Справа № 192/1921/15-ц
Провадження № 2/192/54/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" серпня 2016 р.Солонянський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Омелюх В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Савчукової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Солоне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Завод пластмасових виробів «Супутник», ОСОБА_2, третя особа - відділ Держгеокадастру у Солонянському районі Дніпропетровської області про поновлення строків позовної давності, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та визнання недійсним договору оренди землі,

В С Т А Н О В И В:

Позивач з урахуванням уточнених позовних вимог від 26 січня 2016 року та заяви про поновлення строків позовної давності від 01 березня 2016 року звернувся до суду з позовом до відповідачів про поновлення строків позовної давності, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та визнання недійсним договору оренди землі.

На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 05 листопада 2009 року вона згідно довіреності доручила ОСОБА_2 бути її представником з усіма повноваженнями з питань користування належної їй на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ДП №039215 від 20 травня 2005 року земельною ділянкою площею 10,0221 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, для чого надала йому право представляти її інтереси в будь-яких установах чи підприємствах, подавати від її імені заяви та інші документи, що стосуються виконання передбаченого в довіреності, укладати договори оренди, одержувати необхідні довідки, документи, розписуватись за неї, а також вчиняти інші дії, повязані з цією довіреністю, яка була укладена в письмовій формі та посвідчена секретарем Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області.

На підставі зазначеної довіреності ОСОБА_2, який діяв від її імені, 23 грудня 2010 року підписав з ТОВ Завод пластмасових виробів «Супутник» договір оренди землі без номеру, відповідно до якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Сурсько-Михайлівської сільської ради і належить орендодавцю на підставі державного акта на право власності на землю серії ДП №039215 від 20 травня 2005 року.

Про зміст даного договору вона дізналася у жовтні 2015 року, після чого подала до Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області заяву про скасування довіреності №24 від 05 листопада 2009 року, виданої на імя відповідача ОСОБА_2В, та була змушена звернутися до суду з позовом про визнання договору оренди недійсним, оскільки він суперечить її інтересам, укладений без її відома та не уповноваженою на те особою, так як представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватись за довіреністю, видача якої є одностороннім правочином, форма якого повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятись правочин, при цьому довіреність особи, яка проживає у населеному пункті, де не має нотаріуса, може бути посвідчена уповноваженою на це особою органу місцевого самоврядування, крім довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, до якого відносяться і земельні ділянки.

Вважала, що видана нею довіреність як односторонній правочин є недійсним, так як не було дотримано, передбаченої ст.245 ЦК України, вимоги щодо його нотаріального посвідчення, а оскільки недійсність такого правочину прямо встановлена законом ст.219 ЦК України, то він є нікчемним і не потребує визнання його недійсним судом. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, при цьому до вимог про застосування наслідків нікчемного правочину відповідно до ч.4 ст.258 ЦК України встановлюється позовна давність у десять років.

Крім цього, посилається на те, що довіреність від 05 листопада 2009 року не була належним чином зареєстрована в Єдиному реєстрі довіреностей, а оскільки вона не була належним чином посвідченою та зареєстрованою, то була нікчемною та не уповноважувала ОСОБА_2 діяти від його імені та укладати договір оренди землі від 23 грудня 2010 року, який не відповідає вимогам чинного законодавства та суперечить її інтересам, так як в супереч вимог ст.15 Закону України «Про оренду землі» не містить істотних умов договору оренди землі, а саме: не вказано кадастрові номери земельних ділянок, а отже не ідентифіковано місце розташування земельної ділянки; в п.9, п.12 договору передбачено порядок внесення орендної плати в грошовій або натуральній формі, або в комбіновому виді за згодою сторін, що оформляється відповідними актами, проте, що в договорі не визначено умов індексації орендної плати та порядку її внесення; чітко не визначені умови і строки передачі земельної ділянки орендарю, так як в п.20 договору оренди землі передбачено, що передача земельної ділянки орендарю здійснюється у тижневий строк після державної реєстрації цього договору за актом її приймання-передачі, в той же час, договір зареєстрований у відділі Держкомзему у Солонянському районі Дніпропетровської області 17 жовтня 2012 року за №00179, але в передбачений термін акт приймання-передачі земельної ділянки, який є додатком до договору оренди земельної ділянки, не підписувався, так як зберігається без дати його підписання, та в ньому не зазначено дату укладання договору оренди землі; договором не визначено умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, а у спірному договорі оренди відсутній акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та неналежним чином оформлений акт приймання передачі обєкта оренди.

Також вважала, що умови даного договору не відповідають її внутрішній волі та інтересам, так як п.8 передбачено, що договір укладено на 49 років, а після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк, у цьому разі орендар повинен не пізніше ніж на 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендаря про намір продовжити його дію; в п.39 встановлено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку в разі смерті фізичної особи орендодавця, а також реорганізації юридичної особи орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, що в сукупності суперечить ст.ст.317,319,321 ЦК України, відповідно до змісту яких власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд та не може бути обмежений у його здійсненні, в той час як вона або новий власник фактично позбавлений на власний розсуд розпоряджатися своїм майном, так як не може змінити або розірвати договір оренди, який укладений на дуже тривалий термін.

Зазначила, що договір оренди землі не відповідає вимогам ст.ст.6,8 Закону України «Про оренду землі», так як п.19 договору передбачено, що орендарю надається право в межах строку дії цього договору надавати земельну ділянку (або її частину ) в суборенду третім особам без зміни цільового призначення і умов договору, що фактично є письмовою згодою орендодавця на суборенду, в той час як орендована земельна ділянка може передаватися орендарем в суборенду без зміни її цільового призначення або за письмовою згодою орендодавця, а про наявність такого договору їй не було відомо, вона не була обізнана з такою умовою, проти якої б заперечувала, оскільки орендар мав би право без її відома передати земельну ділянку в суборенду іншій особі; в п.32 передбачено, що ризик випадкового знищення або пошкодження обєкта оренди чи його частини несе орендодавець, а в - п.33 передбачено, що згідно з цим договором обєкт оренди не підлягає страхуванню на весь період дії цього договору, а оскільки строк дії договору оренди встановлено 49 років, а ризик випадкового знищення або пошкодження земельної ділянки покладено на нього, то вона б наполягала на обовязковому її страхуванню та обумовила усі умови договору страхування майна з орендарем, в тому числі такі як вибір страхової компанії, розмір та обовязок сплати страхових платежів тощо.

З урахуванням зазначених обставин вважає, що спірний договорі оренди землі, який укладено відповідачем ОСОБА_2 від її імені, є недійсним як внаслідок укладення його на підставі нікчемного одностороннього правочину, тобто виданої нею довіреності від 05 листопада 2009 року, яка не була нотаріально посвідчена та є недійсною з моменту її видання, так і у звязку з невідповідністю договору оренди землі від 23 грудня 2010 року вимогам чинного законодавства, укладенням договору в супереч її інтересам як власника земельної ділянки та внутрішній волі.

Крім того, 01 березня 2016 року позивачем до суду подано заяву про поновлення строків позовної давності, на обґрунтування якої зазначає, що перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалось його виконання, при цьому відповідно до ч.2, ч.5 ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності, якщо суд визнає поважними причини пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Коли 05 листопада 2009 року нею була видана довіреність на імя відповідача ОСОБА_2, то вона вважала, що на підставі даної довіреності вона йому дає право користування належною їй земельною ділянкою та обробляти її, в тому числі в довіреності вказано, що вона уповноважувала, а не доручила відповідачеві укладати договір оренди земельної ділянки, яка належить їй на праві приватної власності, в той же час на вказаний період починаючи з 28 березня 2009 року посадові особи місцевого самоврядування вже були позбавлені права посвідчувати довіреності на право розпорядження нерухомим майном, що свідчить про її невідповідність за формою вимогам чинного законодавства та її нікчемність, внаслідок чого та не внесення до Єдиного реєстру довіреностей вона не створювала жодних правових наслідків.

23 грудня 2010 року між відповідачем ОСОБА_2 та ТОВ «Завод пластмасових виробів «Супутник», засновником якого є ОСОБА_3 (батько відповідача ОСОБА_2В.), було укладено спірний договір оренди землі, що належить їй (позивачеві) на праві приватної власності, про що їй повідомлено не було, що підтвердили в судовому засіданні представники сторін, хоч це і створювало для неї юридичні наслідки та суперечило її внутрішній волі, а про існування даного договору їй стало відомо лише у жовтні 2015 року, коли вона отримала його копію від ОСОБА_4, при цьому доводи відповідачів про те, що їй було відомо про договір оренди землі з 2009 року, коли вона нібито отримала грошові кошти в сумі 10 000 гривень, є абсурдними, оскільки договір оренди був укладений 10 грудня 2010 року, а вона вважала, що за отримані кошти дозволила ОСОБА_2 користуватись своєю земельною ділянкою протягом десяти років, але вона в жодному разі не мала наміру передавати її ТОВ «ЗПВ «Супутник».

08 жовтня 2015 року звернулася до Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області з заявою, в якій прохала повідомити ОСОБА_2, що скасовує видану на його імя довіреність на користування належною йому земельною ділянкою, а тому вважає, що оскільки кожен має право на справедливий і публічний розгляд її справи, а відповідно до законодавства строк позовної давності почав спливати з моменту підписання договору оренди земельної ділянки між ОСОБА_2 та ТОВ «ЗПВ «Супутник», тобто 23 грудня 2010 року, проте через життєві обставини (похилий вік, юридична недосвідченість, корупційні бюрократичні перешкоди), вона отримала копію спірного договору оренди землі та звернулася за правовою допомогою лише у жовтні 2015 року, то в звязку з зазначеним прохала поновити строк для звернення з позовом до суду за захистом свого порушеного права, оскільки вона позбавлена права розпоряджатися та користуватися своїм майном, не отримує кошти за орендну земельної ділянки і не має іншої можливості захистити своє право законним шляхом, окрім звернення до суду.

Позивач ОСОБА_1, яка не надала згоди про допит її в якості свідка за клопотанням представника відповідача ОСОБА_2, в судовому засіданні 29 серпня 2016 року позов підтримав в повному обсязі та пояснила, що має у власності земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яку здає в оренду. В 2009 році їй потрібні були грошові кошти, і вона звернулась до ОСОБА_4 з приводу можливого надання їй таких коштів, за отримання яких вона передасть свій сертифікат на землю на 10 років, про що в сільській раді підписала довіреність, за якою передала ОСОБА_2 право користуватися належною їй земельною ділянкою на 10 років, але обставин її підписання вже не памятає. Грошові кошти вона отримувала від ОСОБА_4 двічі: 10000,00 гривень при видачі довіреності та пізніше - 12000, 00 гривень, оскільки мала потребу в грошових коштах для себе, але на даний час з цим не згодна і хоче повернути свою землю. Оглянувши наявну у матеріалах цивільної справи копію довіреності (а.с.7 т.1), підтвердила наявність в ній свого підпису, при цьому пояснила, що обставини видачі довіреності та її оформлення не памятає.

Представники позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5, ОСОБА_6, які діють на підставі довіреності від 04 грудня 2015 року (а.с.41,43 т.1, а.с.50-51 т.2) в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позовній заяві. Крім цього, пояснили, що не оспорюють факту видачі позивачем довіреності відповідачеві ОСОБА_2, оскільки на день її оформлення позивач мав потребу у грошових коштах, але домовленість була про те, що користуватись землею буде відповідач, а строк такого користування становить 10 років, а не 49 років як зазначено в укладеному між відповідачами у справі договорі оренди земельної ділянки. Грошові кошти позивачем були отримані як орендна плата на перед за 10 років. Довіреність як односторонній правочин є нікчемним, оскільки посвідчений особою, яка не мала права посвідчувати довіреності на розпорядження земельною ділянкою як нерухомим майном, а тому і договір оренди земельної ділянки, який укладено представником позивача за нікчемним правочином у формі довіреності є недійсним. Крім цього договір оренди не відповідає вимогам Закону України «Про оренду землі», в тому числі в частині суттєвих умов договору, а також не відповідає внутрішньому волевиявленню позивача. Прохали поновити строк на звернення з даним позовом до суду, оскільки він пропущений позивачем з поважних причин, так як про наявність спірного договору оренди позивач дізнався лише в 2015 році після отримання його копії.

Відповідач ОСОБА_2, який допитаний за його згодою в якості свідка, в судовому засіданні 29 серпня 2016 року позов не визнав та пояснив, що з позивачем ОСОБА_1 особисто не знайомий. Від ОСОБА_4, яка за його дорученням вела перемови з громадянами про оренду земельних ділянок, він дізнався, що ОСОБА_1 бажає здати свою земельну ділянку в оренду, оскільки їй потрібні грошові кошти. Він згодився надати їй необхідні кошти та взяти її земельну ділянку в оренду, а ОСОБА_4 оговорювала з власником землі умови передачі йому земельної ділянки та підготувала для цього необхідні документи, в тому числі довіреність на його імя на користування земельною ділянкою позивача, оскільки оформити в цей період договір оренди земельної ділянки було не можливо, так як вона вже знаходилась в оренді у іншого орендаря, у звязку з чим земельною ділянкою до закінчення зазначеного договору оренди землі він не користувався. В послідуючому на підставі довіреності ним як представником власника земельної ділянки було оформлено договір оренди належної ОСОБА_1 земельної ділянки на 49 років. Грошові кошти були сплачені ОСОБА_1 за передачу йому у користування земельної ділянки в момент оформлення довіреності через ОСОБА_4 спочатку в сумі 10000,00 гривень, а пізніше 12000,00 гривень наперед за 10 років оренди земельної ділянки. Чи обумовлювали з власником землі передачу земельної ділянки строком на 49 років він не памятає, але це зазначено в розписці позивача, а тому вважає, що укладення договору оренди земельної ділянки ним проведено у відповідності до наданих йому за довіреністю повноважень, яка передбачала право передачі земельної ділянки в оренду іншим особам, так як укладення такого договору не є розпорядженням земельною ділянкою. Після укладення договору оренди земельної ділянки він отримував орендну плату до 2015 року до відкликання ОСОБА_1 своєї довіреності.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_7 позов не визнав та пояснив, надавши і письмові заперечення (а.с.54-60,88-94 т.1), що за даним позовом позивач посилається на наявність двох груп порушень, які є самостійними підставами позову, оскільки мають різну правову природу та походження у часі. До першої групи відноситься невідповідність виданої позивачем довіреності вимогам діючого законодавства, наслідком чого є недійсність укладення на її підставі договору оренди земельної ділянки, в той час як волевиявлення позивача на видачу довіреності було вільним та відповідало його внутрішній волі, оскільки він перед підписанням був ознайомлений з її змістом, а потім її підписав, після чого до 2015 року її не оскаржував у встановленому законом порядку. Крім цього, наявність його добровільного волевиявлення підтверджується отриманням ним орендної плати на перед в сумі 10000,00 гривень, а потім позивач отримав від відповідача ОСОБА_2 ще 12000,00 гривень в рахунок орендної плати вказаної земельної ділянки, а вказане свідчить, що саме для укладення договору оренди земельної ділянки і видавалась довіреність, яка видана у встановленому законом порядку та формі, а тому є дійсною, при цьому не внесення її до електронного реєстру не може бути підставою її недійсності, в той час, як правочин може бути визнано недійсним лише в разі недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені лише частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 ЦК України.

До другої групи підстав визнання недійсним договору оренди земельної ділянки позивачем віднесено невідповідність договору оренди земельної ділянки вимогам чинного законодавства, в той час як оспорюваний договір повністю відповідає типовому договору оренди землі, затвердженому постановою КМУ №220 від 03.03.2004 року зі змінами, які діяли на період його укладення. На період укладення спірного договору зазначення кадастрового номеру земельної ділянки не відносилось до суттєвих умов договору оренди земельної ділянки, при цьому в п.п.10,-13 договору передбачені умови індексації орендної плати, а в п.20 умови і строки передачі земельної ділянки, а до договору додано копію державного акту на право приватної власності на землю, в якому вказано кадастровий номер земельної ділянки, місце розташування та межі земельної ділянки, що дозволяє її ідентифікувати та визначити межі на місцевості. В той же час, позивачем не надано жодних доказів тому, що відповідачем передавалась спірна земельна ділянка в суборенду, як не доведено і порушення прав орендодавця орендарем укладенням спірного договору оренди, який пройшов державну реєстрацію, а відповідно в перевірку на відповідність діючому законодавству. Прохали в задоволенні позовних вимог відмовити як по суті, так з врахуванням пропуску позивачем строку позовної давності на звернення з даним позовом до суду, оскільки строки позовної давності спливли ще в 2011 році, а до суду звернувся позивач лише в 2015 році і будь-які підстави для поновлення строку позовної давності як пропущених з поважних причин відсутні.

Представник відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Завод пластмасових виробів «Супутник» в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що товариство користується земельною ділянкою відповідно до умов договору оренди земельної ділянки, який було укладеного від імені ОСОБА_1 її представником за довіреністю ОСОБА_2, про укладення кого позивачка була проінформована в 2011 році. Договір оренди земельної ділянки пройшов державну реєстрацію, а тому підприємство має всі передбачені законом підстави для її використання. Орендна плата за договором оренди спочатку виплачувалась за довіреністю ОСОБА_2, а з 2015 року виплачується особисто ОСОБА_1, якою було відкликано видану представнику довіреність.

Представник третьої особи - відділу Держгеокадастру у Солонянському районі Дніпропетровської області, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.43 т.2), в судове засідання 29 серпня 2016 року не зявився, надавши листа про розгляд справи у відсутність їх представника (а.с.48 т.2). В судовому засіданні 10 лютого 2016 року вважав, що договір оренди земельної ділянки є дійсним, оскільки пройшов державну реєстрацію.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні показала суду, що в листопаді 2009 році до неї як секретаря Сурсько-Михайлівської сільської ради звернулася ОСОБА_1 з проханням оформити довіреність на імя ОСОБА_2 на передачу в користування її земельної ділянки, при цьому вона повідомила, що хоче отримати орендну плату на перед, щоб допомогти дітям, і таке її волевиявлення є добровільним. На прохання останньої вона підготувала проект довіреності строком на 10 років та розяснила наслідки її видачі. ОСОБА_1 прочитала довіреність, після чого її підписала, хоча ОСОБА_1 хотіла видати довіреність на більший строк, щоб ОСОБА_2 міг укладати договір оренди землі з іншими особами. Оформляючи дану довіреність, вважала, що передача земельної ділянки в оренду є користуванням, а не розпорядженням нею, а тому вона як секретар сільської ради мала право її посвідчити, оскільки такі повноваження є у посадових осіб органу місцевого самоврядування. Довіреність нею не вносилась до реєстру довіреностей, оскільки це для цього ОСОБА_1 необхідно було звернутись самій до нотаріуса, так як посадові особи сільської ради не мали до даного реєстру доступу. Довіреність оформлялась в одному екземплярі і була видана на руки особі, яка її оформляла. Оформлення довіреності посадовою особою сільської ради в місцевості, де не має нотаріуса, не є її нотаріальним посвідченням, а є прирівняною до нотаріального посвідчення. ОСОБА_1 також зверталася до неї з приводу припинення дії довіреності, на що вона розяснила їй, що необхідно про це повідомити довірену особу, та допомогла скласти відповідну заяву.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні показала суду, що в 2009 року до неї звернулася ОСОБА_1, яка повідомила, що хоче продати свою земельну ділянку, яка належить їй, або здати її в довгострокову оренду на 49 років, так як їй потрібні грошові кошти. На підприємстві, де працює, вона займається оформленням договорів оренди земельних ділянок для підприємства, а тому їй відомо, що земельну ділянку продати не можна, але можна здати в довгострокову оренду, про що вона повідомила останню. Про цю розмову вона повідомила ОСОБА_2, за домовленістю з яким вона займається оформленням документів на оренду землі. ОСОБА_2 дав їй доручення провести переговори з ОСОБА_1 як оформити оренду його земельної ділянки, оскільки офіційний договір оренди землі можна було оформити лише через рік після закінчення укладеного власником раніше договору оренди з іншим підприємством ТОВ «Солонянський Агросервіс». Після перемовин з ОСОБА_1 остання видала довіреність на імя ОСОБА_2 на користування земельною ділянкою та правом передачі її в оренду, а вона передала їй грошові кошти в сумі 10000,00 гривень як орендну плату на перед за оренду належної їй земельної ділянки, починаючи з 2010 року, але у цьому році він ще не міг нею користуватися. Крім довіреності, вона також передала їй копію паспорта, копію довідки про присвоєння ідентифікаційного коду, державного акту на право власності на земельну ділянку. В подальшому всі дії по оформленню договору оренди земельної ділянки вчиняв ОСОБА_2 як представник ОСОБА_1, так як довіреність була видана на укладення в послідуючому договору оренди на максимальний строк, тобто на 49 років, оскільки саме так хотіла ОСОБА_1 В 2011 році до неї повторно звернулась ОСОБА_1 по питанню, що їй сплатили належним чином орендну плату за одну земельну ділянку, а не за дві, та прохала доплатити їй ще 12000,00 гривень. В цей же день вона (свідок ОСОБА_4Ф.) передала їй ці кошти та оформила розписку про їх видачу на бланку видатного касового ордеру, а також надала позивачеві ОСОБА_1 для ознайомлення договір оренди на 49 років, укладений з ТОВ ЗПВ «Супутник». За даним договором ОСОБА_2 отримував орендну плату за ОСОБА_1 В 2015 році ОСОБА_1 звернулася до неї з приводу повернення земельної ділянки, оскільки договір укладено на тривалий термін, а вона цього не бажає, після чого вона (свідок) повторно розяснила ОСОБА_1, що згідно договору її земельна ділянка передана у користування ТОВ «Супутник» на 49 років, оскільки вона бажала продати чи здати в оренду свою земельну ділянку. ОСОБА_2 отримував орендну плату за земельну ділянку чотири роки, а по виданій сумі грошових коштів ОСОБА_1 отримала наперед орендну плату приблизно за 8 років оренди. Крім того, пояснила, що ОСОБА_1 в жовтні 2011 року було перший раз вручено копію договору оренди земельної ділянки з ТОВ «Завод пластмасових виробів «Супутник» від 23 грудня 2010 року, а в 2015 році такий договір було вручено їй повторно, за яким сплачено ОСОБА_1 в якості орендної плати за земельну ділянку 22000,00 гривень.

Суд, заслухавши пояснення позивача та його представників, відповідача ОСОБА_2 та його представника, представника відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «ТОВ «Агрополімердеталь», третьої особи, покази свідків, дослідивши наявні у справі та надані сторонами у судовому засіданні письмові докази в межах заявлених позовних вимог, приходить до наступного.

Положеннями ч.1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а ч. 1 ст. 15 цього Кодексу передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду на захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а способами захисту може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом.

Статтею ст.237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє, при цьому представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно до ч.1,3 статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Положеннями статті 239 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє, при цьому згідно ч.1 ст.240 цього Кодексу представник зобовязаний вчиняти правочини за наданими йому повноваженнями особисто.

Відповідно до ст.241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Положеннями частин 1,3 ст.244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватись за довіреністю, а довіреність є письмовий документ що видається однією особою для представництва перед третіми особами. Тобто видача довіреності односторонній правочин.

Згідно ч.1 ст.245 ЦК України, передбачено, що форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчиняти правочин, а відповідно до ч.3 даної статті (з урахуванням внесених законом України №514-У1 (514-17) від 17 вересня 2009 року змін) встановлено, зокрема, що довіреність особи, яка проживає у населеному пункті, де немає нотаріусів, може бути посвідчена уповноваженою на це посадовою особою орган місцевого самоврядування, крім довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, довіреностей на управління і розпорядження корпоративними правами та довіреностей на користування і розпорядження транспортними засобами. Довіреності, посвідчені зазначеними в частині третій посадовими особами, прирівнюються до нотаріально посвідчених.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.247 ЦК України строк довіреності встановлюється у довіреності, а якщо строк довіреності е встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії. Довіреність, у якій не вказана дата її вчинення, є нікчемною.

Частиною першою ст.249 ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною20 травня 2005 року Солонянською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області державного акту на право приватної власності на землю серії ДП №039215 ОСОБА_1 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 10.0221 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Сурсько-Михайлівської сільської ради Солоняського району Дніпропетровської області (а.с.13,173 т.1).

Згідно договору оренди землі №106 від 01 січня 2005 року та довідки ТОВ «Солонянський Агросервіс» належна позивачеві ОСОБА_1 земельна ділянка до 12 серпня 2010 року знаходилась в оренді в ТОВ «Солонянський Агросервіс» (а.с.166-168 т.1).

В судовому засіданні згідно пояснень позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, допитаного в якості свідка, та свідків ОСОБА_8, ОСОБА_4 встановлено, що позивач ОСОБА_1 бажала продати свою земельну ділянку, але оскільки згідно чинного законодавства це не можливо, тому вона звернулася з приводу передачі в довгострокову оренду належної їй земельної ділянки до ОСОБА_4 допомогти їй це зробити, оскільки потребувала грошових коштів, що не оспорювали в судовому засіданні і представники позивача ОСОБА_5, ОСОБА_6

Про прохання ОСОБА_1 щодо передачі в довгострокову оренду земельної ділянки ОСОБА_4 повідомила відповідача ОСОБА_2, який як фізична особа згодився надати ОСОБА_1 грошові кошти в якості виданої наперед орендної плати за передачу йому позивачем в користування земельної ділянки за договором оренди.

Судом встановлено, що в листопада 2009 року та 11 жовтня 2011 року грошові кошти ОСОБА_4 від імені ОСОБА_2 в сумі 10000,00 гривень та відповідно 12000,00 гривень були передані позивачеві ОСОБА_1 як отримана на перед орендна плата. Факт видачі та отримання грошових коштів підтвердив в судовому засіданні позивач ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_2, свідок ОСОБА_4, а тому зазначені вище обставини згідно ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Крім цього, факт видачі та отримання грошових коштів підтверджується письмовою розпискою, складеною свідком ОСОБА_4, на бланку видаткового касового ордеру без реквізитів будь-якої юридичної особи, в якій зазначено, що ці грошові кошти є виплаченою наперед орендною платою за земельну ділянку 10,0221 га за договором оренди з ТОВ «Спутник» на 49 років (а.с.178 т.1), підпис під якою позивач ОСОБА_1 не оспорювала.

Оскільки на день отримання грошових коштів належна на праві власності позивачеві ОСОБА_1 земельна ділянка знаходилась за раніше укладеним договором оренди №106 від 01 січня 2005 року в оренді в ТОВ«Солонянський Агросервіс» (а.с.167-168), то сторони домовились про оформлення довіреності, за якою позивач ОСОБА_1 передає ОСОБА_2, від імені якого перемовини вела ОСОБА_4, в користування належну їй земельну ділянку.

05 листопада 2009 року ОСОБА_1 видала на імя ОСОБА_2 довіреність, за якою уповноважила бути її представником з усіма повноваженнями з питань користування належною їй на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ДП №039215 від 20 травня 2005 року земельною ділянкою площею 10,0221 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, для чого надала йому право представляти її інтереси в будь-яких установах чи підприємствах, подавати від її імені заяви та інші документи, що стосуються виконання передбаченого в довіреності, укладати договори оренди, одержувати необхідні довідки, документи, належні йому за договором оренди гроші, розписуватись за нього, а також вчиняти інші дії, повязані з цією довіреністю, яка була укладена в письмовій формі та посвідчена секретарем Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області та зареєстрована в реєстрі за №24. Довіреність видана з правом передовіри строком на 10 років (а.с.7,172 т.1).

Підпис під даною довіреності виконано довірителем ОСОБА_1, що вона підтвердила в судовому засіданні та не оспорювали інші учасники процесу.

Згідно статті 37 Закону України «Про нотаріат» в редакції, яка була чинною на період виникнення спірних правовідносин з урахуванням змін, внесених Закону N 1054-VI ( 1054-17 ) від 03.03.2009 року у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: 1) вживають заходів щодо охорони спадкового майна; 2) посвідчують заповіти (крім секретних); 3) видають дублікати посвідчених ними документів; 4) засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них; 5) засвідчують справжність підпису на документах.

Відповідно до стаття 40 цього Закону до нотаріально посвідчених довіреностей прирівнюються, зокрема, довіреності осіб, які проживають у населених пунктах, де немає нотаріусів, посвідчені уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, крім довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, довіреності на управління і розпорядження корпоративними правами та довіреностей на користування та розпорядження транспортними засобами, а вказані положення Закону кореспондуються з ч.3 ст.245 ЦК України, та свідчать про те, з дня набрання законної сили, внесених Закону N 1054-VI ( 1054-17 ) від 03.03.2009 року до зазначених законів змін, посадові особи місцевого самоврядування не мають права нотаріально посвідчувати довіреності, а праві посвідчувати довіреності, прирівняні до нотаріально посвідчених, при цьому, виходячи зі змісту частини сьомої статті 40 вказаного вище Закону, посвідчення таких довіреностей має відбуватися з дотриманням вимог Закону України «Про нотаріат» та інших нормативно-правових актів, в тому числі: Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 №419 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 06.07.2006 №940 (далі-Порядок), наказу Міністерства юстиції України від 31.10.2006 №83/5 «Про затвердження форм реєстру для реєстрації заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, посвідчувальних написів на них та зразків цих документів», в редакції, яка діяла на період виникнення спірних правовідносин.

Згідно до вимог пунктів 6,7,8 Порядку посадові особи встановлюють особу громадянина України - за паспортом громадянина України, що звернулася за посвідченням довіреності, та перевіряють її цивільну дієздатність. При посвідченні довіреностей посадові особи: 1) роз'яснюють фізичним особам, від імені яких посвідчуються довіреності, їх права і обов'язки, попереджають про наслідки їх посвідчення для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; 2) перевіряють відповідність посвідчуваних довіреностей вимогам закону та встановлюють дійсні наміри особи (правильне розуміння нею значення, умов правочину та його правових наслідків), що звернулася за посвідченням довіреності, до їх посвідчення, а також відсутність у неї будь-яких заперечень щодо кожної з умов правочину;3) попереджають про правові наслідки посвідчення довіреностей; 4) роз'яснюють порядок скасування довіреностей; 5) складають у разі потреби проекти довіреностей на усне прохання фізичних осіб. Обовязковими реквізитами довіреності є: місце і дата її складення (підписання), прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання представника і особи, яку представляють, а в разі потреби - посади, які вони займають. Довіреності підписуються довірителем у присутності посадової особи. тексти довіреностей повинні бути написані зрозуміло і чітко; дати в тексті посвідчуваних довіреностей щонайменше один раз позначаються словами. У довіреностях прізвища, імена та по батькові фізичних осіб, а також місце їх проживання зазначаються повністю.

Відповідно до пункту 9 Порядку для посвідчення довіреностей посадовими особами на відповідних документах вчиняються посвідчувальні написи за формами, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 31.10.2006 №83/5 «Про затвердження форм реєстру для реєстрації заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, посвідчувальних написів на них та зразків цих документів», а згідно з пунктом 10 Порядку посвідчені довіреності реєструються посадовими особами в реєстрі для реєстрації заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, форма якого встановлена наказом Міністерства юстиції України від 31.10.2006 №83/5. Кожна довіреність реєструється під окремим порядковим номером, який зазначається в посвідчувальному написі.

Відповідно до пункту 31 Порядку, довіреність посвідчується в одному примірнику. Посвідчена довіреність вручається особі, від імені якої вона посвідчена, або на прохання такої особи і за її рахунок надсилається за зазначеною нею адресою особі, на ім'я якої видана така довіреність. Водночас запис щодо посвідчених довіреностей вноситься у відповідний реєстр, форма якого наведена у додатку 1 наказу Міністерства юстиції України від 31.10.2006 №83/5 (у редакції наказу МЮУ від 11.12.2008 №2147/5) Форма №1 Реєстр для реєстрації заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених.

Таким чином, суд приходить до висновку, що при посвідчені довіреності від імені позивача посадова особа органу місцевого самоврядування по змісту, порядку реєстрації та видачі довіреності діяла відповідно до вимог чинного законодавства, при цьому не можуть бути прийняті і доводи позивача про те, що довіреність не внесена до Єдиного реєстру довіреностей (а.с.8 т.1), оскільки згідно п.2.1 Положення про Єдиний реєстр довіреностей (далі - Єдиний реєстр), затвердженого наказом МЮУ від 28.12.2006 №111/5 обов'язковій реєстрації у Єдиному реєстрі підлягають довіреності (у тому числі їх дублікати), посвідчені в нотаріальному порядку, та довіреності на право розпорядження майном, посвідчені посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, а також відомості про припинення їх дії. Реєстратор Єдиного реєстру (далі - Реєстратор) - державні нотаріальні контори; державні нотаріальні архіви; приватні нотаріуси, які уклали відповідні договори з Адміністратором та мають доступ до Єдиного реєстру через інформаційну мережу Міністерства юстиції України, вносять записи до Єдиного реєстру про посвідчені довіреності (у тому числі їх дублікати), про припинення дії довіреностей, перевіряють дійсність довіреностей (їх дублікатів) за даними Єдиного реєстру та видають витяги з Єдиного реєстру, а також виконують інші функції, передбачені цим Положенням.

Згідно п. 2.2 Положення реєстрація довіреностей (їх дублікатів), посвідчених посадовими, службовими особами, перерахованими в частині 3 статті 245 Цивільного кодексу України та пункту 4 частини другої статті 40 Закону України "Про нотаріат", а також відомості про припинення їх дії, здійснюється в Єдиному реєстрі за заявою довірителя про реєстрацію таких довіреностей. Заява про реєстрацію зазначених довіреностей надається реєстратору безпосередньо довірителем.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру довіреностей №29843092 від 15 жовтня 2015 року довіреність від 05 листопада 2009 року довірителем ОСОБА_1 не була належним чином зареєстрована (а.с.7-8,172 т.1), а вказане свідчить про те, що саме позивачка ОСОБА_1Г як довіритель на скористалась своїм правом на реєстрацію вказаної довіреності в Єдиному реєстрі довіреностей.

Статтею 792 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Положеннями частини 4 статті 124 Земельного кодексу України, в редакції, яка діяла на період виникнення спірних правовідносин, передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем, при цьому підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди.

Відповідно до статті 125 цього Кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренда землі», в редакції яка діяла на день видачі довіреності, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

З урахування зазначеного, суд приходить до висновку, що видана 05 листопада 2009 року позивачем ОСОБА_1 довіреність на імя відповідача ОСОБА_2 наділяла останнього усіма повноваженнями з питань користування земельною ділянкою, в тому числі передавати її в оренду, а не передавав цю ділянку в користування самого ОСОБА_2, при цьому ОСОБА_1, підписавши довіреність, усвідомлював всі наслідки її видачі іншій особі, що підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_4, ОСОБА_8, відповідач ОСОБА_2, допитаний в якості свідка, та не оспорювала і сама позивачка та її представники.

Відповідно до ст.219 ЦК України у разі недержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є недійсним. Суд може визнати такий правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від її волі.

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

З урахуванням зазначеного, рішення Конституційного Суду України від 5 лютого 2004 року у справі N 1-5/2004, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 довіреність видана не на розпорядження нерухомим майном, до якого згідно ст.181 ЦК України відноситься і земельна ділянка, а на здійснення від імені власника правомочності щодо передачі права володіння та користування нею, в тому числі і права укладення договорів оренди, який він відповідно до ч.3 ст.238 ЦК України у своїх інтересах укласти не міг, у звязку з чим вона за змістом та формою відповідає вимогам чинного на день її видачі та посвідчення посадовою особою місцевого самоврядування законодавства, а тому відсутні підстави вважати її нікчемною і як наслідок нікчемності відсутні підстави визнання недійсним укладеного в послідуючому на підставі одностороннього правочину договору оренди земельної ділянки.

23 грудня 2010 року відповідач ОСОБА_2, діючи як представник позивача ОСОБА_1 на підставі довіреності від 05 листопада 2009 року, уклав з ТОВ Завод пластмасових виробів «Супутник» договір оренди землі без номеру, відповідно до якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 10,0221 га, яка знаходиться на території Сурсько-Михайлівської сільської ради і належить орендодавцю на підставі державного акта на право власності на землю серії ДП №039215 від 20 травня 2005 року, п.9 якого передбачено, що договір укладено строком на 49 років (а.с.11-13, 14,14,169-173 т.1).

Договір оренди землі від 23 грудня 2010 року зареєстрований в відділі Держкомзему у Солонянському районі Дніпропетровської області за №00179 17 жовтня 2012 року (а.с.12,170 оборотна сторона т.1).

Як встановлено в судовому засіданні поясненнями позивача, показів свідка ОСОБА_4 про наявність зазначено вище договору оренди землі позивачеві стало відомо в 2011 році, коли вона вперше була повідомлена про укладення спірного договору оренди землі та отримала його копію, а повторно його копію отримала також в 2015 році.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу, зокрема, шляхом визнання угоди недійсною.

Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, а відповідно до ст.27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Згідно статей 13,14 Закону України «Про оренду землі», в редакції чинній на день укладення спірного договору оренди землі, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.

Постанови Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 року N 220 з послідуючими змінами було затверджено Типову форму договору оренди землі.

Статтею 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом.

Статтями 16,17,18 цього Закону встановлено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Укладення договору оренди земельної ділянки може бути здійснено на підставі цивільно-правового договору або в порядку спадкування. Передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації, при цьому строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років, а укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до п.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 11 лютого 2010 року «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» до 01 січня 2013 року державна реєстрація зокрема, договорів оренди земельних ділянок, проводиться територіальними органами земельних ресурсів.

Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, а відповідно до ст.27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Як вбачається з тексту укладеного 23 грудня 2010 року договору оренди (а.с.11-14,169-174 т.1) передбачено: в п.п.9-14 - розмір, види орендної плати, обчислення орендної плати з урахуванням індексів інфляції, порядок її сплати та відповідальність за несвоєчасну її сплату, в п.18 передача земельної ділянки здійснюється без проекту її відведення, а п.20 - передача земельної ділянки орендарю здійснюється у тижневий строк після державної реєстрації за актом приймання передачі, а вказане свідчить, що умови договору оренди відповідають вимогам Закону України «Про оренду землі» та затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 року N 220 з послідуючими змінами Типовій формі договору оренди землі, а доводи позивача, щодо невідповідності договору оренди в цій частині зазначеним положенням Закону зводяться до переоцінки його умов та їх субєктивному тлумаченню.

Не знайшли свого підтвердження і доводи позивача про те, що в договорі оренди відсутній кадастровий номер земельної ділянки, оскільки така вимога не передбачена ст.15 Закону України «Про оренду землі» як істотна умова договору, а кадастровий номер земельної ділянки зазначений у виданому на імя ОСОБА_1 20 травня 2005 року Солонянською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області державному акті на право приватної власності на землю серії ДП №0339215 (а.с.13,173 т.1).

В судовому засіданні встановлено, що договір оренди земельної ділянки від 23 грудня 2010 року дійсно не містить передбаченої ст.15 Закону України «Про оренду землі» такої істотної умови договору оренди як умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, але в судовому засіданні позивачем не доведено, що відсутність даної умови договору привела до порушення його прав як власника земельної ділянки, на що неодноразово вказував у правових висновках Верховний суд України при розгляді справ з аналогічних правовідносин (справа №60215 цс14 від 21.01.2015 року, №6-849цс15 від 09.12.2015 року, №6-233цс14 від 04.02.2015 року та інші), відповідно до яких визначено, що з урахуванням частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, частини першої статті 15 Цивільного кодексу України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси при цьому суд повинен установити: чи дійсно порушуються права орендодавця у звязку з відсутністю в договорі умов, передбачених статтею 15 указаного Закону, визначити істотність цих умов, а також зясувати, у чому саме полягає порушення законних прав чи інтересів цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Більш того, в судовому засіданні не встановлено, щоб відповідач ТОВ «Завод пластмасових виробів «Супутник» вчиняв такі дії чи мав намір їх вчинити (а.с.176 т.1), а згідно п.19 договору передбачено, що право обміну земельної ділянки є у орендаря лише в разі наявності згоди орендодавця. Орендар має право лише передавати земельну ділянку в суборенду без зміни її цільового призначення і умов договору та відповідно до чинного законодавства, а відповідно до п.30 договору право орендаря на передачу у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки не передбачено.

Таким чином судом встановлено, що позивачеві ОСОБА_1 з дня видачі довіреності, тобто з 05 листопада 2009 року достовірно було відомо про видачу ним на імя ОСОБА_2 одностороннього правочину, згідно якого він уповноважив останнього бути його представником з усіма необхідними повноваженнями з питань користування належної йому земельної ділянки, в тому числі з правом укладення договору оренди земельної ділянки, підписання договору та отримання орендної плати.

Як встановлено в судовому засіданні позивач отримала на перед орендну плату за десять років оренди належної йому на праві власності земельної ділянки, тобто в межах строку дії довіреності, що сама підтвердила в судовому засіданні. Відповідач ОСОБА_2 в межах повноважень з довіреністю до 2015 року отримував орендну плату по укладеному 23 грудня 2010 року договору оренди земельної ділянки, що підтверджується довідкою ТОВ ЗПВ «Супутник» (а.с.177 т.1).

В подальшому позивачем ОСОБА_1 08 жовтня 2015 року було скасовано довіреність, що вбачається з її заяви, поданої до Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області за реєстровим номером №17 заяви (а.с.9 т.1).

Судом неодноразово розяснялось представникам позивача право як на уточнення позовних вимог, в тому числі щодо строку укладеного договору оренди землі, який виходить за межі строку дії довіреності, так і щодо надання доказів, на підтвердження заявлених позовних вимог, але позивач своїм правом не скористався, тому судом приймає рішення в межах заявлених позовних вимог.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 цього Кодексу встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема ч. 1 ст. 203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

З урахуванням зазначеного, в межах заявлених позовних вимог та досліджених доказів, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні позивачем не доведено наявність і інших підстав для визнання договору оренди недійсним внаслідок його невідповідності вимогам Закону України «Про оренду землі», а тому відсутні визначені законом підстави для його задоволення, у звязку з чим в задоволені позову необхідно відмовити.

Крім цього, розглядаючи заяву позивача про поновлення строків позовної давності, а також заяву відповідача ОСОБА_2 та його представника про застосування строків позовної давності, суд приходить до наступного.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 267 ЦК України - загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, при цьому відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до ст. 259 ЦК України - позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Положеннями статті 260 цього Кодексу передбачено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу при цьому порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Частинами першою та третьої стаття 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Статтею 267 цього Кодексу встановлено, що особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

В судовому засіданні встановлено, що позивачеві ОСОБА_1 було достовірно з дня посвідчення 05 листопада 2009 року довіреності про наявність зазначеного одностороннього правочину, наслідки нікчемності якого прохали застосувати за позовною заявою як одну з підстав визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 23 грудня 2010 року, державна реєстрація якого була проведена за №00179 17 жовтня 2012 року, про наявність якого позивачеві стало достовірно відомо в 2015 році, що не оспорювала в судовому засіданні і позивачка, а оскільки на день звернення з даним позовом до суду 27 листопада 2015 року (а.с.2 т.1) встановлений законом строк позовної давності з дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, не сплив, то відсутні визначені законом підстави для його поновлення, при цьому судом не можуть бути враховані доводи позивача щодо строку позовної давності щодо нікчемності правочину з посилання на ч.4 ст.258 ЦК України, оскільки ці положення з 2011 року виключені з даної статті, як відсутні і підстави для застосування строків позовної давності за заявою представника відповідача ОСОБА_2 як підстави для відмовити в задоволенні позову.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в задоволені позову необхідно відмовити не по наслідкам застосування строку позовної давності, а по суті позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.16,203,204,215,219,237-247, 249,256,259,260,261,267,396,792 ЦК України; ст.ст.124,125,152 Земельного Кодексу України; Законом України Про оренду землі; Законом України «Про нотаріат», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст. 10, 11, 56, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Завод пластмасових виробів «Супутник», ОСОБА_2, третя особа - відділ Держгеокадастру у Солонянському районі Дніпропетровської області про поновлення строків позовної давності, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та визнання недійсним договору оренди землі відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Солонянський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 05 вересня 2016 року.

Головуючий: суддя