Справа№592/3744/15-ц
Провадження №2/592/279/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2016 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого: судді Бичкова І. Г. ,

при секретарях: Мечик Л. В. , Троценко Ю. Ю ,

за участю позивача: ОСОБА_1 ,

за участю представника позивача за довіреністю: ОСОБА_2 ,

за участю відповідачки: ОСОБА_3 ,

за участю представників відповідачки за договором: адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в приміщенні суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: служба у справах дітей Сумської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності (визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням) , -

В С Т А Н О В И В :

20.04.2015 року представник позивача ОСОБА_1 за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_2 звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: служба у справах дітей Сумської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності (визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням) , в якому він зазначив про те, що позивач ОСОБА_1 являється батьком малолітньої дитини, та законним представником ОСОБА_6. Відповідач ОСОБА_3 являється матірю малолітньої дитини ОСОБА_6 (копія свідоцтво про народження дитини додається) . Відповідно до рішення Зарічного районного суду м. Суми по справі № 2-4179/09 від 29.12.2009 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано (копія рішення про розірвання шлюбу додається) . Після розірвання шлюбу з 2010 року по 2012 рік малолітня дитина ОСОБА_6 проживала разом з матірю за місцем проживання матері ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1. В 2012 році відповідач ОСОБА_3 залишила свою доньку на батька. Позивач ОСОБА_1 проживає разом зі своєю дочкою з 2012 року та по сьогоднішній день за адресою: АДРЕСА_2. Малолітня дитина ОСОБА_6 відвідує комунальну установу Сумська спеціалізована школа І-ІІІ ступенів № 29. Позивач ОСОБА_1 на протязі трьох років самостійно займається вихованням дитини, самостійно вводить дитину до школи кожного дня. Також займається культурним, спортивним вихованням своєї доньки. Відповідач ОСОБА_3 не займається вихованням дитини, не піклується про фізичний та моральний стан своєї дитини. Після залишення дитини на батька в 2012 році мати змінила місце свого проживання, до дитини не приїжджає, батьку зовсім не телефонує та не турбується про свою дочку. Відповідно до рішення Ковпаківського районного суду м. Суми по справі № 592/8275/14-ц відповідача ОСОБА_3 було позбавлено батьківських прав (копія рішення додається) . Рішення не оскаржувалося відповідачем та 03.03.2015 року рішення набрало законної сили. На даний час відповідач зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. В останній раз позивач бачив свою колишню дружину в березні 2014 року, коли був укладений договір купівлі-продажу квартири, де покупець квартири являється малолітня ОСОБА_6. Позивачу також невідоме місце фактичного проживання та місце роботи відповідача (копія договору купівлі-продажу квартири додається) . За своїм місцем реєстрації відповідач ОСОБА_3 не проживає. Дану квартиру, яка належить малолітній ОСОБА_6 , відповідач здає в оренду третім особам. Квартира використається відповідачем не за призначенням. Після того, як квартира була куплена, відповідач в квартирі не проживає (більше 1 року) , не сплачує комунальні платежі, не проводить квартплату, та не доглядає за станом житла. Свідок ОСОБА_7, який являється батьком позивача та дідусем малолітньої ОСОБА_6 , зможе підтвердити в судовому засіданні той факт, що з березня 2014 року відповідач ОСОБА_3 однокімнатну квартиру в м. Сумах за адресою АДРЕСА_3, яка належить ОСОБА_6 , використовує не за призначенням, здає в оренду стороннім особам, кошти від оренди витрачає на себе, позивача до квартир не допускає та за комунальні послуги не сплачує. Відповідач не проживає за місцем реєстрації з моменту купівлі даної квартири, а мешкає зі своїм цивільним чоловіком в м. Білопілля. Відповідно до ст. 166 СК України, особа, яка позбавлена батьківських прав втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обовязків щодо її виховання, перестає бути законним представником дитини, втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. До набрання рішення Ковпаківського районного суду м. Суми про позбавлення батьківських по справі № 592/8275/14-ц відповідач ОСОБА_3 була законним представником дитини та відповідно до ст. 177 СК України мала права управляти майном дитини, без спеціального на те повноваження, та була зобовязана дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Але, будучи не позбавленою батьківських прав, відповідач в період з березня 2014 року по березень 2015 рік, порушувала норму ст. 177 СК України, а саме: не дбала про збереження майна (квартири) дитини та використовувала майно не за призначенням, з порушенням інтересів дитини. Зазначена ситуація триває і на даний час. Однокімнатна квартира в АДРЕСА_4, яка належить малолітній дочці позивача, здається з боку відповідача третім особам в оренду. В даній квартирі тимчасово проживає невідома особа позивачу, а саме: якийсь ОСОБА_8. Дану особу відповідач запустила в квартиру для отримання власного доходу. Але, позивач не надав жодного дозволу відповідачу на передання квартири стороннім особам в оренду. Відповідач на звязок не виходить до позивача, ключі від квартири віддавати не бажає, уникає всіляких зустрічей з позивачем, не бажає добровільно покинути квартиру, яка належить позивачу. Також відповідач чинить перешкоди позивачу в користування житлом. Відповідач не має повноважень користуватися спірною квартирою, так як, виходячи з приписів норм ЦК України, які регулюють подібні правовідносини, особа, яка не являється власником квартири та одночасно не являється членом сімї власника, має буди виселена за рішенням суду. Позивач не має можливості фактично управляти майном дитини внаслідок протиправних дій відповідача. Позивач не має можливості потрапити до квартири, не має можливості провести візуальних огляд майна, встановити в якому стані знаходяться меблі, телевізор, холодильник та інше майно, так як відповідач чинить перешкоди, неправомірно управляє квартирою, не надає ключі від квартири позивачу, уникає зустрічей, на телефонні дзвінки не відповіла, поштову кореспонденцію на пошті не отримує. Добровільно знятися з реєстрації відповідач також не бажає (додається копія претензії та конверту, який був направлений відповідачу, та який повернувся за терміном зберігання) . Працівник служби у справах дітей Сумської міської ради, а саме: ОСОБА_9 зможе підтвердити вищезазначене в судовому засіданні, так як вона брала участь у справі № 592/8275/14-ц в якості третьої особи та неодноразово виходила за місцем реєстрації відповідача для проведення інспектування, та на власні очі бачила, що в квартирі проживають сторонні особи, які з їх слів орендують квартиру у ОСОБА_3. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сімї. Тому в даному в випадку власник повинен звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Проте, суд захищаючи права власності громадян, усуває перешкоди у користуванні цією власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до п. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 2 ст. 167 СК України суд може постановити рішення про виселення того з батьків, хто позбавлений батьківських прав, з житлового приміщення, у якому він проживає з дитиною, якщо буде встановлено, що він має інше житло, у яке може поселитися, або постановити рішення про примусовий поділ житла чи його примусовий обмін. Відповідно до вищевикладеного, керуючись ст. ст. 160, 161 СК України; ст. ст. 3, 10, 110, 119, 120 ЦПК України, він просив суд: 1. Усунути перешкоди у здійсненні права власності позивачу ОСОБА_1 та визнати відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловою квартирою, яка розташована за адресою: 40000, АДРЕСА_5. 2. Зобовязати відповідача ОСОБА_3 передати ключі від квартири, яка знаходиться за адресою: 40000, АДРЕСА_5, позивачу ОСОБА_1. 3. Стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 сплачені позивачем та документально підтверджені судові витрати. 4. Викликати в судове засідання та допитати наступних свідків: ОСОБА_7, місце проживання, 40000, АДРЕСА_2 (вхідний № 12735/15 від 20.04.2015 року) (а. с. 4 7) .

21.07.2015 року представник відповідачки ОСОБА_3 за договором адвокат ОСОБА_5 надав в судовому засіданні заперечення представника відповідача адвоката ОСОБА_4 на позовну заяву, із змісту якого вбачається, що позивач подав позов про визнання відповідачки такою, що втратила право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_6, мотивуючи позов тим, що сторони являються батьками малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 29.12.2009 року шлюб між сторонами було розірвано, після розірвання шлюбу малолітня донька проживала із відповідачкою. В 2012 році відповідачка залишила доньку на виховання позивача. Заочним рішенням Ковпківського районного суду м. Суми від 29.12.202014 року, яке нібито набрало законної сили 03.03.2015 року відповідачку позбавлено батьківських прав стосовно її доньки ОСОБА_6 . Також позивач посилається на те, що не бачив відповідачки за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_7, на протязі більше одного року. Із позову виходить, що відповідачка за місцем реєстрації не проживає, квартира використовується не за призначенням. Також позивач наполягає на тому, що відповідачка не утримує вказану квартиру. Представники відповідачки ОСОБА_4 і ОСОБА_5 заперечують проти задоволенні позову з огляду на його незаконність та необґрунтованість. Правовідносини, які є предметом спору врегульовані ст. 405 ЦК України, відповідно до якої члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідачка проживає за місцем своєї реєстрації з моменту купівлі квартири по теперішній час. Вона утримує квартиру, що підтверджується квитанціями про оплату комунальних послуг, копії яких додаються. Пояснення позивача, показання свідка ОСОБА_7 про відсутність відповідачки за місцем проживання в той час коли вони нібито це перевіряли, є неналежними доказами того, що відповідачка не проживає за вказаною адресою без поважних причин понад один рік. В оренду квартира не здається. Позивачка неофіційно працює на ринку в м. Білопілля і щодня їздить в м. Білопілля на роботу. Це може бути підтверджене свідком ОСОБА_10, щодо якої суду буде подане клопотання про допит. Показання свідка ОСОБА_9 щодо відсутності відповідачки за місцем проживання в час її приходу за місцем реєстрації відповідачки є неналежним доказом відсутності відповідачки за місцем реєстрації без поважних причин на протязі понад один рік. Таким чином, позивач не довів існування умов для визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, передбачених ст. 405 ЦК України. Також, не відповідають дійсності посилання позивача на те, що ОСОБА_3 не сплачує комунальні послуги за квартиру. Представником відповідачки будуть надані платіжні документи, які засвідчують факт утримання квартири ОСОБА_3 , які відповідно до ст. 545 ЦК України є належним підтвердженням виконання ОСОБА_3 зобовязань по сплаті житлово-комунальних послуг. Позбавлення відповідачки батьківських прав не тягне за собою втрату права користування жилим приміщенням, бо ці відносини врегульовані тільки ст. 405 ЦК України. Враховуючи викладене, на підставі ст. 405 ЦК України, представник відповідачки ОСОБА_3 за договором адвокат ОСОБА_5 просив відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням (а. с. 97) .

19.08.2015 року представник позивача ОСОБА_1 за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_2 надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми уточнену позовну заяву (про усунення перешкод у здійсненні права власності) , в якій він зазначив про те, що в провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності. Розгляд справи призначений на 27.08.2015 року о 14 годині 00 хвилин. Позивач вважає за необхідне на даний час подати до суду уточнену позовну заяву. Відповідно до рішення Зарічного районного суду м. Суми по справі № 2-4179/09 від 29.12.2009 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано (копія рішення про розірвання шлюбу додається) . Відповідно до рішення Ковпаківського районного суду м. Суми по справі № 592/8275/14-ц відповідача ОСОБА_3 було позбавлено батьківських прав (копія рішення додається) . Рішення не оскаржувалося відповідачем та 03.03.2015 року рішення набрало законної сили. На даний час відповідач зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. В останній раз позивач бачив свою колишню дружину в березні 2014 року, коли був укладений договір купівлі-продажу квартири, де покупець квартири являється малолітня ОСОБА_6. Позивачу також невідоме місце фактичного проживання та місце роботи відповідача. За своїм місцем реєстрації відповідач ОСОБА_3 не проживає. Дану квартиру, яка належить малолітній ОСОБА_6 , відповідач здає в оренду третім особам. Квартира використається відповідачем не за призначенням. Після того, як квартира була куплена, відповідач в квартирі не проживає (більше 1 року) , не сплачує комунальні платежі, не проводить квартплату та не доглядає за станом житла. Відповідно до ст. 166 СК України особа, яка позбавлена батьківських прав, втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обовязків щодо її виховання, перестає бути законним представником дитини, втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. До набрання рішення Ковпаківського районного суду м. Суми про позбавлення батьківських по справі № 592/8275/14-ц відповідач ОСОБА_3 була законним представником дитини та відповідно до ст. 177 СК України мала права управляти майном дитини, без спеціального на те повноваження та була зобовязана дбати про збереження та використання майна дитини в п інтересах. Але, будучи не позбавленою батьківських прав, відповідач в період з березня 2014 року по березень 2015 рік, порушувала норму ст. 177 СК України, а саме: не дбала про збереження майна (квартири) дитини та використовувала майно не за призначенням, з порушенням інтересів дитини. Відповідач ключі від квартири віддавати не бажає, уникає всіляких зустрічей з позивачем, не бажає добровільно покинути квартиру, яка належить позивачу. Також відповідач чинить перешкоди позивачу в користування житлом. Відповідач не має повноважень користуватися спірною квартирою, так як, виходячи з приписів норм ЦК України, які регулюють подібні правовідносини, особа, яка не являється власником квартири, та одночасно не являється членом сімї власника, має буди виселена за рішенням суду. Позивач не має можливості фактично управляти майном дитини внаслідок протиправних дій відповідача. Позивач не має можливості потрапити до квартири, не має можливості провести візуальних огляд майна, встановити в якому стані знаходяться меблі, телевізор, холодильник та інше майно, так як відповідач чинить перешкоди, неправомірно управляє квартирою, не надає ключі від квартири позивачу, на телефонні дзвінки не відповіла, поштову кореспонденцію на пошті не отримує. Добровільно знятися з реєстрації відповідач також не бажає. Працівник служби у справах дітей Сумської міської ради, а саме: ОСОБА_9 підтвердила вищезазначене письмовим документом, який вона направила до суду (документ знаходиться в матеріалах справи) , так як вона брала участь у справі № 592/8275/14-ц в якості третьої особи та неодноразово виходила за місцем реєстрації відповідача для проведення інспектування та на власні очі бачила, що в квартирі проживають сторонні особи, які з їх слів орендують квартиру у ОСОБА_3. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сімї. Тому в даному в випадку власник повинен звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Проте, суд захищаючи права власності громадян, усуває перешкоди у користуванні цією власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до п. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 2 ст. 167 СК України суд може постановити рішення про виселення того з батьків, хто позбавлений батьківських прав, з житлового приміщення, у якому він проживає з дитиною, якщо буде встановлено, що він має інше житло, у яке може поселитися, або постановити рішення про примусовий поділ житла чи його примусовий обмін. Відповідно до вищевикладеного, керуючись ст. ст. 160, 161 СК України; ст. ст. 3, 10, 110, 119, 120 ЦПК України, він просив суд: 1. Усунути перешкоди у здійсненні права власності позивачу ОСОБА_1. 2. Визнати відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловою квартирою, яка розташована за адресою: 40000, АДРЕСА_7. 3. Виселити відповідача ОСОБА_3 з квартири, в якій вона зареєстрована, яка знаходиться за адресою: 40000, АДРЕСА_7. 4. Стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 сплачені позивачем та документально підтверджені судові витрати: - судовий збір; - оплату за надання правової допомоги в розмірі 1500,00 грн. (вхідний № 26910 від 19.08.2015 року) (а. с. 115 117) .

14.09.2015 року представник відповідачки ОСОБА_3 за договором адвокат ОСОБА_4 надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми заперечення представника відповідача ОСОБА_3 на прийняття судом уточненої позовної заяви ОСОБА_1 В редакції 18.08.2015 року, в якій він зазначив про те, що позивач подав позов про визнання відповідачки такою, що втратила право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_7. 18.08.2015 року позивач подав позовну заяву в новій редакції та просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування житлової квартирою, та виселити її із вказаної квартири. Він повідомляє суд про те, що дана уточнена позовна заява не може бути прийнята судом до розгляду через недотримання позивачем строків подання даної позовної заяви, а також порушення ним норм цивільно-процесуального права. Так, відповідно до ст. 31 ЦПК України позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову (тільки) до початку розгляду судом справи по суті. Відповідно до ст. 173 ЦПК України розгляд справи по суті розпочинається доповіддю головуючого про зміст заявлених вимог та про визнання сторонами певних обставин під час попереднього судового засідання, після чого зясовується, чи підтримує позивач свої вимоги, чи визнає відповідач вимоги позивача та чи не бажають сторони укласти мирову угоду або звернутися для вирішення спору до третейського суду. У разі розгляду справи за відсутності відповідача головуючий доповідає про позицію останнього щодо заявлених вимог, викладену в письмових поясненнях. При частковому визнанні позову відповідачем головуючий зясовує, у якій саме частині позов визнається. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, початок судового розгляду відбувся 30.06.2015 року о 10:14:44, що підтверджується журналом судового засідання (а. с. 72) . З цього часу позивач не має право змінювати підставу або предмет розгляду, а може тільки збільшити або зменшити розмір поданих раніше позовних вимог (в даному випадку однієї) . В даному випадку позивач подав так звану уточнену позовну заяву, де він фактично одночасно змінює предмет та підставу позову, додаючи нову позовну вимогу та додатково посилаючись на ст. 161 СК України, як на її підставу, що є недопустимим, а не збільшує розмір вже поданої позовної вимоги. Це фактичне подання нового позову після початку розгляду справи по суті. Така уточнена позовна заява в редакції від 18.08.2015 року не може бути прийнята судом та розглянута у даній справі, про що має бути постановлена відповідна ухвала. Враховуючи викладене, на підставі ст. 31 ЦПК України, він просив суд відмовити позивачу ОСОБА_1 в прийнятті та розгляді уточненої позовної заяви (про усунення перешкод у здійсненні права власності) в редакції 18.08.2015 року (а. с. 130) .

Представники третьої особи начальник служби у справах дітей Сумської міської ради ОСОБА_11 , заступник начальника служби у справах дітей Сумської міської ради ОСОБА_12 неодноразово надавали суду письмові пояснення, із змісту яких вбачається, що право дитини на майно та житло, яке закріплено міжнародним та чинним національним законодавством, є одним з основних прав, адже без мінімальної забезпеченості житлом і майном нормальне існування дитини неможливе. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними та законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради ОСОБА_3, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, надано дозвіл на продаж від імені її малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, належної їй 1/2 частки вищевказаної квартири з одночасною купівлею на імя вищевказаної малолітньої квартири АДРЕСА_8. Слід зазначити, що службою у справах дітей Сумської міської ради двічі відмовлено ОСОБА_3 в наданні дозволу на продаж належної ОСОБА_6 1/2 частини квартири за умови придбання на імя дитини будинку в місті Ворожба Білопільського району, іншої квартири, яка не відповідала санітарно-гігієнічним нормам. ОСОБА_3 зареєструвала своє місце проживання в квартирі, належній малолітній ОСОБА_6 за адресою: м. Суми, вул. Металургів, буд. 2, кв. З, передала квартиру в найм, змінила замки, кошти від передачі квартири в оренду витрачала на власні цілі, комунальні платежі не сплачувала. Рішенням Ковпаківського районного суду № 592/8275/14-ц від 29.12.2014 року ОСОБА_3 позбавлено батьківських прав відносно доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4. Відповідно до ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обовязків щодо її виховання, перестає бути законним представником дитини, втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сімям з дітьми, не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником, не може одержати в майбутньому тих майнових прав, повязаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування) , втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Службою у справах дітей Сумської міської ради на вимогу суду 23.06.2015 року (вих. № 1159/29.01-14) надано суду наявні матеріали, які необхідні для повного та всебічного розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Представник служби у справах дітей Сумської міської ради ОСОБА_9 не є зацікавленою особою у даній справі, надати інші пояснення та інші документи, ніж ті, які надані як третьою особою, неможливо. Враховуючи вищевикладене, служба у справах дітей Сумської міської ради просить розглядати справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: служба у справах дітей Сумської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування, без участі її представника згідно чинного законодавства, не порушуючи прав та законних інтересів дитини (а. с. 33, 44, 91, 110, 135, 136, 144, 152, 158, 169, 176, 186) .

У відкритому судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав, дав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Він просив суд: 1. Усунути перешкоди у здійсненні права власності позивачу ОСОБА_1 та визнати відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловою квартирою, яка розташована за адресою: 40000, АДРЕСА_5. 2. Зобовязати відповідача ОСОБА_3 передати ключі від квартири, яка знаходиться за адресою: 40000, АДРЕСА_5, позивачу ОСОБА_1. 3. Стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 сплачені позивачем та документально підтверджені судові витрати.

У відкритому судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_2 позов підтримав з урахуванням уточненої позовної заяви, дав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві та в уточненій позовній заяві. Він просив: 1. Усунути перешкоди у здійсненні права власності позивачу ОСОБА_1 та визнати відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловою квартирою, яка розташована за адресою: 40000, АДРЕСА_5. 2. Зобовязати відповідача ОСОБА_3 передати ключі від квартири, яка знаходиться за адресою: 40000, АДРЕСА_5, позивачу ОСОБА_1. 3. Виселити відповідача ОСОБА_3 з квартири, в якій вона зареєстрована, яка знаходиться за адресою: 40000, АДРЕСА_7. 4. Стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 сплачені позивачем та документально підтверджені судові витрати.

У відкритому судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_3 за договором адвокат ОСОБА_5 позов не визнав, дав пояснення, аналогічні викладеним в запереченні на позовну заяву від 21.07.2015 року.

У відкритому судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_3 за договором адвокат ОСОБА_4 позов не визнав, дав пояснення, аналогічні викладеним в запереченні на позовну заяву від 21.07.2015 року та від 14.09.2015 року.

Представники третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача начальник служби у справах дітей Сумської міської ради ОСОБА_11 , заступник начальника служби у справах дітей Сумської міської ради ОСОБА_12 просили розглянути справу без участі представника служби у справах дітей Сумської міської ради. Відтак суд дійшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутність представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача представника служби у справах дітей Сумської міської ради, що у повній мірі узгоджується та не суперечить положенням ч. 2 ст. 158 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1, пояснення представника позивача за нотаріально посвідченою довіреністю: ОСОБА_2, пояснення представників відповідачки ОСОБА_3 за договором: адвокатів ОСОБА_5, ОСОБА_4, пояснення свідків: ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , дослідивши та перевіривши письмові докази справи, встановивши такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини, суд дійшов до наступного висновку.

Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2 ст. 405 ЦК України) . ЦК України виділив в якості самостійного право членів сімї власника житла на користування цим житлом. Члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Дана норма покликана гарантувати права осіб-членів сімї у разі, коли вони в силу положень СК України не стають співвласниками житла. За своєю правовою природою це право проживання є правом сервітутного типу і відноситься до особистих сервітутів. Особистий характер даного сервітуту полягає у тому, що воно встановлюється в інтересах певної особи, яка має статус члена сімї власника житлового приміщення. Хоча ознакою сімї за СК України є спільне проживання та ведення спільного побуту, однак є ряд випадків, коли особи будуть вважатися членами сімї, не проживаючи разом. З даного аналізу можна зробити висновок, що ч. 1 ст. 405 ЦК України тяжіє швидше до житлового законодавства, ніж до сімейного.

До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 ЖК України (ч. 4 ст. 156 ЖК України) . Дана стаття визначає права і обовязки членів сімї власника жилого будинку (квартири) , які не є його співвласниками. За загальним правилом обсяг прав членів сімї щодо користування жилим приміщенням дорівнює обсягу прав власника житла. Рівність прав членів сімї та власника житла виявляється тільки у тому, що вони, як і власник, можуть повною мірою використовувати житло за призначенням. Члени сімї власника, які проживають у житловому приміщенні, зобовязані дбайливо ставитись до житла і можуть використовувати його винятково за призначенням (ст. 6 ЖК, ч. 1 ст. 383 ЦК України) . Повнолітні члени сімї, крім того, зобовязані нести витрати щодо утримання житла та прибудинкової території. У разі припинення сімейних відносин з власником колишні члени його сімї не позбавляються права користування житловим приміщенням. Водночас за відсутності у власника та колишніх членів сімї домовленості про безоплатне користування житлом останні мають вносити квартирну плату і оплачувати комунальні послуги на тих же засадах, що і наймач (ч. 3 ст. 162 ЖК України) . Доцільно підкреслити, що вибуття певної особи зі складу сімї власника житла із збереженням за нею права на користування житлом і появою обовязку сплачувати зазначені платежі не перетворює її на наймача житла, адже відносини найму ґрунтуються на договорі, а права колишніх членів сімї на законі. Зміст ч. 1 ст. 402 ЦК дає підстави стверджувати, що в даному випадку має місце сервітут, встановлений в силу закону.

Крім того, суд бере до уваги положення Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні № 875-XII від 21.03.1991 року (із змінами і доповненнями) , із змісту яких вбачається, що діяльність держави щодо інвалідів виявляється у створенні правових, економічних, політичних, соціальних, психологічних та інших умов для забезпечення їхніх прав і можливостей нарівні з іншими громадянами для участі в суспільному житті та полягає у наданні пристосованого житла; інваліди мають переважне право на поліпшення житлових умов в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Аналізуючи встановлені обставини справи, наведені нормативно-правові акти, якими врегульовані вказані спірні правовідносини, суд дійшов до наступного висновку.

Що стосується вимоги позивача ОСОБА_1 про усунення перешкоди у здійсненні права власності позивачу ОСОБА_1 та визнання відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловою квартирою, яка розташована за адресою: 40000, АДРЕСА_5, то суд дійшов до наступного висновку.

Отже, оскільки ані представник позивача ОСОБА_1 за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_2, ані позивач ОСОБА_1 не надали суду будь-яких доказів того, що останній беззаперечно є власником спірної квартири, в силу вимог закону, а саме: ст. ст. 317, 319, 325 ЦК України; оскільки ані представник позивача ОСОБА_1 за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_2, ані позивач ОСОБА_1 не надали належних, допустимих та переконливих доказів того, що відповідачка ОСОБА_3 була відсутня за адресою: АДРЕСА_9, без поважних причин понад один рік, тобто доказів того, що в період часу з 20.04.2014 року до 20.04.2015 року вона постійно була відсутня за вищевказаною адресою; оскільки припинення сімейних відносин з позивачем ОСОБА_1 не позбавляє відповідачку ОСОБА_3 права користування спірною квартирою, відтак суд дійшов до висновку про те, що в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Що стосується вимоги позивача ОСОБА_1 про зобовязання відповідача ОСОБА_3 передати ключі від квартири, яка знаходиться за адресою: 40000, АДРЕСА_5, позивачу ОСОБА_1, то суд дійшов до наступного висновку.

Отже, оскільки ані відповідачка ОСОБА_3, ані представник відповідачки ОСОБА_3 за договором адвокат ОСОБА_5, ані представник відповідачки ОСОБА_3 за договором адвокат ОСОБА_4 не спростували факт небажання відповідачки ОСОБА_3 надати позивачу ОСОБА_1 ключі від спірної квартири; оскільки ані відповідачка ОСОБА_3, ані представник відповідачки ОСОБА_3 за договором адвокат ОСОБА_5, ані представник відповідачки ОСОБА_3 за договором адвокат ОСОБА_4 не довели суду протилежного та не надали суду з цього приводу взагалі будь-яких доказів, відтак суд дійшов до висновку про те, що в цій частині позовні вимоги слід задовольнити.

Що стосується вимоги позивача ОСОБА_1 про виселення відповідача ОСОБА_3 з квартири, в якій вона зареєстрована, яка знаходиться за адресою: 40000, АДРЕСА_7, то суд дійшов до наступного висновку.

Отже, оскільки представник позивача ОСОБА_1 за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_2 не до початку, а після початку розгляду справи по суті змінив предмет позову, тобто матеріальний зміст позовних вимог позивача ОСОБА_1, який проявляється в матеріально-правовій заінтересованості отримати певне матеріальне благо; оскільки ані представник позивача ОСОБА_1 за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_2, ані позивач ОСОБА_1 не надали суду документального підтвердження сплати судового збору за предявлення вимоги немайнового характеру, а саме: вимоги про виселення відповідачки ОСОБА_3, у порушення абз. 2 ч. 3 ст. 6 Закону України Про судовий збір № 3674-VI від 08.07.2011 року (із змінами і доповненнями) ; оскільки представник позивача ОСОБА_1 за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_2 не конкретизував вимогу про виселення, а саме: виселення з наданням чи без надання іншого жилого приміщення відповідачці ОСОБА_3; оскільки виселенням відповідачки ОСОБА_3, інваліда 3 групи з дитинства, можуть бути порушені її права, гарантовані Законом України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні (а. с. 83) , відтак суд дійшов до висновку про те, що в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Що стосується вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 сплачені позивачем та документально підтверджені судові витрати, то суд дійшов до наступного висновку.

Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (ч. 1 ст. 88 ЦПК України) . Тобто пропорційність застосовується, насамперед, коли позов має майновий характер, адже лише вони можуть мати розмір. Водночас правило пропорційності є загальним, а тому повинно застосовуватися як в майнових, так і в немайнових справах. Коли йдеться про позов немайнового характеру, то пропорційність визначається залежно від кількості вимог. Наприклад, якщо було заявлено дві вимоги, а задоволено лише одну, то позивачу повинно бути присуджено половину судових витрат. Згідно п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 року (із змінами і доповненнями, внесеними Постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 25.09.2015 року) вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (ч. 1 ст. ст. 88 ЦПК України) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI) . Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру) , то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Оскільки в даному випадку при частковому задоволенні позову немайнового характеру можливо визначити вимогу пропорційності розподілу судових витрат, відтак суд дійшов до висновку про те, що з ОСОБА_3 слід стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. , тобто пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що прямо передбачено ч. 1 ст. 88 ЦПК України (а. с. 2, 3) .

Що стосується вимоги представника позивача ОСОБА_1 за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 сплачені позивачем та документально підтверджені судові витрати, а саме: оплату за надання правової допомоги в розмірі 1500,00 грн. , то суд дійшов до наступного висновку.

Згідно довіреності, нотаріально посвідченої 27.06.2014 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_13 , позивачем ОСОБА_1 були надані ОСОБА_2 повноваження представника. Саме в такому процесуальному статусі останній брав участь у справі (а. с. 20) . Таким чином, ОСОБА_2 брав участь у розгляді справи у якості представника за довіреністю із повноваженнями представника, передбаченими ст. 44 ЦПК України. Крім того, позивач ОСОБА_1 не заявляв клопотання про залучення ОСОБА_2 до участі у справі як особи, яка надає правову допомогу, статус якої передбачений ст. 56 ЦПК України. Крім того, суд не постановляв ухвалу про допуск до участі у справі ОСОБА_2 як особи, яка надає правову допомогу. Отже, вимоги представника позивача ОСОБА_1 за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 сплачених позивачем та документально підтверджених судових витрат, а саме: оплати за надання правової допомоги в розмірі 1500,00 грн. , є необґрунтованими.

Таким чином, на основі зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, давши їм належну оцінку, суд дійшов висновку про те, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: служба у справах дітей Сумської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності (визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням) , слід задовольнити частково.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 208, 209, 213 215, 218, 222 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: служба у справах дітей Сумської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності (визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням) , задовольнити частково.

Зобовязати відповідача ОСОБА_3 передати ключі від квартири, яка знаходиться за адресою: 40000, АДРЕСА_7, позивачу ОСОБА_1.

У задоволенні решти вимог відмовити за необґрунтованістю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. .

Рішення може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду Сумської області через суд першої інстанції Ковпаківський районний суд м. Суми, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий: І.Г. Бичков