Провадження № 22-ц/783/4184/16 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Савуляка Р.В.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

за участі секретаря: Куцика І.Б.,

з участю: прокурора Панькевича Р.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської місцевої прокуратури № 1, поданої в інтересах держави в особі Львівської міської ради, Інспекції державного ахітектурно-будівельного контролю у м. Львові на рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11 січня 2016 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлові приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 192,1 кв.м.

Рішення суду оскаржила Львівська місцева прокуратура №1, відповідно до наказу Генерального прокурора України від 28 травня 2015 року №гн «Про організацію роботи органів прокуратури щодо представництва інтересів громадянина або держави в суді та їх захисту при виконанні судових рішень.

В апеляційній скарзі посилається на те, позивачем не долучено жодного документа, який би давав право виконувати будівельні роботи, а також належно затвердженого проекту.

Реконструйоване нежитлове приміщення площею 192,1 м кв., що розташоване по АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом, а відтак, ОСОБА_2 не може вважатися добросовісним володільцем зазначеного майна, що виключає можливість застосування до цих правовідносин положення ст. 344 ЦК України.

Статтею 376 ЦК України передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушенням будівельних норм і правил, а тому право власності за набувальною давністю на об'єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом.

Суд не врахував, що користування позивачем частиною нежитлових приміщень здійснювалися на підставі розпоряджень Галицької районної адміністрації від 22 серпня 1997 року №994 та від 19 листопада 1997 року №1344 безстроково, то таке володіння добросовісним не вважається, а у ОСОБА_2 відсутні підстави для набуття права власності на дані приміщення за набувальною давністю.

Судом першої інстанції не вирішено питання про залучення до участі у справі Державної архітектурно-будівельної інспекції України.

Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 січня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора Панькевича Р.В. на підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

У відповідності до ст. 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Перебіг строку набувальної давності починається від моменту виникнення володіння.

Як роз'яснено у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» та відповідно до частини першої статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;володіння вважається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не зі своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування, набувальна давність не переривається.

Як вірно установлено судом першої інстанції, на підставі договору дарування, укладеного 03 липня 1996 року та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3, - ОСОБА_2 отримала у дарунок квартиру АДРЕСА_2 Квартира складалася з однієї кімнати, жилою площею 17,1 кв.м та кухні. Загальна площа квартири становила 36,5 кв.м Комора в підвалі 4,0 кв.м. (а.с.8).

19 липня 1996 року Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації зареєстровано право власності ОСОБА_2 на зазначену квартиру (а.с.9).

Відповідно до витягу із протоколу засідання міжвідомчої комісії Галицького району №35 від 24 вересня 1996 року, ОСОБА_2 отримала дозвіл на влаштування дверного отвору та виконання перепланування квартири АДРЕСА_1 під господарські потреби (а.с.24).

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 18 жовтня 1996 року №564 було надано дозвіл на використання квартири АДРЕСА_1, як нежитлову (а.с.23).

Після переведення квартири АДРЕСА_1 у нежитлову, розпорядженням виконавчого комітету Галицької районної адміністрації від 22 серпня 1997 року №994, ОСОБА_2 додатково надано в користування нежитлове приміщення площею 36,8 кв.м, а розпорядженням виконкому цієї адміністрації від 19 листопада 1997 року №1344 позивачці надано у користування нежитлове підвальне приміщення на вул. Корнякта,1, площею 23, 0 кв.м (а.с.22;21).

Також у травні 1997 року ОСОБА_2 від власників інших підвальних приміщень по вул. Корнякта,1, зокрема: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та інших отримала розписки із дозволом на безстрокове користування підвальними приміщеннями, що знаходяться поряд із її нежитловим приміщенням, в результаті чого площа належних приміщень збільшилася до 192,1 кв.м. (а.с.10-20).

Реконструйовані нежитлові приміщення ОСОБА_2 використовує під об'єкт торгівлі.

Зазначеним об'єктом ОСОБА_2 добросовісно, відкрито та безперервно користується більше 19 років, про що відомо власнику будинку - АДРЕСА_1 - Львівській міській раді та мешканцями квартир у зазначеному будинку, які у 1997 року добровільно передали позивачці право на користування своїми підвальними приміщеннями безстроково.

Довідкою ЛКП «Айсберг» підтверджено, що мешканці будинку АДРЕСА_1 підвальними приміщеннями забезпечені (а.с.58).

Відповідальним фахівцем - експертом ОСОБА_7 14 грудня 2015 року складено звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єкта, за результатами якого складено звіт про придатність об'єкта для подальшої експлуатації. Зокрема встановлено, що реконструкція нежитлових приміщень під об'єкт торгівлі з приєднанням підвальних приміщень в житловому будинку на АДРЕСА_1 відповідає будівельним, санітарно-технічним та протипожежним нормам, зокрема: п.2.49, 2.50, 2.52, 2.53, ДБН В.2.21-5-2005 «Житлові будинки. Основні положення», п.5.9 ДБН В.1.1.-7-2002 «Пожежна безпека об'єктів будівництва», п.6.1.1, 8.4.2, ДБН В.2.2.-9-2009 «Громадські будинки та споруди. Основні положення (а.с.41-57).

Отже, як встановлено у суді, ОСОБА_2 набула право власності на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1, оскільки вона добросовісно і відкрито користується нерухомим майном більше 19 років, а саме з осені 1997 року, у нежитлових приміщеннях розміщений об'єкт торгівлі - магазин, що є постійно діючим.

З урахуванням зазначених обставин, суд дійшов вірного висновку, що позов про визнання права власності підлягає до задоволенню в повному обсязі і є підстави для визнання права приватної власності за позивачем.

Доводи апеляційної скарги про неможливість визнання права власності за набувальною давністю на об'єкти самочинного будівництва, з урахуванням розпоряджень Галицької районної адміністрації від 22 серпня 1997 року №994 та від 19 листопада 1997 року №1344, відсутність у позивача дозвільних документів на виконання будівельних робіт та затвердженого проекту, не залучення до справи органів держархбудконтролю не спростовує висновків суду першої інстанції з наступних підстав.

Як зазначено у ч.2 ст.382 ЦК України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належить на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у цьому будинку.

Відповідно до ч.2 ст.283 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Як зазначено у п.7 Постанови №6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва) не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами:

про визнання права власності на самочинно переобладнані квартири в багатоповерхових будинках різних житлових фондів, оскільки такі правовідносини врегульовано іншими нормами законодавства, зокрема статтею 383 ЦК та відповідними нормами Житлового кодексу України щодо власників квартир;

про визнання права власності на самочинно збудовані тимчасові споруди;

про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо).

У п.13 зазначеної Постанови вказано: вирішуючи позови про знесення самовільно збудованих (прибудованих, надбудованих) балконів, мансард, горищ тощо у багатоквартирних будинках, суди повинні враховувати, що положення статті 376 ЦК до цих правовідносин не застосовуються.

Проте у випадку, коли квартира в такому будинку розташована на першому (цокольному) поверсі й власник здійснив прибудову до неї з одночасним зайняттям частини прибудинкової земельної ділянки, спір повинен вирішуватися відповідно до правил статті 376 ЦК України.

У даній справі, позивач у 1996-1997 роках перевела свою квартиру №5 разом із допоміжним приміщенням - підвалом по вул. Корнякта,1 у м. Львові із житлової у нежитлове приміщення, частину нежитлових приміщень загальною площею 36,8 та 23 кв.м отримала у безстрокове користування від Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, а інші нежитлові приміщення (підвали у будинку) її передали мешканці будинку.

Зазначені приміщення позивач реконструювала під об'єкти торгівлі і така реконструкція, згідно Технічного висновку від 14 грудня 2015 року відповідає будівельним, санітарно технічним та протипожежним нормам.

Відтак, здійснюючи реконструкцію приміщень позивач не зайняла частини прибудинкової земельної ділянки, а тому положення статті 376 ЦК Україні до цих правовідносин не застосовується.

Тому не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги про те, що реконструйоване нежитлове приміщення площею 192,1м.кв. за адресою: м. Львів, вул.Корнякта,1 є самочинним будівництвом, за яким не може бути визнано право власності за набувальною давністю на підставі ст.344 ЦК України.

Як зазначено у п.2 Наказу Генерального прокурора України від 28 травня 2015 року №бг «Про організацію роботи органів прокуратури щодо представництва інтересів громадян або держави у суді та їх захисту при виконанні судових рішень», основними завданнями здійснення представництва в суді є:

захист інтересів громадянина у випадках, визначених законом;

захист інтересів держави у випадках порушення або загрози їх порушення, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

У даному випадку, Львівська міська рада як власник будинку по АДРЕСА_1, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові та громадяни, які у свій час передали у користування свої нежитлові приміщення (підвали у будинку) не оскаржували рішення суду першої інстанції про визнання за ОСОБА_2 право власності на нежитлові приміщення, оскільки не порушення своїх інтересів у цьому.

Судом апеляційної інстанції вживалися заходи для виклику в судове засідання представників Львівської міської ради, з метою надання обґрунтованих пояснень на апеляційну скаргу, однак останні в судове засідання не з'являлися і жодних пояснень на апеляційну скаргу Львівської місцевої прокуратури №1 не надали, що свідчить про їх згоду з оскаржуваним рішенням суду.

Відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги прокурора, колегія також відзначає наступне.

Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі відповідно-Перший протокол; Конвенція). Держави -учасниці Конвенції зобов'язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст.41 Конституції України).

Право власності (на мирне володіння майном) не є абсолютним. За своєю правовою природою воно потребує регулювання з боку держави, може бути обмежено, а держава вправі вжити певних заходів втручання в право власності, у тому числі позбавляти громадян власності. При цьому в таких діях держава повинна дотримуватися усталених принципів правомірного втручання, зокрема тих, що напрацьовані ЄСПЛ, через рішення якого відбувається розуміння змісту Конвенції, Першого протоколу, їх практичне застосування.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу». Це поняття має широке значення, втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявної об'єктивної необхідності у формі публічного інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Втручання держави у право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» - справедливої рівноваги між інтересами держави (суспільства) пов'язаними з втручаннями, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

У той же час, втручання держави в право особи на мирне володіння майном не може вважатися виправданим, якщо порушення закону має суто формальний характер.

Такий висновок випливає із аналізу практики справ, розглянутих ЄСПЛ, зокрема рішень у справах: "Федоренко проти України" від 01.06.2006 р., "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24.06.2003 р., де вказано, що навіть у разі, якщо публічний орган порушив закон чи допустив помилки у його застосуванні, суб'єкт приватного права не може відповідати за такі помилки публічних органів, а позбавлення особи майна на підставі цього є неприпустимим. Європейський Суд наголошує, що навіть у разі, якщо майно чи право на майно були набуті особою з тим чи іншим порушенням зі сторони третіх осіб, позбавлення власника такого майна чи права на майно вимагають наявності підстав, що виправдовують такий захід з точки зору вимог ст.1 Першого протоколу згідно з її тлумаченням в усталеній практиці Суду. А згідно з усталеною практикою Суду, при здійсненні будь-якого втручання має забезпечуватися "справедливий баланс" між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав відповідної особи, тобто, повинен дотримуватися принцип пропорційності.

У справі "Ятрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II), Європейський суд з прав людини зазначив, що "втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне».

Стаття 1 Протоколу № 1 дає змогу зробити висновок про те, що: власник володіє всією повнотою влади стосовно власного майна, може робити будь-які дії, які не заборонені законом і не порушують прав третіх осіб; право власності є абсолютним, отже, власнику протистоять будь-які треті особи (враховуючи державу), які в свою чергу повинні утримуватися від дій, що порушують права власника. Ця норма закріплює право власника на безперешкодне користування своїм майном. У такому контексті порушенням права власності особи буде вважатися і факт ненадання можливості користуватися своїм майном.

Частиною 2 статті 1 Протоколу № 1 передбачено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Для того, щоб відповідати Конвенції, позбавлення повинно бути законним і спрямованим на досягнення справедливого балансу між інтересами суспільства та інтересами заявника (справа "Стреч проти Сполученого Королівства", справа "Рисовський проти України").

Суд нагадує, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов'язує державу приймати деякі необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (справа "Броньовський проти Польщі").

У кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права, Суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (справа "Спорронг та Лонрот проти Швеції").

Щоб оцінити поведінку держави щодо дотримання статті 1 Протоколу 1, Суд має зробити повне дослідження різних інтересів у справі, беручи до уваги, що ціль Конвенції полягає в захисті прав, які є "очевидними та вагомими". Суд повинен встановити наявність спірної ситуації. Дійсно, коли питання суспільної користі виникає у справі, державні органи влади повинні реагувати належним чином, правильно та з великою відповідальністю (справа "Васілеску проти Румунії", справа "Бейлер проти Іспанії").

У даному випадку судами установлено, що позивач ОСОБА_2 у 1996-1997 роках переобладнала нежитлові приміщення загальною площею 192,1 кв.м під магазин за згоди органів місцевого самоврядування, та власників чи користувачів нежитлових приміщень, вклала туди неабиякі кошти, протягом 19 років використовує приміщення під бізнес, власник будинку - Львівська міська рада та Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові не бачать порушень інтересів держави та громадян, порушення закону на які звертає увагу прокурор в апеляційній скарзі, мають суто формальний характер і жодним чином не стосуються «порушення суспільного інтересу» чи інтересів окремих громадян.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Львівської місцевої прокуратури № 1, поданої в інтересах держави в особі Львівської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові - відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 січня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.