АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/1015/16 Доповідач - Загорський О.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2016 р. Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Козак І. О., Хома М. В.,

секретар судового засідання - Танцюра О.В.

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2 і його представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа на стороні відповідача - приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Наталія Миколаївна, про визнання заповіту недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

23.11.2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом. В обгрунтування позовних вимог вказав, що ОСОБА_5 підписуючи заповіт 29.10.2015 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки перебував у лікарні у надзвичайно важкому стані і неодноразово переводився у реанімаційне відділення. Зазначив, що ОСОБА_5 були приписані препарати які частково знижували його свідомість, він був слабкий, не впізнавав людей, не памятав певні обставини, що свідчить про те, що він не усвідомлював, що саме вчиняє, не керував своїми діями.

Вважає, що волевиявлення його батька як заповідача майна в користь ОСОБА_1 не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, оскільки складений приватним нотаріусом текст заповіту в друкованому вигляді робився із слів ОСОБА_1 на її прохання, що ставить під сумнів відповідність внутрішньої волі ОСОБА_5 на вчинення заповіту.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06.04.2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В мотивувальній частині рішення встановлено нікчемність заповіту від імені ОСОБА_5 в користь ОСОБА_1

Суд виходив з того, що при розгляді справи було встановлено нікчемність заповіту, оскільки порушено вимоги щодо порядку посвідчення заповіту - заповіт ОСОБА_5 вголос не читав, нотаріус в лікарню приїхала вже з написаним текстом заповіту.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить виключити з мотивувальної частини рішення висновок суду про нікчемність заповіту посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що вказані в рішенні порушення вимог ст. 1248 ЦК України були допущені з вини нотаріуса, який посвідчував заповіт, що пояснення приватного нотаріуса не можуть вважатися доказами та бути підставою для винесення рішення.

Зазначає, що позивачем була змінена підстава позовних вимог після початку розгляду справи по суті.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала .

Представник ОСОБА_2, апеляційну скаргу заперечила і навела доводи аналогічні поданому запереченню . Зазначила, що заповіт посвідчений з порушеннями, не був прочитаний ОСОБА_5 в голос, що було підтверджено в суді першої інстанції як самою ОСОБА_1 так і нотаріусом. Зазначила, що нотаріус вказувала, що читала ОСОБА_5 тільки основні моменти з заповіту і дане зафіксовано звукозаписом судового засідання.

Зазначила, що текст заповіту робився зі слів ОСОБА_1 і на її прохання, що ставить під сумнів внутрішню волю ОСОБА_5 на вчинення заповіту.

ОСОБА_2, апеляційну скаргу заперечив і вказав, що заповіт вчинено з порушенням порядку його посвідчення, що дачу, яка входить до спадкового майна, батько будував саме для нього, про що знали в університеті і підтверджували свідки.

Зазначив, що заповіт складений батьком за 7 годин до смерті і перед складанням заповіту його перевели з реанімації і він не міг в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій.

Приватний нотаріус Мартюк Н.М., будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилась і подала лист у якому просить розглядати справу у її відсутності, вказує про посвідчення нею заповіту з дотриманням вимог законодавства.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні позову з констатацією в мотивувальній частині рішення нікчемність заповіту, суд першої інстанції виходив з того, що судом при розгляді справи було встановлено нікчемність правочину-заповіту. Підставою нікчемності заповіту, є факт того, що заповіт був складений нотаріусом на прохання ОСОБА_1 в порушення вимог ст. 1248 ЦК України та не був прочитаний спадкодавцем вголос.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки висновок достатньо мотивований і грунтується на доказах у справі.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 був зареєстрований в АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Позивач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_5, що сторонами і не оспорюється.

29.10.2015 року в КЗТОР «Тернопільська університетська лікарня» о 17 год. 30 хв. приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу був посвідчений заповіт від імені ОСОБА_5, за яким він все рухоме та нерухоме майно заповів ОСОБА_1 (а.с. 31).

У заповіті зазначено, що він написано нотаріусом зі слів ОСОБА_5 і до підписання прочитаний вголос ОСОБА_5, і власноручно ним підписаний.

Із оглянутих судом першої інстанції оригіналу Журналу обліку викликів нотаріуса для вчинення нотаріальних дій поза приміщенням нотаріальної контори судом встановлено, що 29.10.2015р. в 12 год. ОСОБА_1 зверталася до приватного нотаріуса Мартюк Н.М. за консультацією, та подала документи, необхідні для посвідчення заповіту від імені ОСОБА_5 В Реєстрі для реєстрації нотаріальних дії за №4674 проставлений підпис ОСОБА_5 щодо виконання нотаріусом дій по посвідченню заповіту (а.с. 32-37).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року - свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с. 6)

Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 23.03.2016 року після смерті ОСОБА_5 заведена спадкова справа №224/2016 і як ствердив позивач, за його заявою (а.с. 59).

Відповідно долученої до матеріалів справи медичної карти хворого ОСОБА_5, при його госпіталізації 10.10.2015 року діагноз вказаний вірусний гепатит «С» з трансформацією в цироз печінки.

В протоколі патологоанатомічного дослідження №1/213 від 31.10.2015р. пункт 15 зазначено заключний діагноз, вказано про набряк, набухання головного мозку. Дистрофія нейроцитів. Набряк легень. Двобічна н/дольова пневмонія. ІХС. Атеросклеротичний кардіосклероз. Печінко-ниркова недостатність спричинила смерть (а.с. 65-120).

На клопотання позивача в судовому засіданні суду першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, які пояснювали, що ОСОБА_5 не міг все своє майно заповісти ОСОБА_1, оскільки він говорив, що всім своїм майном поділиться по частці - для того, хто його доглядає, і щоб син мав свою частку.

ОСОБА_9 вказала, що вона лікувала ОСОБА_5 і він перебував у загальній слабкості, стан був загальмований, постійно приймав велику кількість препаратів, його хвороба прогресувала і стан погіршувався.

29.10.2015 року стан був важкий, перебував у свідомості, на запитання відповідав із запізненнями, помилявся та путався, не міг дати чіткої відповіді по суті, стан був помітно загальмований. 30.10.2015 року в 08 год. 30 хв. ОСОБА_5 був без свідомості - стан критичний.

На клопотання відповідача в судовому засіданні суду першої інстанції були допитані - ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14.

ОСОБА_11 вказав, що вчинення заповіту було рішенням ОСОБА_5 і в палаті він ознайомився із документами, які йому надали і особисто їх підписав.

ОСОБА_12 зазначила, що ОСОБА_1 займалася лікуванням ОСОБА_5 і вважає, що він записав своє майно їй, оскільки був вдячний за її турботу та догляд.

ОСОБА_14 пояснив, що він лежав в палаті разом із ОСОБА_5 29 жовтня прийшла нотаріус, ОСОБА_5 піднявся із ліжка з допомогою, сів до столу, щось говорили декілька хвилин, він розписався і його повели до ліжка.

ОСОБА_13 вказала, що вона є медичною сестрою, доглядала ОСОБА_5, в останні дні стан його був важким. Підписання заповіту не бачила.

Із особистих пояснень ОСОБА_2 наданих в судовому засіданні суду першої інстанції встановлено, що в нього з батьком були хороші відносини.

Стверджує, що через важку хворобу, прийняття значної кількості медичних препаратів, батько не усвідомлював значення своїх дій при посвідченні 29.10.2015 року заповіту, його волевиявлення не було вільним і не відповідало його дійсній волі щодо не залишення майна своєму синові.

В суді першої інстанції ОСОБА_1 вказала, що вона із ОСОБА_5 проживала 18 років в громадянському шлюбі і питання по складенню заповіту виникло ще на початку жовтня 2015 року, коли вони разом були в приватного нотаріуса і ОСОБА_5 укладав договір купівлі-продажу належної йому квартири в користь ОСОБА_1

Ствердила, що заповіт ОСОБА_5 був підписаний особисто, при підписанні тексту був у свідомості, адекватний, розумів що вчиняє.

Приватний нотаріус Мартюк Н.М. в суді першої інстанції вказувала, що 29.10.2015р. коло 12 год. їй подзвонила ОСОБА_1 та повідомила про необхідність посвідчення заповіту від імені ОСОБА_5 в її користь та привезла необхідні документи. Вона виготовила текст заповіту, приїхала в палату лікарні коло 16 год., встановила особу ОСОБА_5, надала йому прочитати заповіт. ОСОБА_5 в короткий проміжок часу з ним ознайомився та підписав.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Частина 3 статті 203 ЦК України передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Ч. 2 ст. 1257 ЦК України встановлює, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_15 про визнання недійсним заповіту з підстав, того що ОСОБА_5 підписуючи заповіт не усвідомлював, що саме він вчиняє, оскільки:

- суд дійшов вірного висновку про критичну оцінку показів свідків тому що у відповідності до ч.2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування;

- позивач і його представник не підтримали клопотання про проведення посмертної психіатричної експертизи, а тому і доказування того, що ОСОБА_5 підписуючи заповіт не усвідомлював своїх дій не може грунтуватися на показах свідків;

- висновок суду не може грунтуватися і на наявних в справі медичних документах, оскільки суд не вправі надавати оцінку медичним документам в контексті дієздатності ОСОБА_5, в момент посвідчення заповіту, - для з'ясування таких обставин потрібні спеціальні знання в галузі медицини.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується і з висновком суду першої інстанції про нікчемність заповіту, складеного в користь ОСОБА_1, з наступних підстав:

- Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемний.

- Загальні вимоги до форми заповіту, передбачені в ст. 1247 ЦК України.

Положення ст. 1248 ЦК України встановлюють, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Ч. 2 ст. 1248 цього Кодексу передбачено обов'язкове дотримання необхідних вимог при посвідченні заповіту, - нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Під час розгляду справи судом першої інстанції приватний нотаріус двічі чітко вказувала, що ОСОБА_5 в голос не читав заповіт.

Зазначала і те, що про стан ОСОБА_5 з його лікарем не радилась.

При виготовленні заповіту саме в користь ОСОБА_1 керувалася тим, що ОСОБА_5 продав ОСОБА_1 свою квартиру, видав на ОСОБА_1 довіреність на управління всім своїм майном. ОСОБА_1 зробила виклик нотаріуса і повідомила про волю ОСОБА_5, а тому в неї не було сумніву, що ОСОБА_5 хоче заповісти своє майно саме ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_11 в суді першої інстанції вказав, що ОСОБА_5 ознайомився із текстом заповіту.

Інші свідки по справі під час розгляду справи судом першої інстанції не підтвердили прочитання заповіту ОСОБА_5 вголос.

В заповіті від 29.10.2015 року вказано про прочитання його ОСОБА_5 вголос, однак вказане спростовується як поясненнями нотаріуса і ОСОБА_1 так і тим, що іншими свідками не підтверджується прочитання заповіту ОСОБА_5 вголос.

В тексті заповіту зазначено, що заповіт написаний зі слів ОСОБА_5, однак вказане спростовується зокрема і поясненнями нотаріуса та тим, що ОСОБА_1 визнає написання заповіту з її слів. З пояснень ОСОБА_1 встановлено, що вона привезла до нотаріуса для складання заповіту як свої документи так і документи ОСОБА_5 Нотаріус приїхала на посвідчення заповіту вже з готовим надрукованим текстом заповіту в користь ОСОБА_1

Враховуючи те, що ОСОБА_5 хворів, заповіт посвідчувався в лікарні, заповіт був складений зі слів ОСОБА_1 то ОСОБА_5 на виконання вимог ч.2 ст.1248 ЦК України зобов'язаний був прочитати заповіт вголос, однак, як підтверджено самим нотаріусом, ОСОБА_1, показами свідків і не спростовано під час розгляду справи апеляційним судом, це ним зроблено не було і вголос ОСОБА_5 свій заповіт не читав.

У своїх листах від 14.06.2016 року і від 01.07.2016 року, адресованих приватному нотаріусу Мартюк Н.М., ОСОБА_1 не заперечує встановлені судом першої інстанції порушення нотаріуса при посвідченні заповіту і вказує, що вони виникли з вини нотаріуса, погрожує нотаріусу притягненням до відповідальності /а.с.155-156/.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Пункт 7 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. №9 передбачає, що у разі, якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Аналогічне вказано і в Узагальненні ВСУ від 24.11.2008р. «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зокрема, звернення окремо з вимогою про встановлення нікчемності правочину без застосування наслідків недійсності правочину є правом позивача, тому у випадку пред'явлення такого факту вона підлягає розгляду з констатацією в резолютивній частині рішення факту нікчемності правочину або відмови в цьому. Якщо позивач не заявляв окрему вимогу про встановлення нікчемності правочину, а посилається на її нікчемність при обґрунтуванні іншої пред'явленої вимоги, суди не вправі посилатися на відсутність рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинні дати оцінку таким доводам позивача в мотивувальній частині рішення або ухвалити додаткове рішення.

Враховуючи вказане, докази наявні в матеріалах справи, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції вірно визначився з правовідносинами, що виникли між сторонами, надав належну правову оцінку доказам у справі та дійшов обгрунтованого висновку про нікчемність заповіту.

Колегією суддів критично оцінюються доводи, що позивачем змінено предмет і підстави позову з наступних підстав:

- як слідує з резолютивної частини рішення в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним - відмовлено, а відтак ніяких змінених підстав і предмету позову суд не розглядав і позов не задовільняв;

- у відповідності п.5 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд першої інстанції був наділений правом і був зобов'язаний надати правову оцінку доводам позивача про нікчемність заповіту, показам свідків, які підтверджували недотримання вимог законодавства при посвідченні заповіту і доказам у справі. Поясненням самого нотаріуса.

Критично оцінюються і доводи апеляційної скарги, що пояснення приватного нотаріуса не можуть вважатися доказами та бути підставою для винесення рішення оскільки:

- суд першої інстанції заслуховував пояснення нотаріуса і позивача відповідно до ст. 176 ЦПК України, і ніхто не заявляв про їх допит в порядку ст. 184 ЦПК України;

- пояснення нотаріуса підтверджуються, як поясненнями свідків так і поясненнями самої ОСОБА_1, які нею не спростовані в апеляційному суді;

- рішення суду не грунтується виключно на поясненнях нотаріуса, а зроблене на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів. Результати оцінки доказів, зокрема і пояснень сторін і свідків відображені в рішенні суду і в апеляційному суді не спростовані.

Доводи апеляційної скарги, про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи оцінюються критично, оскільки не підтвердженні беззаперечними доказами.

Колегією суддів критично оцінюється лист вих. № 279/0146 від 25.08.2016 року приватного нотаріуса Мартюк Н.М., як підставу для скасування рішення суду, оскільки:

- в листі нотаріус підтверджує свої покази, дані в суді першої інстанції, - що в лікарню приїхала на посвідчення заповіту вже з готовим надрукованим текстом заповіту в користь ОСОБА_1;

- в листі вказано, що ОСОБА_5 почитав заповіт та власноруч підписав, однак про прочитання заповіту вголос нотаріус не вказує, хоча в заповіті зазначено, що ОСОБА_5 прочитав заповіт вголос;

- крім вказаного, нотаріус зазначає, що о 12 год. 15 хв. 29.10.2015 року нею було здійснено виїзд в лікарню для надання консультації, встановлення дієздатності та волевиявлення ОСОБА_5

Всупереч вказаному в журналі обліку викликів нотаріуса для вчинення нотаріальних дій поза приміщенням нотаріальної контори, приміщенням яке є робочим місцем приватного нотаріуса, за №18 внесено запис:

Поле 1 "дата і час виклику" - 29.10.2015 р. 12 год 00 хв.

Поле 2 "прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи, яка зробила виклик, її місце проживання або місцезнаходження" - ОСОБА_1.

Поле 5 "Дата і час виїзду нотаріуса... " - 29.10.2015 16 год 30 хв.

Поле 6 "Види та кількість нотаріальних дій, які вчинено нотаріусом та їх реєстрові номери" - 1 . консультація.

За №19 внесено запис - здійснила виклик ОСОБА_1, виїзд нотаріуса - 29.10.2015 року о 17 год. 20 хв і нотаріальною дією вчиненою за межами робочого місяця нотаріуса заpначено - заповіт р.4674 (а.с 32-33).

Реєстраційний номер 4674 відповідає номеру оскаржуваного заповіту (а.с. 31).

Запис за №17 датований 18.08., а запис про виїзд нотаріуса 29.10.2015 року о 12 год 15 хв для консультації - відсутній.

Приходячи до переконання про відмову в задоволенні апеляційної скарги колегією суддів враховано як вказане, так і висновок суду про те, що запис в заповіті про написання заповіту зі слів ОСОБА_5 і прочитання ОСОБА_5 заповіту вголос, спростовується поясненнями як нотаріуса і самої ОСОБА_1, так і показами свідків.

Наявність порушень при посвідченні заповіту вказується ОСОБА_1 і у її ж листах від 14.06.2016 року та від 01.07.2016 року в яких ОСОБА_1 звинувачує нотаріуса в порушенні вимог чинного законодавства, погрожує притягненням до відповідальності.

Про порушення законодавства нотаріусом при посвідченні заповіту вказується ОСОБА_1 і в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України саме апелянт повинен довести належними доказами обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, що ним зроблено не було.

У відповідності до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вказане, матеріали справи, подані докази, колегія суддів приходить до переконання, що рішення постановлено у відповідності до чинних норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді