Справа № 148/817/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2016 року м.Тульчин

Тульчинський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Карнауха А.П.

при секретарі Грабовської Н.В..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тульчині цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Тульчинського районного суду з. позовом до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, мотивуючи свої позовні вимоги наступним.

З 2001 року по 05.08.2008 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 Від шлюбу у них народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком якого був ОСОБА_3 Перебуваючи в шлюбі вони із ОСОБА_3 придбали за договором купівлі-продажу житловий будинок із господарськими спорудами по вул..Інтернаціональній ,18 в м.Тульчині Вінницької області. Договір купівлі-продажу посвідчений нотаріально державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 31.10.2003 року. За бажанням колишнього чоловіка договір купівлі-продажу зазначеного майна був оформлений лише на нього. В придбаному будинку вони не проживали, а лише здійснювали ремонт, вкладаючи в це кошти, спільно користувались ним до початку 2013 року. Після розірвання шлюбу спільно нажите майно ні в добровільному, ні в судовому порядку не ділили, так як за спільною згодою користувались ним і після розірвання шлюбу вони із ОСОБА_3 продовжували проживати спільно до початку 2012 року. До травня 2013 року позивачка мала доступ до спільного будинку і продовжувала ним користуватись. На початку травня 2013 року їх взаємовідносини із ОСОБА_3 погіршились і вони перестали спілкуватись.

23.05.2014 року її колишній чоловік помер. Після його смерті відкрилась спадщина на майно,, яке належало йому на праві власності. Єдиним спадкоємцем після його смерті став неповнолітній син позивачки та відповідача ОСОБА_4 Вона є законним представником неповнолітнього ОСОБА_4 і тому подала до нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про спадщину, в тому числі і на ? частину житлового будинку по вул..Інтернаціональній,18 в м.Тульчині. Проте отримала відповідь від завідуючої нотаріальної контори, в якій остання повідомляє, що видати свідоцтво немає можливості, бо в 2013 році він відчужений іншій особі. Тобто, саме 24.12.2015 року вона вперше дізналась про порушення її права власності на вказаний будинок. До цього вона вважала цей будинок спільною власністю із ОСОБА_3Отримавши витяг з державного реєстру прав власності на нерухоме майно вона дізналась, що 22.05.2013 року за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Тульчинського нотаріального округу ОСОБА_6, її колишній чоловік ОСОБА_3 продав відповідачу житловий будинок із господарськими спорудами без її згоди та відома. Цим ОСОБА_3 та відповідач грубо порушили її право власності на частину у спільному майні подружжя.

Просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою м.Тульчин Вінницької області, вул..Інтернаціональна,18, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений 22.05.2013 року приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу ОСОБА_7 Визнати недійсним рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок за адресою м.Тульчин Вінницької області,вул..Інтернаціональна,18, номер запису про право власності 2472738 від 22.05.2013 року, здійснене приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу ОСОБА_7 та скасувати його. Стягнути з. відповідача судові витрати.

В судовому засіданні позивачка позов підтримала та пояснила суду наступне. Будинок вони купили за спільні кошти. Про те, що він ОСОБА_3 проданий дізналась лише в березні-квітні 2015 року. Вони домовлялись із ОСОБА_3, що будинок буде дитині. До березня 2011 року вони жили разом. В 2014 році ОСОБА_3 помер. В цей час вона перебувала в другому шлюбі. Народила дитину і була зайнята.

В 2003 році придбаний будинок був у занедбаному стані. В ньому ніхто не жив. Вони проживали в ІНФОРМАЦІЯ_2 до 2004 року, а потім в АДРЕСА_1. Це квартира матері. Іншого нерухомого майна не було.

В 2008 році шлюб вони розірвали. Але за будинком доглядали. До смерті ОСОБА_3 користувалися земельною ділянкою, а будинком ні.

В липні 2011 року вона уклала новий шлюб. ОСОБА_3 став жити по вул..Піонерській,18 в м.Тульчині.

З 2011 року по 2013 рік вона користувалась земельною ділянкою по вул..Інтернаціональній,18. З 2013 по 2015 рік не відвідувала будинок. Не знала, що в будинку живуть люди. Про його продаж ОСОБА_3 не повідомляв. Грошей від продажу будинку не давав.

З сусідами вона не спілкувалась. На вулиці є 8 чи 10 хат. ОСОБА_8 їй сказала в 2013-2014 роках, що біля хати працює бетономішалка.

В 2013-2014 роках вона до будинку не довідувалась, бо не мала можливості.

Чи ходив син до будинку не знає. Він про нових хазяїв не розповідав.

Її речей в будинку не було.

Земельну ділянку вони не купували. В 2005 році ОСОБА_3 став оформляти землю. Оформляв на себе. Чому не знає. До 06.2015 року вона державного акту не бачила. Державний акт вони з ОСОБА_3 не обговорювали.

Представник позивачки адвокат ОСОБА_9, позов підтримав, просив його задовольнити. Пояснив суду, що строк позовної давності до позовних вимог не може бути застосований, бо позивачка дізналась про продаж будинку лише 24.12.2015 року. Коли нові хазяї стали користуватись будинком він не знає.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з»явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. Проти задоволення позову заперечував. Подав суду письмову заяву про застосування до позовних вимог позовної давності.

Представник відповідача ОСОБА_10, проти задоволення позову заперечувала. Пояснила суду. що 09.01.2013 року вони з чоловіком оглянули будинок. ОСОБА_3 дали задаток 500 доларів США. При цьому була його мама. Він гроші взяв. До 22.05.2013 року займався робочим проектом на газифікацію. Чоловік потім пішов до нотаріуса ОСОБА_7. Взяв перелік документів для оформлення купівлі-продажу.

Коли оформляли хату, то вона попросила паспорт ОСОБА_3. Паспорт у нього був чистий. Вона також пішла до нотаріуса ОСОБА_7 Сказала за паспорт. Та сказала, що все гаразд. За сина ОСОБА_3 сказав після отримання задатку.

Про сина ОСОБА_3 нотаріусу не говорив. Відповідач також не говорив. В домовій книзі був прописаний лише ОСОБА_3 На півроку прописався.

При укладенні договору купівлі-продажу був ОСОБА_3 з мамою і її чоловік.

Земельну ділянку вони також купували. Дали за все 15000 доларів США. ОСОБА_11 заплатили за земельну ділянку не пам»ятає.

За одруження ОСОБА_3 не запитували. За жінку та сина ніхто не говорив.

В червні 2013 року вони почали робити ремонт. ОСОБА_4 раніше не бачила.

В 2008 році сплив строк давності за позовом.

Третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус ОСОБА_7, проти задоволення позову заперечувала. Пояснила суду, що при оформленні договору купівлі-продажу будинку ОСОБА_3 подав заяву, що це його особисте майно. Витребовувати інші документи вона не має права. Земельна ділянка була у власності ОСОБА_3 на підставі приватизації.

ОСОБА_10 не говорив, що у ОСОБА_3 є син. ОСОБА_3 на запитання відповів, що жінки та дітей у нього немає.

За 2003 рік коли оформляв договір купівлі-продажу ОСОБА_3 вона не пам»ятає.

Вона також надала суду письмові заперечення проти позову, в яких вказала, що твердження позивачки про те, що остання до 2013 року вела спільне господарство із ОСОБА_3 і відвідувала домогосподарство по вул..Інтернаціональній,18 не відповідає дійсності. Згідно паспорта позивачки вона з 04.10.2007 року була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_3. З 20.07.20111 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_12 Позивачка відповідно до ст..72 СК України мала п»ять років на заявлення вимог про поділ майна, але цим не скористалась, тому до заявлених нею вимог застосовується позовна давність.

ОСОБА_4 не має право на спадкування житлового будинку та земельної ділянки по вул..Інтернаціональній,18 в м.Тульчині, бо ОСОБА_3 продав його ще до смерті.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що ОСОБА_11 із ОСОБА_3 купували будинок разом. Вона допомагала із прибиранням подвір»я, бо воно було запущене. Це було більше 10 років тому. Син ОСОБА_14 спілкувався із батьком. Дитина також відвідувала діда та бабу. Будинок цей в м.Тульчині біля ЦРЛ. Деталі оформлення будинку вона не знає.

ОСОБА_11 та ОСОБА_3 жили разом вона точно не знає. Здається 5 років жили разом. ОСОБА_11 часу жили в будинку вона не знає

Свідок ОСОБА_15 суду пояснила, що мама позивачки як і позивачка працювала в училищі культури в м.Тульчині. Мати позивачки ОСОБА_16, просила позичити 500 доларів США в 2003 році. Вона позичила. В 2004 році борг повернули. В будинку вона не була. Цей будинок знаходиться в Тульчині.

Із наданих сторонами письмових доказів вбачається наступне.

За даними паспорта громадянки України серії АВ 815436 на ім.»я ОСОБА_1 вона з 04.10.2007 року зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_4. З 20.07.20111 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_12

У витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища,виданого 24.03.2016 року, ОСОБА_1 23.11.2001 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_3, який був розірваний 05.08.2008 року.

Згідно свідоцтва про народження серії 1-АМ № 121927, виданого повторно відділом ДРАЦС Тульчинського РУЮ 28.01.2009 року ОСОБА_4 народився 20.02.2004 року в м.Тульчині. Його батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Із дубліката договору купівлі-продажу від 31.10.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Тульчинськоої державної нотаріальної контори ОСОБА_5, слідує, що ОСОБА_17 та ОСОБА_18 продали, а ОСОБА_3 придбав житловий будинок із господарськими спорудами в м.Тульчині по вул..Інтернаціональній,18 за 16000 грн.

Згідно свідоцтва про смерть серії 1-АМ № 294431, виданого відділом ДРАЦС Тульчинського РУЮ 27.05.2014 року ОСОБА_3 помер 23.05.2014 року в м.Тульчині.

Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 04.02.2016 року слідує, що ОСОБА_2 зареєстрував право власності на житловий будинок із господарськими спорудами в м.Тульчині по вул..Інтернаціональній,18 та земельну ділянку за цією ж адресою.

За договором купівлі-продажу житлового будинку від 22.05.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу ОСОБА_7, ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 купив житловий будинок із господарськими спорудами в м.Тульчині Вінницької області по вул..Інтернаціональній,18.

До договору додано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, проведеного КП «Тульчинське МБТІ» 04.01.2005 року, в якому вказано, що будинок по вул..Інтернаціональній,18 в м.Тульчині є приватною власністю ОСОБА_3 Його частка у власності становить 1/1.

Згідно державного акта про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 678650,виданого Тульчинською міською радою 26.05.2006 року, на підставі рішення 33 сесії 4 скликання Тульчинської міської ради від.26.10.2005 року ОСОБА_3 передана у власність земельна ділянка площею 0,0513 га в м.Тульчині по вул..Інтернаціональній,18 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Згідно довідки № 8/14239 від 22.05.2013 року Тульчинської міської ради станом на 22.05.2013 року в м.Тульчині по вул..Інтернаціональній,18 малолітні та неповнолітні діти не зареєстровані.

Із заяви ОСОБА_3 приватному нотаріусу Тульчинського районного нотаріального округу ОСОБА_7 від 22.05.2013 року слідує, що він вказує про відсутність шлюбних відносин на час придбання будинку по вул..Інтернаціональній,18 в м.Тульчині.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши надані ними письмові докази, оцінюючи їх відповідно до вимог ст..212 ЦПК України суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

За ст.1 додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними правилами міжнародного права.

За ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 22.05.2013 року придбав у власність у ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу житловий будинок з господарськими спорудами по вул..Інтернаціональній,18 в м.Тульчині Вінницької області. Договір нотаріально посвідчений та проведена його державна реєстрація.

Поряд із придбанням у власність житлового будинку з господарськими спорудами по вул..Інтернаціональній,18 в м.Тульчині Вінницької області придбав земельну ділянку площею 0,0513 га, розташовану за цією ж адресою, яка належала ОСОБА_3

22.05.2013 року проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на цю земельну ділянку, про що свідчить витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.05.2013 року № 11644184.

Зазначена земельна ділянка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, на якій розташований спірний житловий будинок позивачкою не оспорюється, незважаючи на те, що воно є нероздільним із правом власності на житловий будинок. Наявність різних власників на житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований унеможливлює здійснення ними правомочностей власника володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю.

Вимагаючи визнання недійсним правочину договору купівлі-продажу житлового будинку, позивачка посилається на ст.60 СК України.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо ) самостійного заробітку ( доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст..65 ч.3 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Судом встановлено, що такої письмової згоди при відчуженні житлового будинку ОСОБА_3 ( колишній чоловік позивачки ) не отримував. Тому позивачка вважає, що договір купівлі-продажу будинку повинен бути визнаний недійсним з цих підстав.

Проте суд вважає, що твердження позивачки про те, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю її та колишнього чоловіка ОСОБА_19, не відповідає встановленим фактичним обставинам.

Із наданих нею письмових доказів договору купівлі-продажу будинку, витягу про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно ( будинок по вул..Інтренаціональній,18 в м.Тульчині Вінницької області ) слідує, що ОСОБА_3 до часу відчуження будинку значився одноосібним власником будинку.

Позивачка також в судовому засіданні пояснила, що оформлення договору купівлі-продажу будинку, його державна реєстрація за домовленістю із ОСОБА_3 була здійснена лише на останнього. Це може свідчити, що незважаючи на придбання будинку під час шлюбу вони домовились, що це майно стане особистою власністю ОСОБА_3

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Набуття права особистої власності дружини або чоловіка під час шлюбу передбачено також ст. 57 СК України.

Твердження позивачки про договір між нею та ОСОБА_3 про необхідність оформлення договору купівлі-продажу та його державної реєстрації лише на останнього суд розцінює як таке, що підтверджує наявність договору між про визнання придбаного будинку особистою власністю ОСОБА_3ИМ.

Також про це може свідчити отримання ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку, на якій знаходиться житловий будинок на себе особисто. За поясненнями позивачки воно відбулось з її відома та згоди.

Право особистої власності ОСОБА_3 ( відповідно до державної реєстрації права власності) на спірний житловий будинок позивачкою не оспорювалось. Будинок не визнаний спільною сумісною власністю ні за договором між подружжям, ні в судовому порядку.

Навпаки, із наданих суду письмових доказів слідує, що при відчуженні будинку в 2013 році ОСОБА_3 вважав його особистою власністю, про щодо повідомив приватного нотаріуса при нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу.

Викладені обставини дають підстави зробити висновок, що при відчуженні житлового будинку ОСОБА_3 не повинен був отримувати згоду ОСОБА_1, з якою на той час в шлюбі не перебував і відчужуване майно не рахувалось їх спільною сумісною власністю.

За таких обставин суд вважає, що з посиланням на відсутність згоди на відчуження нерухомого майна колишньої дружини договір купівлі-продажу будинку не може бути визнаний недійсним.

В зв»язку з цим не може бути визнана недійсною державна реєстрація права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок як похідна від укладеного договору купівлі-продажу.

В судовому засіданні відповідачем подана письмова заява про застосування строків позовної давності до вимог позивачки.

Суд вважає, що така заява не може бути задоволена.

Позовні вимоги ОСОБА_1 спрямовані на визнання недійсними договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 22.05.2013 року та його державної реєстрації. ОСОБА_1 звернулась до суду з вимогами про визнання цих правочинів недійсними 11.04.2016 року, тобто до спливу трирічного строку позовної давності.

Застосування позовної давності до позовних вимог про поділ спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 неможливе, оскільки з такими вимогами позивачка до суду не зверталась.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.88 ЦПК України не можуть бути задоволені позовні вимоги про стягнення судових витрат, оскільки взадоволенні позову відомлено.

На підставі викладеного, керуючись ст..1 додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст..41 Коонституції України, ст..368 ЦК України, ст..ст.57,60,65 СК України, ст..ст.88, 215-219 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів після його проголошення, а особою, яка не брала участі в судовому за сіданні протягом десяти днів з дня отримання його копії, до апеляційного суду Вінницької області через Тульчинський районний суд.

Суддя: