Справа № 645/4607/16-ц
Провадження № 2/645/2531/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 листопада 2016 р. м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Федорової О.В

при секретарі судового засідання Петленко І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 підприємства "Харківводоканал"

про захист прав споживача, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 підприємства «Харківводоканал» про захист прав споживача, в якому просив суд визнати незаконним та припинити пред'явлення позивачу з боку відповідача зобов'язань щомісячної сплати за 8,1 куб.м. водопостачання та 11,1 куб.м. водовідведення. В обґрунтування свого позову посилався на те, що він проживає за адресою: м. Харків, Салтівське шосе, 256, кв. 130 та вказав, що не укладав з відповідачем договору на надання та сплату послуг водопостачання в кількості 8,1 куб.м. та водовідведення в кількості 11,1 куб.м. на місяць, а тому вважає, що в силу ст. 11, ч. 2 ст. 509 ЦК України та ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у нього не виникло перед відповідачем зобовязання по сплаті за таку кількість водопостачання та водовідведення. Позивач вказав, що його волевиявлення було направлено на отримання послуг водопостачання та водовідведення в кількості, передбаченій Постановою Кабінету Міністрів України № 409 від 06.08.2014 року, а саме в розмірі встановлених державою соціальних норм водопостачання в кількості 2,4 куб.м. та водовідведення в кількості 4,0 куб.м.. Крім того, позивач наголосив, що він фактично не користувався вказаними послугами в кількості понад встановлених соціальних норм водопостачання та водовідведення, та на неодноразові звернення позивача відповідачем жодних доказів щодо кількості фактично використаних позивачем послуг водопостачання та водовідведення помісячно не надано.

Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб.

Позивач в судовому засіданні підтримав позов в повному обсязі та просив суд його задовольнити.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечувала проти позову в повному обсязі та просила суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що позивач мешкає у багатоквартирному будинку, який підключено до централізованої системи водопостачання та водовідведення, заяв про відключення квартири від системи водопостачання та водовідведення до відповідача не надходило, доказів неотримання послуг або отримання їх з альтернативних джерел позивачем не надано. Нарахування за послуги централізованого водопостачання та водовідведення за адресою мешкання позивача проводяться КП «Харківводоканал» у відповідності до встановлених норм водоспоживання і водовідведення, затверджених Рішенням виконавчого комітету Харківської міської Ради народних депутатів «Про встановлення та застосування норм водоспоживання і водовідведення, та порядок розрахунків» від 09.04.1997 року №256 (зі змінами від 29.12.2000 за № 1886, від 20.09.2006 № 721), які для житлових будинків квартирного типу з водою та каналізацією (з ванною) та ЦГВ складають: на послуги централізованого холодного водопостачання - 8,1 куб.м на одну особу на місяць, послуги централізованого водовідведення - 11,1 куб.м. на особу на місяць. Крім того, представник наголосила, що позивач здійснює часткові оплати за надані послуги та отримує житлово-комунальну субсидію, що підтверджує фактичне надання послуг відповідачем та отримання їх позивачем. Також, представник відповідача вказала, що КП «Харківводоканал», на виконання вимог п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», підготував (на основі типового) договір, у засобах масової інформації громадян було проінформовано про необхідність укладення договору на надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення. Щомісяця у кожній квитанції на оплату послуг відповідач пропонує споживачам укласти договір, а у своїх відповідях на письмові звернення позивача КП «Харківводоканал» неодноразово пропонувало укласти договір на надання послуг централізованого постачання холодної води та водовідведення та направляло у двох екземплярах зазначений договір для підписання. Однак, позивачем не було укладено договір на надання послуг водопостачання та водовідведення, при тому, що від послуг він не відмовлявся, і по теперішній час користується послугами у повному обсязі. Представник наголосила, що відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від сплати цих послуг.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 проживає в квартирі № 130 будинку № 256 по Салтівському Шосе в місті Харкові та є споживачем послуг центрального постачання холодної води та централізованого водовідведення, які надає Комунальне підприємство «Харківводоканал».

Судом встановлено, що не заперечувалось сторонами у справі, що договір на надання послуг водопостачання та водовідведення між сторонами не укладався.

Позивач стверджує, що отримує послуги водопостачання та водовідведення в кількості, що не перевищує розміру встановлених державою соціальних норм водопостачання в кількості 2,4 куб.м. та водовідведення в кількості 4,0 куб.м., передбачених Постановою Кабінету Міністрів України № 409 від 06.08.2014 року, тому вважає незаконним предявлення КП «Харківводоканал» йому обовязку щодо щомісячної сплати за 8,1 куб.м. водопостачання та 11,1 куб.м. водовідведення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Позивач наголосив, що його волевиявлення було направлено на отримання послуг водопостачання та водовідведення в кількості, передбаченій Постановою Кабінету Міністрів України № 409 від 06.08.2014 року, а саме в розмірі встановлених державою соціальних норм водопостачання в кількості 2,4 куб.м. та водовідведення в кількості 4,0 куб.м., у звязку з чим він неодноразово звертався до відповідача з пропозицією укласти відповідний договір на запропонованих ним умовах в цій частині, проте відповідач йому відмовив.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого cамоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідач є виконавцем послуг водопостачання та водовідведення, визначений відповідним рішенням Харківської міської ради «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 23.12.1998 року № 1407 «Про визначення виконавців послуг в житловому фонді міста» (зі змінами від 16.05.2012 року № 286).

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Разом з тим, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України по справі 20 квітня 2016 року по справі 221/515/15-а.

За змістом ст. 633 ЦК України публічним є договір в якому одна із сторона - підприємець взяла на себе обов'язок виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться. Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Договором є усна чи письмова угода між споживачем та продавцем (виконавцем) про якість, термін, ціну та інші умови, по яким реалізується продукція. Підтвердженням дії усної угоди та факту існування договірних відносин між сторонами є квитанції про оплату послуг та факт оплати споживачами послуг водопостачання та водовідведення.

Аналіз ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету міністрів України від 21.07.2005 року № 630, свідчить про те, якщо між сторонами договір не укладено, то послуги надаються відповідно до загальних вимог Закону та вищезазначених правил. До учасників правовідносин застосовуються умови встановлені типовим договором.

Таким чином встановлено, що КП «Харківводоканал» надає у квартиру № 130 будинку № 256 по Салтівському Шосе в місті Харкові, послуги з водопостачання та водовідведення згідно Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води».

Статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов'язки споживача житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом.

До обов'язків споживача комунальних послуг, які встановлено ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», входить, в тому числі, оплата за житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку (ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, водовідведення, газ, електрична, теплова енергія і інші послуги) підлягають до оплати крім квартирної плати за затвердженими у встановленому порядку тарифами.

Відповідно до п. 5 ч. З ст. 20 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» та п. 17, 18, 20, 30 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року, споживач повинен своєчасно у встановлений термін сплачувати надані послуги.

Згідно з п. 33, п. 32 пп. 16, «Правил надання послуг централізованого опалення, поставки холодної та гарячої води та водовідведення», затвердженого постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630 та ст. 15 Закону України «Про житлово- комунальні послуги» від 24.06.2004 року №1875 -IV, згідно яких у разі неналежного надання або ненадання послуг виконавцем, споживач повідомляє про це виконавця в усній формі, чи за допомогою телефонного зв'язку, чи у письмовій формі, якщо виконавець ніяким чином не відреагував на звернення, споживач самостійно складає акт-претензію, який підписує ще два споживача; перерахунок нарахувань проводиться на підставі акту - претензії, який складається споживачем та представником виконавця послуг та скріплюється їх підписами.

Належних та допустимих доказів неналежного надання або ненадання послуг виконавцем послуг КП «Харківводоканал» ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» №2918 від 10.01.2002 року споживач зобов'язаний своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.

Згідно з п. 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць; плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 призначено субсидію на житлово-комунальні послуги, у тому числі на послуги з водопостачання та водовідведення.

У статті 46 Конституції України передбачено право громадянина на соціальний захист, якому кореспондується обов'язок держави щодо його фактичного забезпечення, зокрема, за рахунок коштів Державного бюджету України.

Законодавчим актом, який визначає правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, є ОСОБА_4 України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» № 2017-ІІІ від 05 жовтня 2000 року.

Цим Законом визначено, що державні соціальні гарантії - це встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій та нормативи витрат (фінансування) - показники поточних і капітальних витрат з бюджетів усіх рівнів на забезпечення задоволення потреб на рівні, не нижчому від державних соціальних стандартів і нормативів (стаття 1 цього Закону).

Статтею 9 зазначеного Закону передбачено, зокрема, встановлення державою нормативів користування житлово-комунальними послугами, щодо оплати яких держава надає пільги.

Із статті 5 цього Закону вбачається, що державні соціальні стандарти і нормативи формуються, встановлюються та затверджуються у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за участю та погодженням з іншими сторонами соціального партнерства, якщо інше не передбачено Конституцією України та законами України.

Таким чином, нормами чинного законодавства України передбачено право Кабінету Міністрів України формувати, встановлювати та затверджувати державні соціальні стандарти і нормативи користування послугами, на які надаються пільги та субсидії.

Кабінетом Міністрів України з метою забезпечення державних соціальних гарантій у сфері житлово-комунального обслуговування, приведення існуючих норм споживання житлово-комунальних послуг до їх фактичного обсягу споживання, дотримання принципу соціальної справедливості під час надання пільг і субсидій, відповідно до статей 5 і 9 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» видано постанову Кабінету Міністрів України № 409 від 06 серпня 2014 року «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунальних послуг».

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 березня 2015 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2015 року визнано законною постанову Кабінету Міністрів України № 409 від 06 серпня 2014 року «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунальних послуг». Із зазначених судових рішень вбачається, що вказана постанова Кабінету Міністрів України видана з дотриманням критеріїв, визначених статтею 2 КАС України та з метою забезпечення державних соціальних гарантій у сфері житлово-комунального обслуговування, приведення існуючих норм споживання житлово-комунальних послуг до їх фактичного обсягу споживання, дотримання принципу соціальної справедливості під час надання пільг і субсидій.

Так, пунктом 3 цієї постанови встановлені соціальні нормативи користування житлово-комунальними послугами, щодо оплати яких держава надає пільги та встановлює субсидії.

Підпунктами 2, 4 пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України № 409 встановлені соціальні нормативи користування житлово-комунальними послугами, щодо оплати яких держава надає пільги та встановлює субсидії для користування послугами: з централізованого постачання холодної води - 2,4 куб. метра на одну особу на місяць за наявності централізованого постачання гарячої води та 4 куб. метра на одну особу на місяць за відсутності централізованого постачання гарячої води; з централізованого водовідведення - 4 куб. метра на одну особу на місяць.

Цією постановою встановлені єдині для всієї України соціальні нормативи користування послугами, на які надаються пільги та субсидії.

Згідно роз'яснення Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України від 28 жовтня 2014 року за №7/10-12779 зазначені нормативи встановлено за середніми нормами фактичного споживання послуг.

Водночас, в регіонах для нарахування плати за спожиті послуги з централізованого водопостачання і водовідведення застосовуються норми, затверджені органами місцевого самоврядування.

Ці норми встановлюються відповідно до Методики визначення нормативів питного водопостачання населення, затвердженої наказом Держжитлокомунгоспу України № 148 від 27 вересня 2005 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 жовтня 2005 року за №1210/11490 з урахуванням ступеню благоустрою житла, впливу кліматичних і екологічних факторів, забезпеченості населеного пункту водними ресурсами тощо. Такі норми є більшими або меншими за встановлені соціальні нормативи.

У разі встановлення органами місцевого самоврядування норм споживання води більшими за соціальні нормативи, для нарахування плати за послуги з централізованого водопостачання застосовується норма споживання води, затверджена органами місцевого самоврядування, а для визначення розмірів соціальної допомоги (пільг і субсидій) - соціальні нормативи.

Вищевказані соціальні нормативи користування комунальними послугами застосовуються при виділенні державою субвенцій на оплату пільг та субсидій з Державного бюджету України. За наявності приладів обліку води пільги нараховуються на фактичні обсяги споживання води (в межах соціальних норм), субсидії нараховуються на соціальну норму.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» № 2017-ІІІ від 05 жовтня 2000 року державні соціальні нормативи у сфері житлово-комунального обслуговування встановлюються з метою визначення державних гарантій щодо надання житлово-комунальних послуг та розмірів плати за житло і житлово-комунальні послуги, які забезпечують реалізацію конституційного права громадянина на житло.

До їх числа відносяться: гранична норма оплати послуг з утримання житла, житлово-комунальних послуг залежно від отримуваного доходу; соціальна норма житла та нормативи користування житлово-комунальними послугами, щодо оплати яких держава надає пільги та встановлює субсидії малозабезпеченим громадянам; показники якості надання житлово-комунальних послуг.

Соціальні норми і нормативи - це показники необхідного споживання, у тому числі й послуг, до яких можна віднести й послуги з водопостачання та водовідведення (абзац п'ятий статті 1 зазначеного Закону). ОСОБА_4 визначає, що нормативи споживання - це розміри споживання в натуральному виразі за певний проміжок часу (за рік, за місяць, за день) продуктів харчування, непродовольчих товарів поточного споживання та деяких видів послуг (абзац другий частини першої ст. 4 цього Закону).

На підставі нормативів споживання визначають нормативи фінансового забезпечення державних соціальних гарантій та здійснюється їх фінансування (ст. 21 цього Закону, стаття 102 Бюджетного кодексу України).

Як зазначив Конституційний Суд України в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також - гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

З урахуванням такого елемента принципу верховенства права, як пропорційності (розмірності) Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов'язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства.

Виходячи з наведеного, суд доходить висновку про дотримання принципу збалансованості визначення права на гарантовану законом пільгу за послуги водопостачання та водовідведення шляхом визначення у законодавстві соціальних нормативів користування житлово-комунальними послугами щодо оплати яких держава надає пільги та встановлює субсидії для користування послугами, що обумовлено фінансовою можливістю державного бюджету і в цілому відповідає інтересам суспільства про його справедливий і розумний розподіл в інтересах усіх громадян, які потребують соціальної допомоги. Тому у даному випадку обумовлене законом втручання у гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» від 04 листопада 1950 року право позивача на отримання гарантованої законом субсидії - слід вважати пропорційним і допустимим.

З урахуванням системного аналізу норм чинного законодавства та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання незаконним та припинення пред'явлення ОСОБА_2 підприємством "Харківводоканал" позивачу зобов'язань про щомісячну сплату за 8,1 куб.м. водопостачання та 11,1 куб.м. водовідведення за місцем проживання позивача, як просить позивач, оскільки нарахування послуг централізованого водопостачання та водовідведення проводиться КП «Харківводоканал» відповідно діючого законодавства України, тому позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 57, 60, 61, 79, 88, 169, 197, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 підприємства "Харківводоканал" про захист прав споживача, а саме про визнання незаконним та припинення пред'явлення позивачу ОСОБА_1 з боку відповідача ОСОБА_2 підприємства "Харківводоканал" зобов'язань про щомісячну сплату за 8,1 куб.м. водопостачання та 11,1 куб.м. водовідведення - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, через Фрунзенський районний суд м. Харкова. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Федорова О.В.