Провадження №22-ц/784/1863/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 484/1743/16-ц Головуючий І інстанції Закревський В.І.
Провадження № 22-ц/784/1863/16 Доповідач Темнікова В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2016 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Данилової О.О., Маляренко І.Б.,

при секретарі Лівшенко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства Комерційний банк (далі ПАТ КБ) «ПРИВАТБАНК» на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2016 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому посилався на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 04.12.2006 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 4400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ПАТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником прав та обов'язків ЗАТ КБ «ПриватБанк», у зв'язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009р. змінено найменування позивача на ПАТ КБ «ПриватБанк». Відповідачка зобовязання за вказаним договором не виконала, в звязку з чим станом на 31.03.2016 року в неї утворилася заборгованість в сумі 14947,50 грн., яка складається з : 4375,99 грн. - заборгованість за кредитом; 7732,97 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1650,56 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 687,98 грн. - штраф (процентна складова). Тому позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмір 14947,50 грн. за кредитним договором № б/н від 04.12.2006 року та стягнути з відповідачки судові витрати.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 червня 2016 року в задоволені позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Сторони до судового засідання не зявилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону в повній мірі виконані не були.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що 22 жовтня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (на даний час ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір шляхом підписання сторонами 04.12.2006 року заяви разом з Умовами і правилами надання банківських послуг. Відповідно до укладеного договору б/н від 04.12.2006 р. відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Згідно з п. 6.5 «Умов та правил надання банківських послуг», відповідачка як користувач платіжної картки, зобовязана до сплати заборгованості по кредиту, відсоткам за його користування, по перевитраті платіжного ліміту, а також до сплати комісії на умовах, передбачених даним договором. Згідно з п. 6.6 у випадку невиконання зобовязань за договором на вимогу Банку виконати зобовязання по поверненню кредиту (у тому числі простроченого кредиту і Овердафту), оплаті винагороди Банку. Відповідачка належним чином зобов'язання за кредитним договором не виконала, що потягло настання у позивача права вимоги щодо сплати заборгованості. Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, станом на 31.03.2016 року сума заборгованості за вищезазначеним договором складає 14 947,50 грн., а саме: 4375,99 грн. - заборгованість за кредитом; 7732,97 грн. - заборгованість за процентами; 1650,56 грн. нарахована комісія; 1187,98 грн. заборгованість по судовим штрафам.

Крім того, приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що платіжна картка була видана відповідачці строком на дванадцять місяців і це узгоджується з п.9.12 Умов та правил надання банківських послуг фізичним особам, з якого вбачається, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Таким чином, 04.12.2007 року строк дії договору, а відповідно і кредитної картки закінчився. Останній платіж за кредитним договором був проведений відповідачкою 01.10.2013 року, після чого вона більше кредит не погашала, нова платіжна картка їй не видавалася і строк дії договору вона не продовжувала, а відповідно до положень п.9.12 Умов та правил надання банківських послуг фізичним особам передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту його підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. До суду позивач звернувся у травні 2016 року, тобто після сплину строку позовної давності. Даних про те, що кредитний договір лонгувався і відповідачці видавалася нова платіжна картка (платіжні картки) після закінчення строку дії картки, виданої їй у грудні 2006 року, позивач суду не надав. Відповідачка під час розгляду справи в суді звернулася до суду з заявою про застосування строку позовної давності. Тому суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі через пропуск строку позовної давності.

Проте, проаналізувавши встановлені судом обставини по справі у сукупності з матеріалами справи, колегія суддів вважає, що до такого висновку суд дійшов помилково, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи, а саме заперечень відповідачки від 10.06.2016р. ( а. с. 30), вона зазначала, що строк дії картки закінчився у листопаді 2013р. і перебіг строку позовної давності мав розпочатися 01.12.2013р. Суд першої інстанції дані пояснення відповідачки не перевірив належним чином і дійшов помилкового висновку про те, що нова платіжна картка їй не видавалася і строк дії договору вона не продовжувала, а також про те, що строк дії картки, а відповідно і строк дії договору закінчився 04.12.2007р. При цьому суд не дав належної правової оцінки тому, що згідно п. 3.1.3 Правил користування платіжною карткою по закінченню терміну дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту карти з новим терміном дії, якщо раніше (до початку місяця закінчення терміну дії) не надійшла письмова заява Держателя про закриття рахунку. Тому, оскільки відповідачка не зверталася до банку із письмовою заявою про закриття картрахунку, а банк зі своєї сторони також не закривав картрахунку, то картка відповідачки № 178540 була перевипущена з новим строком дії до 11/13року, що підтверджується даними з банківського програмного комплексу «Приват48», а саме знімку екрану, наданому позивачем до апеляційної скарги ( а. с.41), а також узгоджується з відомостями, викладеними відповідачкою в запереченнях на позов від 10.06.2016р. ( а. с. 30). Те, що відповідачка користувалася карткою і після грудня 2007р., підтверджується також даними про рух коштів, відображеними в довідці позивача від 05.07.2016р. ( а. с. 42-51). До суду з позовом позивач звернувся в травні 2016 року.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що висновок суду про пропущення позивачем строку позовної давності на звернення до суду за захистом своїх прав в повному обсязі, є помилковим, а тому рішення суду слід скасувати та постановити нове про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 22 жовтня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (на даний час ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір шляхом підписання сторонами 04.12.2006 року заяви разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку. Відповідно до укладеного договору б/н від 04.12.2006 р. відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг. В ході розгляду справи від неї заперечень щодо цього не надходило. Відповідачка належним чином зобов'язання за кредитним договором не виконала, що потягло настання у позивача права вимоги щодо сплати заборгованості. Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, станом на 31.03.2016 року сума заборгованості за вищезазначеним договором складає 14 947,50 грн., а саме: 4375,99 грн. - заборгованість за кредитом; 7732,97 грн. - заборгованість за процентами; 1650,56 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500грн. штраф(фіксована частина); 687,98грн.- штраф (процентна складова).

Заперечення проти цих встановлених судом обставин по справі відповідачкою під час розгляду справи в суді першої інстанції не висловлювалися.

Проте під час розгляду справи апеляційним судом було встановлено, що в розрахунку заборгованості, який міститься в матеріалах справи, у відповідних колонках зазначено «Сума комісії та пені», тоді як комісія за вказаним кредитним договором не передбачалася. Сума заборгованості, яка зазначена у вказаних колонках розрахунку заборгованості, згідно письмових пояснень представника банку, складається лише з пені, яка нараховується щомісячно у фіксованому розмірі 1% від суми заборгованості за тілом кредиту. Такий розмір погоджено з відповідачкою при оформленні кредитного договору шляхом вручення останній памятки клієнта, яка складена в одному примірнику та надана відповідачці. При цьому, як зазначив представник банку в письмових поясненнях, примірник памятки з підписом відповідачки в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відсутній, а вимоги про стягнення комісії в суді першої інстанції не заявлялися.

Відповідно до положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність (строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу) встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Так, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) згідно ст. 258 ЦК України застосовується позовна давність в один рік. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до положень ч.1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Частина 3 вказаної статті передбачає, що після переривання перебіг позовної давності починається заново. Частина 3 ст. 267 ЦК України передбачає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. А відповідно до ч.4 цієї ж статті сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідачка під час розгляду справи в суді звернулась до суду із заявою про застосування наслідків сплину позовної давності.

Як уже зазначалося раніше, строк дії картки закінчився в листопаді 2013р. Останній платіж відповідачкою було здійснено 01.10.2013р. До суду з позовом позивач звернувся в травні 2016 року. Зазначені обставини свідчать про те, що позивачем загальний строк позовної давності для вимог про стягнення заборгованості за кредитом та процентами пропущено не було, а тому дана заборгованість підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача у зазначеному в розрахунку розмірі.

Що стосується вимог про стягнення пені, то колегія суддів при прийняття рішення враховує те, що підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначається ст. 610 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 551 ЦК України та умов кредитного договору за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За правилами ст.. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до повного виконання зобов'язання. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Отже аналіз норм ст.266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) в межах одного року перед зверненням кредитора до суду при наявності підстав для її нарахування здійснюється у межах строку позовної давності, її стягнення понад рік у разі подання заяви про застосування строку позовної давності можливе за умови поновлення цього строку. Позивач не звертався до суду з заявою про поновлення строку позовної давності для стягнення пені.

Проаналізувавши зазначені вище обставини по справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що стягненню підлягає пеня в межах одного року перед зверненням кредитора до суду, а саме за період з 18 травня 2015р. по 18 травня 2016р. в сумі ( згідно розрахунку банку) 437,60грн.

Що стосується вимог про стягнення штрафів, то вони згідно уточнених представником позивача вимог в суді апеляційної інстанції, задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного договору, а саме Тарифами, викладеними в памятці клієнта, передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час, п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що при порушенні строків платежів за будь яким із грошових зобовязань, передбачених договором більш ніж на 120 днів, клієнт зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500грн. + 5% від суми позову.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, їх одночасне застосування за одне й те саме порушення (строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором) свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові № 6-2003 від 21.10.2015р.

Враховуючи наведене у задоволенні вимог про стягнення штрафів слід відмовити.

Таким чином, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитом у розмірі - 4375,99 грн.; заборгованість за процентами у розмірі - 7732,97 грн.; та пеня у розмірі - 437,60грн., а всього 12546,56 грн.

При подачі позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1378 грн. Крім того, ним було сплачено судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1515,80 грн. Оскільки позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, то з відповідачки на його користь у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню і понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідачки на користь позивача слід стягнути судові витрати у сумі 2430 грн. 79 коп.

Керуючись ст. ст. 303, 307,309, 314, 316 ЦПК України, судова колегія,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 червня 2016 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором б/н від 04.12.2006 р., яка станом на 31.03.2016 року складає 12546,56 грн., а саме: 4375,99 грн. - заборгованість за кредитом; 7732,97 грн. - заборгованість за процентами; 437,60грн.- пеня.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» судові витрати у сумі 2430 грн. 79 коп.

Рішення набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили в касаційному порядку.

Головуючий

Судді