УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоКолодійчука В.М.,
суддів: Висоцької В.С., Умнової О.В.,Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 26 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 09 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначав, що в жовтні 2006 року він позичив відповідачу ОСОБА_7 грошові кошти в розмірі 375 тис. доларів США, що за курсом Національного Банку України на той час склало 1 875 000 грн, на придбання механічного току та переоформлення договорів оренди земельних ділянок.

18 жовтня 2006 року відповідач оформив розписку, в якій зобов'язався повернути гроші до 01 жовтня 2009 року, однак, у визначений сторонами строк, ОСОБА_7 гроші не повернув.

Посилаючись на зазначені обставини та враховуючи збільшені позовні вимоги (а. с. 197), ОСОБА_6 просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 11 062 500 грн та витрати по сплаті судового збору.

ОСОБА_7 подав до суду зустрічний позов про визнання договору позики недійсним, а розписки від 18 жовтня 2006 року безгрошовою, де зазначав, що грошові кошти від ОСОБА_6 він не отримував, розписку не складав та підпис в розписці від його імені виконаний іншою особою, тому в нього немає ніяких зобов'язань перед ОСОБА_6, що регулюються договором позики.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 вересня 2014 року за заявою представника ОСОБА_7 зустрічний позов ОСОБА_7 залишено без розгляду.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 26 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 09 вересня 2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 жовтня 2006 року ОСОБА_7 взяв у ОСОБА_6 в борг 375 тис. доларів США для купівлі механічного току та переоформлення договорів оренди земельних ділянок і зобов'язався повернути кошти до 01 жовтня 2009 року (а. с. 58). Такі боргові зобов'язання оформлені письмовою розпискою відповідача від 18 жовтня 2006 року. Ці обставини підтверджуються матеріалами справи та не оспорюються її сторонами.

Під час розгляду справи представником відповідача ОСОБА_7 надана інша розписка від 15 вересня 2011 року за підписом ОСОБА_6 з печаткою товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Фенікс 2009», зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_7 повернув ОСОБА_6 грошові кошти у сумі 375 тис. доларів США за розпискою від 18 жовтня 2006 року і у останнього відсутні претензії до позичальника (а. с. 155).

За правилами ч. 1 ст. 1046, 1047, ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що зобов'язання відповідача ОСОБА_7 перед позивачем ОСОБА_6, яке існувало на підставі договору позики від 18 жовтня 2006 року, оформленого розпискою, виконане належним чином, про що свідчить розписка ОСОБА_6 від 15 вересня 2011 року (а. с. 155) про отримання ним суми боргу від ОСОБА_7, тому, на переконання районного суду, зобов'язання щодо повернення боргу є припиненими, а вимоги позивача безпідставними.

Судова колегія апеляційного суду погодилася з такими висновками районного суду.

Висновки судів попередніх інстанцій визнати обґрунтованими не можна.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Статтею 545 ЦК України врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов'язання, зокрема передбачено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригінала боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Дані висновки узгоджуються з правовими позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 квітня 2012 року, справа № 6-24ц12.

В основу рішення суду першої інстанції покладено посилання на розписку позивача від 15 вересня 2011 року зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_7 повністю повернуто ОСОБА_6 борг за позикою оформленою розпискою від 18 жовтня 2006 року в сумі 375 тис. доларів США. Також розписка позивача від 15 вересня 2011 року містить посилання на втрату ОСОБА_6 оригінала розписки від 18 жовтня 2006 року.

Слід зазначити, що ОСОБА_6 законність та достовірність розписки від 15 вересня 2011 року не визнається. Останній вказує на те, що цю розписку виготовлено боржником ОСОБА_7 особисто на чистому аркуші, який містив підпис позивача та печатку товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія фенікс 2009», та який міг бути у розпорядженні ОСОБА_7

З урахуванням вимог ч. 3 ст. 60 ЦПК України, факт законності/незаконності розписки ОСОБА_6 від 15 вересня 2011 року є предметом доказування у даній справі. Також, предметом доказування є питання щодо повернення/не повернення позичальником ОСОБА_7 вказаної вище позики ОСОБА_6

З приводу встановлення факту законності/незаконності розписки ОСОБА_6 від 15 вересня 2011 року, в тому числі для встановлення черговості нанесення на розписку друкованого тексту, підпису, печатки товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія фенікс 2009», при розгляді справи було проведено експертизу Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз, з висновків якої (а. с. 167-169) не вбачається, що експертами було однозначно надано відповідь з цього приводу.

На підтвердження неповернутого ОСОБА_7 боргу за позикою від 18 жовтня 2006 року, ОСОБА_6 до позовної заяви додано копію розписки від 18 жовтня 2006 року, а також, на вимогу суду першої інстанції (а. с. 42) надано і оригінал такої розписки (а. с. 58).

Ці обставини, з урахуванням вимог ст. 545 ЦК України, можуть свідчити про невиконання ОСОБА_7 боргового зобов'язання перед ОСОБА_6, а також спростовують відомості, зазначені в розписці ОСОБА_6 від 15 вересня 2011 року про втрату ним боргового документа, оскільки на момент розгляду справи в суді оригінал боргового документа знаходився в позикодавця, а не в позичальника.

Беззаперечним доказом на підтвердження виконання між сторонами у справі боргових зобов'язань, зазначена вище розписка від 15 вересня 2011 року не є, вона повинна була досліджуватися судом в сукупності з іншими доказами у справі для встановлення характеру правовідносин між її сторонами, а тому, наявні підстави вважати, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

На факт незаконності розписки від 15 вересня 2011 року та безпідставність висновків районного суду про необґрунтованість та недоведеність позову, звертав увагу апеляційного суду ОСОБА_6, обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги. У порушення вимог ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд доводів апеляційної скарги належним чином не перевірив, вказаних вище обставин не врахував та дійшов до передчасних висновків щодо законності рішення районного суду про безпідставність позову.

Слід звернути увагу на те, що зазначена вище розписка датована 15 вересня 2011 року (про повернення боргу), однак 19 листопада 2011 року ОСОБА_7 подає до суду зустрічний позов про визнання недійсним договору позики, а розписки від 18 жовтня 2006 року безгрошовою (а. с. 28-30), де зазначає, що грошові кошти від ОСОБА_6 він не отримував.

Фактично ОСОБА_7 одночасно посилається на суперечливі обставини, а саме: що він в борг кошти від ОСОБА_6 не отримував взагалі; що борг (який він не отримував) ним погашено (розписка від 15 вересня 2011 року).

Дані обставини повинні бути досліджені належним чином, оскільки вони мають значення для правильного вирішення спору.

Вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій ухвалено у справі судові рішення які відповідають вимогам ст. ст. 303, 213, 214 ЦПК України, не можна, а тому оспорювані в касаційному порядку судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до районного суду.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 26 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 09 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.М. Колодійчук
Судді:В.С. Висоцька О.В. Кафідова О.В. Умнова І.М. Фаловська