Справа № 379/1737/15-ц Головуючий у І інстанції Бойко М. Г.
Провадження № 22-ц/780/3515/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 18.07.2016
УХВАЛА

Іменем України

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого:ОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника товариства з обмеженою відповідальністю «Відродження» - ОСОБА_5 на рішення Таращанського районного суду Київської області від 20 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «Відродження» про визнання недійсним договорів оренди земельних ділянок, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Відродження» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

В обґрунтування позову вказувала, що їй на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія КВ № 074895 від 23 грудня 2003 року належить земельна ділянка площею 2,0820 га, яка розташована на території Великоберезянської сільської ради і призначена для ведення особистого селянського господарства.

Восени 2015 року позивачка звернулася до ТОВ «Відродження» з приводу виділення їй в натурі даної земельної ділянки для власного використання за призначенням в звязку з тим, що договір оренди земельної ділянки не укладався.

Проте, позивачці у відповідь на це працівниками ТОВ «Відродження» у вересні місяці 2015 року було надано примірник договору оренди даної земельної ділянки № 563 від 01.06.2012 року, згідно якого позивачка передала відповідачу належну їй, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія КВ № 074895 від 23 грудня 2003 року, земельну ділянку площею 2,0820 га в оренду строком на пять років. Також було надано акт прийому-передачі даної земельної ділянки.

Строк дії договору розпочався з дати державної реєстрації 14.11.2012 року і закінчуватиметься 14.11.2017 року.

ОСОБА_6 стверджує, що підпис від її імені в даному договорі оренди земельної ділянки виконано не нею, а іншою невідомою особою.

Просила визнати недійсним договір оренди земельної ділянки № 563 від 01.06.2012 року, укладений між нею та відповідачем; вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 20 квітня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки № 563 від 01.06.2012 року укладений між ОСОБА_6 та ТОВ «Відродження».

Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ТОВ «Відродження» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що ОСОБА_6 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія КВ № 074895 від 23 грудня 2003 року належить земельна ділянка площею 2,0820 га, яка розташована на території Великоберезянської сільської ради і призначена для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до Договору оренди земельної ділянки № 563 від 01.06.2012 року, укладеного між ОСОБА_6 та ТОВ «Відродження», позивачка передала відповідачу належну їй відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія КВ № 074895 від 23 грудня 2003 року земельну ділянку площею 2,0820 га у оренду строком на пять років.

Строк дії договору розпочався з дати державної реєстрації 14.11.2012 року і закінчується 14.11.2017 року. Отже, на день подання позову договір діє.

Восени 2015 року позивачка звернулася до відповідача з приводу виділення їй в натурі даної земельної ділянки для власного використання за призначенням в звязку з тим, що договір оренди земельної ділянки не укладався.

Проте, у відповідь на це, працівниками відповідача у вересні місяці 2015 року позивачці було надано примірник договору оренди спірної земельної ділянки № 563 від 01.06.2012 року, згідно якого позивачка передала відповідачу належну їй відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія КВ № 074895 від 23 грудня 2003 року земельну ділянку площею 2,0820 га в оренду строком на пять років. Також було надано акт прийому-передачі даної земельної ділянки.

Позивачка категорично стверджує, що вказаний договір не укладала та його не підписувала.

Відповідно до Висновку експертів № 1289/1290/16-32 від 12.03.2016 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи встановлено, що підписи від імені ОСОБА_6, в графі «Орендодавець» договору оренди земельної ділянки№ 563 від 01.06.2012 року та акті прийому-передачі земельної ділянки від 01.06.2012 року, виконано не ОСОБА_6, а іншою особою з наслідуванням її підпису.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди на підставі ч. 3 ст. 203 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність волевиявлення учасника правочину (орендодавця) ОСОБА_6 під час укладення оренди землі № 563 від 01.06.2012 року.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія погоджується, виходячи з наступного.

У відповідності до статті 2 Закону України "Про оренду землі", відносини, що повязані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України).

За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України "Про оренду землі".

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним обєднанням і організаціям, а також іноземним державам.

Згідно із ст.13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 статті 203 Цього кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи № 1289/1290/16-32 від 12.03.2016 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи встановлено, що підписи від імені ОСОБА_6, в графі «Орендодавець» договору оренди земельної ділянки № 563 від 01.06.2012 року та акті прийому-передачі земельної ділянки від 01.06.2012 року, виконано не ОСОБА_6, а іншою особою з наслідуванням її підпису.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Також ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до п.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Виходячи із вищевикладеного та зазначених норм права суд першої інстанції зробив вірний висновок про відсутність волевиявлення орендодавця ОСОБА_6 під час укладення оренди землі № 563 від 01.06.2012 року і з цих підстав правильно визнав недійсним спірний договір оренди.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги, щодо дійсності даного договору, оскільки сторонами виконувалися його умови і позивач протягом усього часу отримувала орендну плату, а відповідач користувався спірною земельною ділянкою, то вони колегією суддів розцінюються критично, з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами 12 липня 2007 року було укладено договір оренди спірної земельної ділянки, який передував оспорюваному договору, і відповідно підписано акт приймання передачі земельної ділянки.

Дані обставини визнаються сторонами.

Тобто, фактично після закінчення першочергового договору оренди відповідач продовжував використовувати земельну ділянку позивача, за що сплачував орендну плату і будь-яких заперечень з боку позивача не надходило.

Частиною шостою статті 33 Закону України "Про оренду землі" однією з підстав поновлення договору оренди землі передбачено: у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Отже, враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що відповідач мав можливість іншим чином захистити своє право оренди, а ніж укладати спірний договір оренди з невстановленою особою, оскільки безспірно встановлено (а.с.74 зв.), що позивач даний договір оренди від 01.06.2012 року та акт приймання-передачі (додаток до договору) не підписувала, а тому волевиявлення на його укладання не виявляла.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відповідно до ст. 212 ЦПК України, повно і всебічно дослідив та оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює, дійшов вірного висновку, що позивач не надавала своєї згоди на укладання оспорюваного договору оренди, а тому він є недійсним, та таким, що порушує її права, як власника земельної ділянки, і такі висновки суду цілком узгоджуються з матеріалами справи, дослідженими апеляційним судом.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, при розгляді справи апеляційним судом, колегією суддів не виявлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Відродження» - ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Таращанського районного суду Київської області від 20 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Р.В.Березовенко

Судді: Н.С.Воробйова

ОСОБА_3