту та форми їх укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства, а також про недійсність даного договору.

На думку суду, волевиявлення позивача було направлено наукладення кредитного договору та отримання в кредит грошових коштів саме в іноземній валюті, а відповідач діяв в межах своєї компетенції та порушень чинного законодавства не допустив.

Крім того, позивач зазначає у позовній заяві про те, що відповідач в порушення вимог ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" під час укладання кредитного договору не повідомив позичальника про детальний розпис умов кредитування.

Однак, в розділі "Для клієнтів" анкети-заявки фізичної особи № 425 зазначено, що позивач, підписавши цю анкету, підтверджує, що банк надав йому в письмовій формі та в повному обсязі інформацію, передбачену п. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Приймаючи до уваги анкету-заяву позивача, суд дійшов до висновку, що Банк (відповідач) доступно та чітко виклав умови, якими було визначено, вид відсоткової ставки за користування кредитними коштами, а також порядок та умови її нарахування за користування кредитними коштами, в тому числі і джерело отримання інформації про плаваючу відсоткову ставку.

Перед укладенням договору позивачу було надано під розписку Інформаційний листок про умови кредитування, тобто повідомлено у письмовій формі про умови кредитування, а також надано інормацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту, в якому позивач розписався, тим самим підтвердивши факт ознайомлення з умовами кредитування - зі свого боку, а також виконання норм чинного законодавства - з боку відповідача.

Відповідачем було надано детальний розпис загальної вартості кредиту, чим підтверджується виконання вимог ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Вимоги позивача про визнання бездіяльності посадових осіб банку з приводу здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, на думку суду, також не підлягають задоволенню як необгрунтовані, оскільки обраний позивачем спосі захисту не відповідає встановленим діючим законодавством способам захисту порушених прав.

За банком закріплюється обов"язок контролю лише за відповідністю цільового використання кредитних коштів чинному законодавству. У договорі № ML-400/420/2007 від 05 листопада 2007 року цільовим використанням кредиту є проведення ремонту нерухомого майна. Банк ніяк не може проконтролювати реалізацію наданих ним коштів. Окрім цього, банк не є третьою стороною у правовідносинах між позивачем і особою, яка надає йому відповідні послуги за цільовим призначенням, а отже не може знати яким чином позивач буде розраховуватись з останнім.

Суд також звертає увагу на те, що протягом всього строку дії кредитного договору позивач жодного разу не звернувся до банку з пропозицією щодо змін умов кредитного договору.

За таких підстав, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 192, 203, 204, 215, 533 та 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 30, 60, 212 та 213 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" про захист прав споживачів та визнання правочину недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: