н/п 2/490/2951/2016 Справа № 490/9670/15-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

14 листопада 2016 року Центральний районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді Черенкової Н.П.,

при секретарі Шевельовій Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив стягнути в солідарному порядку з відповідачів заборгованість за кредитним договором №089-2008-2778 від 24.09.2008 в сумі 23991,91 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 18.08.2015 року становить 520592,18 грн.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилася на те, що 24.09.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №089-2008-2778, відповідно до якого, останній було надано кредит в сумі 31700,00 дол. США, зі сплатою 14,95% річних, з кінцевим терміном погашення - 10.09.2038 року.

В якості забезпечення своєчасного виконання зобов*язань позичальником за кредитним договором, 24.09.2008 року між Банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки 089-2008-2778-Р, відповідно до положень якого, поручитель зобов*язався перед Банком солідарно відповідати за виконання боржником своїх зобов*язань за кредитним договором в повному обсязі, включаючи сплату кредиту, відсотків, комісії, штрафів, пені та інших платежів.

У зв*язку з неналежним виконанням своїх зобов*язань у відповідачів утворилась заборгованість у розмірі23991,91 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 14.09.2015 року становить 520592,18 грн. Зважаючи на це позивач просив про задоволення позову.

Представник позивача просив про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 до судового засідання не з*явилися. При цьому, в матеріалах справи є заперечення, згідно яких відповідач посилався на припинення поруки ОСОБА_2 у зв*язку з пропуском Банком 6-місячного строку від дня настання строку виконання основного зобов*язання для направлення вимоги до поручителя про дострокове повне погашення всієї кредитної заборгованості (ч. 4 ст. 559 ЦК України). При цьому зазначив, що початок порушення кредитного зобов*язання, яке не було усунуте, відбулося у листопаді 2014 року та тривало до дня звернення кредитора до суду 29 вересня 2015 року, тобто понад шість місяців. Окрім того вказав, що кредитний договір не відповідає вимогам діючого законодавства, зокрема вимогам ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та положенням Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а тому такий правочин укладено з використанням нечесної підприємницької практики, та введенням відповідачів в оману як споживачів банківських послуг. При цьому вказав, що у наданих Банком розрахунках зазначена підвищена процентна ставка 44,85%, яка умовами зміненого договору взагалі не передбачена, однак саме цей розмір процентів застосовано кредитором у розрахунках простроченої заборгованості.

Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не з*явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності псторін

Обставини справи, встановлені судом.

24.09.2008 року між ВАТ "Універасал Банк", правоноступникаом якого є ПАТ "Універсал Банк", та ОСОБА_1 був укладний кредитний договір №089-2008-2778, відповідно до якого відповідач отримала грошові кошти у сумі 31700,00 дол. США. на строк до 10.09.2038 року зі сплатою 14,95 % річних за користування кредитом.

10.03.2009 року та 27.03.2009 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено Додаткові угоди.

В забезпечення виконання зобов*язань за Кредитним договором, між позивачем та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки №089-2008-2778-Р від 24.09.2008 року.

Відповідно до умов Договору повернення кредиту відбувається шляхом сплати позичальником щомісячних платежів в розмірі, встановленому графіком платежів, який є невід'ємним Додатком до договору.

У відповідності до вимог ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

На підставі ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно положень ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами /з розстроченням/, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Згідно з положеннями статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 610, 611 ЦК України).

Відповідно до п.2.4 кредитного договору, укладеного між сторонами 24.09.2008 року та графіку погашення кредиту позичальник ОСОБА_1 зобов*язалася щомісячно до 10 числа кожного місяця здійснювати часткове погашення кредиту та відсотків.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що прийняті зобов*язання відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконувала, оскільки сплачувала платежі не щомісяця та в неналежному розмірі, внаслідок чого утворилась прострочена заборгованість за кредитом та за відсотками. Вимогу банку про дострокове погашення кредиту в повному обсязі разом зі сплатою процентів вона не виконала.

Не виконував умов кредитного договору і відповідач ОСОБА_2, який є поручителем позичальника відповідно до договору поруки від 24.09.2008 року. Відповідно до п. 3.1 Договору поруки ОСОБА_2 відповідає перед позивачем у тому ж обсязі, що і відповідач ОСОБА_1, за всіма зобов*язаннями останнього за Кредитним договором, включаючи повернення основної суми боргу ( в т.ч. суми кредиту, регресу), сплати процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших санкцій, передбачених умовами Кредитного договору.

Позивач свої зобов*язання за кредитним договором виконав, а відповідачі в повному обсязі не виконали, у зв*язку з чим станом на 18.06.2015 року виникла заборгованість в сумі 23991,91 дол. США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 14.09.2015 становить 520952,18 грн., з яких прострочена заборгованість за кредитом 35,51 дол.США., сума дострокового стягнення кредиту в сумі 21625,72 дол. США, прострочена заборгованість за відсотками в сумі 2328,23 дол. США, прострочена заборгованість за підвищеними процентами в сумі 2,45 дол. США.

Письмові доводи відповідача з посиланням на вимоги ч.4 ст. 559 ЦК України про пропуск позивачем передбаченого цією нормою шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителів про стягнення заборгованості за кредитними договорами, оскільки договорами поруки не встановлено строку її припинення не заслуговують на увагу.

Пунктом 4.1 договору поруки встановлено, що порука припиняється із припиненням всіх зобов*язань боржника за основним договором, що забезпечуються такою порукою.

Відповідно до п.5.2.5 Кредитного договору банк має право достроково вимагати повернення кредитних коштів у повному обсязі у випадку прострочення сплати чергового платежу і не усунення позичальником порушень, термін повернення кредиту скорочується до дати, вказаної у повідомленні про порушення умов договору, тобто на 31-й календарний день.

У зв'язку з невиконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором та виникненням заборгованості за кредитом кредитор використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України та п.5.2.5 Кредитного договору, направивши 28.04.2015 року вимогу про дострокове повернення кредитних коштів, змінив строк виконання основного зобов*язання

Як вбачається з матеріалів справи, банком було направлено вимогу на адресу поручителя від 28.04.2015 року, у якій він просив сплатити заборгованість за кредитним договором у строк на шістдесят перший день з моменту отримання вимоги. Вказану вимогу поручителем не отримано, тому строк відраховуються з моменту її направлення та починається з 28.04.2015 року, а з позовом банк звернувся до суду 29.09.2015 року, тобто у межах шестимісячного строку.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, зобов'язання поручителя виконати договір поруки має строковий характер. Поручителя слід вважати зобов'язаним виконати договір поруки виключно в межах строків, установлених у частині четвертій статті 559 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов'язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов'язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду.

З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного припинення усіх зобов'язань боржників за основними договорами не вважається встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов'язання застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред'явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, договором чи законом установлено строк її дії, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов'язання за договором поруки слід пред'явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем). (Постанова Судової палата у цивільних справах Верховного Суду від 20.04.2016 року № 6-2662цс15).

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для припинення поруки в порядку частини четвертої статті 559 ЦК України за договором поруки, укладеним між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2, оскільки банк пред'явив вимогу до поручителя в межах установленого цією нормою шестимісячного строку.

Відповідно до ст. 553 ЦК України, у разі порушення боржником зобов*язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

За такого, суд вважає за необхідне стягнути з боржників у солідарному порядку на користь позивача заборгованість за кредитним договором.

Посилання відповідача на те, що кредитний договір не відповідає вимогам діючого законодавства, зокрема вимогам ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» та положенням Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, не заслуговує на увагу, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Цивільний кодекс прямо не визначає будь-яких істотних умов кредитного договору. Разом з тим, зі змісту статті 1054 кодексу можна зробити висновок, що істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, проценти за його використання та обов*язок позичальника повернути суму кредиту, що має бути виконано у певний час.

Підписуючи кредитний договір, позичальник погодилася з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом в строки, встановлені цим договором. При цьому підписанням даного договору позичальник висловив свою обізнаність з діючими тарифами банку та обов'язковими платежами, передбаченими чинним законодавством України.

Відповідно до п. д) ч. 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов*язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Постанова НБУ №168 від 10.05.2007 року містить аналогічні зобов'язальні норми для банків про інформування клієнтів-споживачів перед укладенням відповідного кредитного правочину щодо сукупної вартості кредиту, тощо.

Пункт 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту лише конкретизує розпис можливих складових загальної вартості кредиту для споживача. Тобто, йдеться про інформування банком позичальника про ринкові ціни та розмір встановлених законом платежів за послуги та дії, необхідні для укладення договору про споживче кредитування та його реалізації.

Обов*язок банку інформувати споживача про вартість додаткових послуг, повязаних з отриманням ним кредиту, кореспондується з правом споживача на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, встановлених п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту не визначають нових, порівняно з Законом, вимог до змісту договору, а стосуються лише особливостей, притаманних договорам про надання споживчого кредиту щодо інформування споживача про сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту.

Підставою для визнання договору недійсним є порушення загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України, якою визначено основні критерії чинності правочину. Зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

В даному випадку кредитний договір від 24.09.2008 року, додаткова угода б/н до Кредитного договору №080-20008-2778 від 24.09.2008 року відповідають всім вимогам чинного законодавства, тому немає підстав для визнання їх недійсними.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Статтями 6 та 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При розгляді даної справи позивачем не надано суду ніяких доказів, які б встановили підстави відповідно до ст. 203 ЦК України, згідно з якими необхідно визнати недійсним вищевказаний кредитний договір. Також відсутні підстави вважати, що положення договору є несправедливими або нерозумними, а оцінка надана позивачем, є суб*єктивною та випливає з його особистої зацікавленості як сторони договору у зменшенні своїх грошових зобовязань.

За правилами ст.ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором, який укладається у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Кредитний договір, додаткові угоди між сторонами укладені в письмовий формі, з наданням необхідній інформації перед укладенням договору та вільного волевиявлення сторін, яке було спрямоване на реальне настання, передбачених у ньому наслідків. При складанні договору сторони встановили дати та періоди внесення сукупних платежів по кредиту, та визначили усі складові вартості кредиту, а саме: тіло кредиту, проценти, комісію, пеню та штраф за порушення зобов'язань.

У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, відповідачами суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань.

За такого, суд приходить до всиновку, що позов підлягає задоволенню.

В силу ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача також слід стягнути судові витрати у розмірі по 3904,44 грн. з кожного.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 212 - 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов - задовольнити.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" заборгованість за кредитним договором №089-2008-2778 від 24.09.2008 року в сумі 23991,91 дол. США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 14.09.2015 становить 520952,18 грн.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" судовий збір у розмірі по 3904,44 грн. з кожного.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки, передбачені ст.ст. 294-296 ЦПК України.

Суддя Н.П. Черенкова