Справа №592/4602/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Костенко В. Г.
Номер провадження 22-ц/788/1432/16 Суддя-доповідач - Околот Г. М.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

30 серпня 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Околота Г. М.,

суддів - Левченко Т. А. , Собини О. І. ,

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 19 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Сумської міської ради про вселення та усунення перешкод у користуванні житлом та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 про позбавлення права користування житлом,

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_3, в інтересах малолітньої ОСОБА_5 звернувся до суду з вищевказаним позовом, свої вимоги обґрунтовував тим, що він разом із своєю матір'ю ОСОБА_7 та зі своєю донькою ОСОБА_5 були зареєстровані та проживали у квартирі АДРЕСА_1, як члени сім'ї ОСОБА_8 Однак ОСОБА_8 подарував квартиру відповідачу ОСОБА_6 Крім того, рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 квітня 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_7 було виселено із квартири без надання іншого приміщення, але його дитина залишилася бути зареєстрованою у квартирі. Вважає, що його донька ОСОБА_5 має право на користування зазначеною квартирою, що гарантовано ст.. 47 Конституції України, Законами України « Про охорону дитинства», «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» і позбавлення дитини права користування квартирою порушує інтереси малолітньої дитини, передбачені зазначеними законами, у зв'язку з чим просив суд вселити ОСОБА_5 до квартири та усунути перешкоди у користуванні шляхом надання дублікатів ключів.

22 червня 2016 року ОСОБА_6 звернулася до суду з вказаним зустрічним позовом, в якому просила позбавити ОСОБА_5 права користування спірною квартирою та в обґрунтування своїх вимог зазначила, що 15 квітня 2015 року вона на підставі договору дарування набула у власність квартиру. Після того, як вона оформила право власності , ОСОБА_3 втратив право користування зазначеною квартирою, як член сім'ї колишнього власника., але у добровільному порядку не виселявся, у зв'язку з чим був виселений на підставі рішення суду . ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, є малолітньою донькою ОСОБА_3 і відповідно до норм ЦК України повинна проживати разом із своїми батьками, крім того, ОСОБА_5 була зареєстрована у належній позивачеві квартирі без її згоди та взагалі в ній ніколи разом із своїм батьком не проживала. Вважає, що реєстрація у квартирі малолітньої ОСОБА_5 порушує її права як власника , а тому просить суд позбавити ОСОБА_5 права користування належною їй квартирою. ( а.с. 3-5, 27-28)

Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 19 липня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 за необґрунтованістю. Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено. Позбавлено ОСОБА_5 права користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1. ( а.с. 63-64)

Не погодившись з рішенням суду представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення про задоволення його позову та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 В обґрунтування скарги зазначає, що судом першої інстанції порушено норми Закони України «Про охорону дитинства», «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст.3 Конвенції про права дитини, оскільки малолітня дитина залишилася без житла. Іншого житла у малолітньої ОСОБА_5 не має, у її батьків також відсутнє, що підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, однак суд на ці обставини уваги не звернув.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 заявленого в інтересах ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка ОСОБА_6 є власником спірної квартири, а тому беручи до уваги її право на володіння і користування належним їй на праві власності майном та з огляду на те, що позивачка ОСОБА_5 не є членом сім'ї нового власника квартири , а тому вважав вимоги позивача ОСОБА_3 в інтересах своєї доньки ОСОБА_5 про вселення безпідставними та такими що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 на підставі договору дарування квартири від 21 квітня 2015 року є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1. Право власності ОСОБА_6 на квартиру зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 9434547. ( а.с. 29-30)

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, є донькою ОСОБА_3 ( а.с. 11)

ОСОБА_3 на правах члена сім'ї ОСОБА_8 користувався та був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1. У вищевказаній квартирі була також зареєстрована, але не проживала його малолітня донька ОСОБА_5 ( а.с. 16)

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 квітня 2016 року були задоволені позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_3 та ОСОБА_7 та виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Цим же рішенням у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_7 про визнання договору дарування квартири недійсним було відмовлено. При ухваленні рішення про виселення суд на підставі ст.ст.150, 156, 158 ЖК України виходив з того, що відповідачі за основним позовом мали похідне право користування спірною квартирою від попереднього власника. Після дарування спірної квартири відповідачі втратили право користування житлом і на підставі договору дарування вони права користування квартирою вони не набули. ( а.с. 31-32)

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Таким чином, аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім'ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Вказана правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 05.11.2014 у справі № 6-158цс14.

Отже, позивач ОСОБА_5 , будучі будучи членом сім'ї попереднього власника квартири , а саме ОСОБА_8, із переходом права власності до нового власника ОСОБА_6, втратила право користування на нього, оскільки воно є похідним від прав власника членом сім'ї якого вона була, а її реєстрація у квартирі обмежує право власності ОСОБА_6 на користування і розпорядження своїм майном.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316-319 ЦК України), то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України.

Відповідно до положення ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів сім'ї і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Таким чином, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування, володіння та розпорядження своїм майном новий власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення права користування квартирою.

Проживання сторонніх осіб, тобто осіб що не є членами сім'ї власника, та які проживають в квартирі без відповідного погодження з ним, є перешкодою для власника здійснювати свої передбачені законом права, що дає підстави для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення ОСОБА_5 права користування спірною квартирою.

А тому доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції порушив принцип диспозитивності передбачений ст.. 11 ЦПК України, оскільки ОСОБА_6 не заявляла вимог перед судом про усунення перешкод у користуванні квартирою, є безпідставними, оскільки у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про позбавлення права користування квартирою , що узгоджується з положеннями ст.. 16 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що суд першої інстанції проігнорував заяву Служби у справах дітей Сумської міської ради про необхідність забезпечення прав ОСОБА_5 на житло, колегія суддів до уваги не приймає та відхиляє їх , оскільки заява Служби у справах дітей ніяким чином не впливає на характер правовідносин, що склалися між новим власником квартири та членами сім'ї колишнього власника, які залишилися в ній проживати, не містить жодних висновків про наявність чи відсутність порушених житлових прав ОСОБА_5 , висновків суду не спростовує та не впливає на їх правильність.

Крім того, доводи апеляційної скарги з приводу порушення судом Конвенції про права дитини, а також ігнорування норм Законів України « По охорону дитинства», «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», а також посилання у скарзі на відсутність у позивача та її батьків житла, є такими ж самими, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, що були предметом дослідження у суді першої інстанції та їм була дана належна оцінка, інших доводів апеляційної скарги або нових обставин, що підлягають встановленню, представник позивача не навів, а тому вони до уваги колегією суддів не приймаються, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Щодо повернення ОСОБА_6 судових витрат на правову допомогу, то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України витрати на правову допомогу належать до судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

В роз'ясненнях, що містяться в пунктах 47,48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року з подальшими змінами та доповненнями, передбачено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року №4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п.2 ч.3 ст.79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п.47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Як на підставу задоволення вимог про стягнення витрат на правову допомогу, представник ОСОБА_6 посилається на додаткову угоду №1 від 10.08.2016 року про визначенні цини договору до Договору про надання юридичних послуг від 23.05.2016 року та на копію квитанції і копію прибуткового касового ордеру від 10.08.2016 року, згідно яких ОСОБА_6 сплатила ОСОБА_10 2500 грн. в якості витрат на правову допомогу ( а.с.34-38, 99-101)

У наданому представником ОСОБА_6 - ОСОБА_10 розрахунку витрат робочого часу, представник зазначив що відповідно до умов договору про надання юридичних послуг ним було затрачено 06 годин 30 хв. робочого часу.

Однак, колегія суддів вважає доведеними та обґрунтованими витрати ОСОБА_6 на оплату правової допомоги за участь ОСОБА_10 у судових засіданнях апеляційного суду та складанні заперечень на апеляційну скаргу.

Визначаючи суму правової допомоги, колегія суддів виходить з положень ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Матеріалами справи підтверджено, що представник ОСОБА_6- ОСОБА_10 брав участь у засіданні суду апеляційної інстанції які відбулися 16.08.2016 року та 30 серпня 2010 року загальною тривалістю 00 год. 40 хв. , а не 02.00 години, як зазначив ОСОБА_10 ( а.с. 102, ) . Крім того, з наданого розрахунку вбачається, що ОСОБА_10 на підготовку та подання заперечень на апеляційну скаргу було затрачено 03 год.30 хв. робочого часу.

Однак колегія суддів вважає, що з урахуванням складності справи, а також мотивів та доводів апеляційної скарги, на складання заперечень потрібно не більше 00.год. 45 хв. , а тому вважає, що розмір наданої правової допомоги належним чином підтверджується лише на суму 800 грн., яка і підлягає стягненню на користь ОСОБА_6 з ОСОБА_3 ( 1450 грн. х 40 % /60 х 85 хв.).

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є обґрунтованими, оскільки ґрунтуються вони на обставинах, які встановлені в судовому засіданні, наданих сторонами доказах, у відповідності з нормами матеріального і процесуального законодавства, рішення суду відповідає вимогам ст.ст.213, 214 ЦПК України, підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги немає, тому відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України. апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 325 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 19 липня 2016 року - залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 понесені витрати на правову допомогу у розмірі 800 (вісімсот) гривень.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -