Справа № 359/2601/2015-ц
Провадження № 2/359/1697/2016
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2016 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Муранової-Лесів І.В.,

при секретарі - Пустовіт А.Б., Шляхетко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «ВУСО» до ОСОБА_1, Товариства з обмеженою відповідальністю «ІВЕКО Україна», Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Наста», про відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

25.03.2015 ПрАТ СК «ВУСО» звернулось до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом до ОСОБА_1, з проханням: стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ СК «ВУСО» суму завданої майнової шкоди в розмірі 43647 гривень 14 копійок (а.с.2-5).

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним. Між ПрАТ СК «ВУСО» і ТОВ «Український лізинговий фонд» було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 1-02 від 30 серпня 2013 року, за яким страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, повязані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме : автомобіля Mercedes-Benz ML 350, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

09.11.2013 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого транспортного засобу КІА державний реєстраційний номер AF 6086 КР, під управлінням ОСОБА_1. В результаті дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено застрахований в ПрАТ «СК «ВУСО» автомобіль Mercedes-Benz ML 350, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідно до постанови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.11.2013 зазначена дорожньо-транспортна пригода сталась з вини відповідача. На відшкодування завданої власнику застрахованого автомобіля позивачем виплачено суму страхового відшкодування в розмірі 43 647 гривні 14 копійок.

Позивач також зазначає, що після виплати страхового відшкодування у ПрАТ «СК «ВУСО» виникла право вимоги до ОСОБА_1. Згідно витягу ЄЦБД МТСБУ, що в свою чергу не є достовірною інформацією, цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована в ТДВ «СК «Наста», за договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/0559114. В звязку з чим на адресу відповідача було надіслано запит з проханням підтвердити інформацію, що його цивільно-правова відповідальність на момент ДТП була застрахована та надати докази, які б підтвердити факт повідомлення ТДВ «СК «Наста» у встановленому законом порядку, щодо настання дорожньо-транспортної пригоди. Станом на день подачі позову відповідач жодної інформації не надав.

Ухвалою від 27 травня 2016 року було скасовано заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2015 року у даній справі.

До участі у справі в якості співвідповідачів було залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «ІВЕКО Україна», Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Наста».

05.07.2016 року позивач уточнив позовні вимоги та просить: стягнути солідарно зі ОСОБА_1 та ТОВ «ІВЕКО Україна» суму завданої шкоди в розмірі 43647,14 грн. та витрати по оплаті судового збору (а.с.170).

При цьому представник позивача зазначив, що як вбачається з заяви про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 на момент ДТП перебував у трудових відносинах з володільцем автомобіля КІА Sorento, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ТОВ «ІВЕКО Україна».

В додаткових поясненнях (а.с.196-199) представник позивача звертає увагу, що за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути предявлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1991 ЦК України особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові. Також зазначивши, що особою, відповідальною за заподіяння збитків може бути як страхова компанія, відповідальна за винну особу, так і безпосередній заподіювач шкоди, та стверджує, що страховик, який виплатив страхове відшкодування має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема права вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.

В судовому засіданні 22.09.2016 року (а.с.208-209) представник позивача ОСОБА_2 «СК «ВУСО» уточнені позовні вимоги, а також викладені в позовній заяві обставини повністю підтримала. В призначене судове засіданні 24.10.2016 року представник позивача не зявилась, направила до суду заяву, в якій повністю підтримала заявлені позовні вимоги та просила розглядати справи без присутності представника ПрАТ «СК «ВУСО» .

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засідання факт заподіяння з його вини дорожньо-транспортної пригоди не заперечував, проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що їхав на службовому автомобілі у відрядження, після настання дорожньо-транспортної пригоди надав працівникам ДАІ підтвердження, що цивільно-правова відповідальність була застрахована в ТОВ «СК «Наста», надав письмові пояснення для страхової компанії, яка, як йому відомо, була вчасно повідомлена про страховий випадок. Він вважає, що страхова компанія зобовязана виплатити позивачу суму заподіяної шкоди, оскільки вона не перевищує встановлений ліміт відповідальності.

Представник відповідача ТОВ «ІВЕКО Україна» в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, надала письмові пояснення (а.с.254-255), відповідно до яких згідно ст.3 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Транспортний засіб КІА Sorento державний реєстраційний номер НОМЕР_3, яким керував Відповідач ОСОБА_1 на момент вчинення ДТП був забезпеченим транспортним засобом, згідно з вимогами Закону. Вона звертає увагу, що в матеріалах справи є лист та додаток до Акту проведення взаємозаліку від 15.01.2014 між ТОВ «ІЛТА» -страхувальником та ТзДВ «НАСТА», в якому зазначено номер справи, дата ДТП, реєстраційний номер автомобіля та сума збитків від ДТП, яка є предметом цього розгляду, що підтверджує, що Страхова компанія «НАСТА», була повідомлена про ДТП, в результаті чого було заведено страхову справу, а відтак законом обовязок по відшкодуванню шкоди, законом повністю покладено на страхову компанію, що застрахувала цивільно-правову відповідальність на СК «НАСТА». Посилаючись на вимоги ст.1194 ЦК України, представник відповідача звертає увагу, що сума страхового відшкодування згідно Страхового полісу та страхового сертифікату становить 50000 грн. та повністю покриває розмір фактичних збитків позивача. Вважає, що, оскільки позивачем заявлено вимог на повний розмір шкоди, позивач не має права на отримання відшкодування ні в порядку регресу ні суброгації, та, враховуючи викладене, вважає, що вимоги до ТОВ «ІВЕКО Україна» та до ОСОБА_1В, не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Представник залученого до участі у справі в якості співвідповідача ТДВ «СК «НАСТА» в судове засіданні не зявився, про час та місце розгляду був повідомлений належним чином за зареєстрованим місцем знаходження юридичною особи.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 30 серпня 2013 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ТОВ «Український лізинговий фонд» було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №1-02 транспортного засобу Mercedes-Benz ML 350, державний реєстраційний номер НОМЕР_1. Строк дії договору до 24.00 02 вересня 2014 року (включно) (а. с. 14).

Також встановлено, що 09.11.2013 року близько 22.00 годин на 21 км+300 м на а/д Київ-Одеса ОСОБА_1 керуючи автомобілем НОМЕР_4, не дотримався безпечної дистанції та здійснив зіткнення з автомобілем НОМЕР_5, внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, чим порушив вимоги п. 13.1 ПДР України і здійснив адміністративне правопорушення передбачене ст.124 КУпАП (а. с. 13).

Наведене встановлено постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.11.2013 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та призначено йому адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 425 гривень. Постанова набрала законної сили 02.12.2013 року (а.с. 13).

Підстави звільнення від доказування наведені в статті 61 Цивільного процесуального кодексу України. Так, відповідно до частини 4 вказаної статті постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

В результаті ДТП, що сталась з вини відповідача, був пошкоджений автомобіль НОМЕР_6, який належить ТОВ «Український лізинговий фонд», що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії САТ № 269996 ( а. с. 10).

Відповідно до звіту № 5064-70 від 26.11.2013 про оцінку майна спеціаліста по врегулюванню збитків ОСОБА_3, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля НОМЕР_6 внаслідок пошкодження при ДТП складає 43 647 гривень 14 копійок (а. с. 25-28).

Відповідно до вимог частини 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до заяви про виплату страхового відшкодування власника пошкодженого застрахованого автомобіля НОМЕР_6 від 11.11.2013 року (а. с. 20-22) та платіжних доручень № 14 688 від 04.12.2013 року та № 239 від 13.01.2014 року (а. с. 31-32) позивачем було перераховано страхове відшкодування на загальну суму 43 647 гривень 14 копійок на рахунок ТОВ «Український лізинговий фонд».

Відповідно до ст.27 Закону України «Про страхування» та ст.993 Цивільного кодексу України право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток переходить до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування.

Відповідно до вимог частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до вимог ч.2, 5 ст.1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Одночасно, ч.1 ст.1172 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Як встановлено судом, автомобіль НОМЕР_7 на момент дорожньо-транспортної пригоди на праві власності належав Товариству з обмеженою відповідальністю «Ілта», про що зазначено в Довідці про дорожньо-транспортну пригоду №9298361 (а.с.11), а також підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ААС 792140 (а.с.185), та знаходився в оренді ТОВ «ІВЕКО Україна» на підставі Договору прокату автомобіля №809-Ю/2013 від 15 липня 2013 року, укладеного між ТОВ «БЛС» (наймодавець) та ТОВ «ІВЕКО Україна» (Наймач), Акту приймання-передачі автомобіля 15 липня 2013 року (а.с.120-123,124) та Додаткового договору №809-Ю/2013/1 до Договору прокату автомобіля №809-Ю/2013 від 15 липня 2013 року (а.с.126).

В тому числі за змістом Інформації, наданої фінансовим директором ТОВ «ІЛТА» вих.№121-юр від 18 липня 2016 року (а.с.181) транспортний засіб КІА Sorento з державним реєстраційним номером АА6086КР на момент ДТП належав на праві власності ТОВ «ІЛТА» і був переданий ТОВ «БЛС» за договором фінансового лізингу, та після закінчення фінансового лізингу було передано у власність лізингоодержувача у грудні 2013 року.

Відповідач ОСОБА_1 керував зазначеним автомобілем в силу своїх трудових відносин з ТОВ «ІВЕКО Україна», що було визнано відповідачем ОСОБА_1 та представником відповідача ТОВ «ІВЕКО Україна», підтверджується даними трудової книжки відповідача ОСОБА_1, довідкою ТОВ «ІВЕКО Україна» №06-04-2016 від 26.04.2016 року (а.с.128, 129-136), та позивачем не оспорюється.

В тому числі, як вбачається з даних паспорта громадянина України для виїзду за кордон на імя відповідача ОСОБА_1, він має відмітку Прикордонної служби України про перетин відповідачем державного кордону України авіатранспортом в аеропорту «Бориспіль» 10.11.2013 року (а.с.149).

Доказів того, що в момент ДТП ОСОБА_1 не знаходився при виконанні своїх трудових обовязків бізнес-менеджера NEW Holland ТОВ «ІВЕКО України», суду надано не було.

Судом також встановлено, що на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника автомобіля НОМЕР_8 була застрахована власником автомобіля ТОВ «ІЛТА» в ТДВ «Страхова Компанія «Наста» на підставі Полісу страхування цивільно-правової відповідальності «АЕ/0559114, строк дії якого з 05.07.2013 по 04.07.2014 року (а.с.180), що також підтверджується Страховим сертифікатом №3493 від 05.06.2013,підписаним Страховиком ТДВ СК «НАСТА» та Страхувальником ТОВ «ІЛТА», який також підтверджує передачу застрахованого транспортного засобу у лізинг ТОВ «БЛС».

За умовами страхування страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого складає : за шкоду, заподіяну життю і здоровю сто тисяч гривень, за шкоду, заподіяну майну пятдесят тисяч. При цьому розмір франшизи складає - нуль гривень (а.с.180).

За змістом ст.1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до розяснень, викладених в п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

Оскільки відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку з'ясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.

При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди.

Як вбачається з відповіді, наданої фінансовим директором ТОВ «ІЛТА» вих.№147-юр від 15 вересня 2016 року (а.с.252) копія повідомлення про страховий випадок, що стався 09.11.2013 року із зазначеним транспортним засобом КІА Sorento з державним реєстраційним номером АА6086КР не збереглась, разом з цим наявність такого, вчасного відправленого повідомлення, опосередковано підтверджується фактом отримання підприємством від страхової компанії страхового відшкодування за згаданим вище страховим випадком, що підтверджується додатком до акту заліку взаємних однорідних вимог, укладеного між ТОВ «ІЛТА» та ТДВ «СК «НАСТА» (а.с.253).

Так, з вищевказаного Додатку №2 до Акту №43 «Про проведення заліку взаємних однорідних вимог по генеральному договору №401.0008545 від 23.09.2010 р.», датованого 15.01.2014, укладеного ТДВ «Страхова компанія «НАСТА» та ТОВ «Ілта», вбачається що випадок від 09.11.2013 із застрахованим автомобілем НОМЕР_9 визнано страховим випадком, оскільки містить дані про номер страхової справи 2013011-09/003 та суму відшкодування 23978,78грн.

Наведене свідчить про те, що ТДВ «СК «НАСТА» була повідомлена про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталась 09.11.2013 за участі застрахованого страховиком транспортного засобу КІА Sorento з державним реєстраційним номером АА6086КР.

Як вбачається, з доданих до листа №121-юр від 18 липня 2016 року, адресованого ТОВ «Ілта» запит ТОВ «ІВЕКО Україна», документів, в числі додатків наявна засвідчена копія пояснення ОСОБА_1 про обставини вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди від 09.11.2013 року, датованого 12.11.2013, яке містить застереження, що він (ОСОБА_1П.) проінформований, що в разі надання ним завідомо не правдивої інформації щодо обставин страхової події, страхова компанія має право відмовити у відшкодуванні матеріального збитку (а.с.186).

Також встановлено, що позивачу ОСОБА_2 «СК «ВУСО» було відомо про той факт, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу КІА Sorento державний реєстраційний номер НОМЕР_10, з вини водія якого (відповідач ОСОБА_1П.) сталась дорожньо-транспортна пригода та був пошкоджений застрахований позивачем транспортний засіб Mercedes-Benz ML 350 державний реєстраційний номер НОМЕР_1, була застрахована в ТДВ «СК «НАСТА».

Це підтверджується долученою до позовної заяви Довідкою про дорожньо-транспортну пригоду №9298361, виданою 12.11.2013 року Києво-Святошинським РВ ГУ МВС України Київської області (а.с.11), в якій міститься відповідна інформація про номер страхового полісу АЕ0559114, термін дії- до 04.07.2014 та найменування Страховика ТДВ «СК «НАСТА».

Крім того, як вбачається, з наданих позивачем документів, ПрАТ СК «ВУСО» зверталось до ТДВ «СК «НАСТА» з вимогою про відшкодування понесених збитків в розмірі страхового відшкодування 36372,62грн., який належить до виплати страхувальнику у звязку з ДТП, що мала місцем 09.11.2013, місце ДТП- дорога М-05 Київ-Одеса 71км 300м, винна особа ОСОБА_1, марка т/з КІА Соренто державний номер АА6086КР, власник ТОВ «Ілта», страховик ТДВ «СК «НАСТА», поліс АЕ/0559114 (а.с.248-249).

Проте, будь-які належні докази на підтвердження того, що дана вимога надійшла до ТДВ «СК «НАСТА», а також докази того, що страхове відшкодування було виплачено позивачу ОСОБА_2 «СК «ВУСО» страховиком ТДВ «СК «НАСТА», а також в якій саме сумі, або не було виплачено, суду надано не було та не зазначено джерел їх здобуття.

Виходячи з вищенаведених вимог чинного законодавства обставини, що мають бути встановлені і доведені належними і допустимими доказами є: фактичний розмір шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди власнику пошкодженого транспортного засобу Mercedes-Benz ML 350 державний реєстраційний номер НОМЕР_1, фактично виплачений позивачем ОСОБА_2 «СК «ВУСО» розмір страхового відшкодування, а також різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, здійсненою співвідповідачем ТОВ «СК «НАСТА».

З урахуванням досліджених в судовому засіданні доказів, а також встановлених судом обставин справи та відповідних правовідносин, які виникли між сторонами, суд прийшов до переконання, що враховуючи ліміт страхового відшкодування за укладеним власником забезпеченого транспортного засобу КІА Sorento державний реєстраційний номер НОМЕР_10 (ТОВ «ІЛТА») та співвідповідачем ТДВ «СК «НАСТА» договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності, який перевищує розмір фактично виплаченого позивачем страхового відшкодування, суд прийшов до переконання, що позивачем предявлено позов до неналежного відповідача.

А також, враховуючи вищенаведені розяснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

При цьому суд також враховує, що доводи позивача щодо його права предявлення позову до позивача як до винної особи у заподіянні шкоди, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, оскільки це суперечить ст.ст.979, 1194 ЦК України, ст.16 Закону України «Про страхування» та встановленим судом вищенаведеним обставинам справи, а непред'явлення вимог до страховика ТДВ «СК «НАСТА» за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

Так, відповідно до змісту ч.1 та 2 ст.999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування).

До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Так, зі змісту преамбули Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV цей Закон регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Пунктом 2.1 ст.2 Закону №1961-IV передбачено, що відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

При цьому суд також звертає увагу, що за змістом ст.3 Закону №1961-IV обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Статтею 6 Закону №1961-IV передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого.

Згідно з вимогами п.21.1 ст.21 Закон №1961-IV, з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті, на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТ СБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.

Пунктом 22.1 ст.22 Закону №1961-IV передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи.

Згідно п. 22.2 цієї статті, потерпілим - юридичним особам страховик, а у випадках, передбачених цим Законом, - МТСБУ відшкодовує виключно шкоду, заподіяну майну.

Аналізом норм вказаного законодавчого акту, які мають переважне значення перед нормами Цивільного кодексу України в частині, що регулюють правовідносини, які виникають внаслідок заподіяння шкоди при експлуатації наземних транспортних засобів на території України, встановлено, що вони передбачають як права так й обовязки для усіх учасників правовідносин, в тому числі для потерпілих осіб, а також наслідки вчинення чи невчинення цих дій.

Так, п.33.1 ст.33 Закону №1961-IV передбачено, що, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний, зокрема: невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально (п.п.33.1.4).

За змістом п.33.3 цієї статті, водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов'язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник, аварійний комісар або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів).

В звязку з чим в п.33.4 цієї статті, у разі оформлення працівниками відповідних підрозділів Національної поліції відповідних документів про дорожньо-транспортну пригоду вони також встановлюють та фіксують необхідні відомості щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності учасників цієї пригоди і сприяють представникам страховиків (МТСБУ) у проведенні огляду місця дорожньо-транспортної пригоди і транспортних засобів, причетних до неї.

Згідно з вимогами п.34.1 ст.34 Закону №1961-IV страховик зобов'язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.

Крім того, згідно з вимогами п.34.2 цієї статті протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов'язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Також ст.35.1 ст.35 Закону №1961-IV передбачено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися:

За змістом п.36.1 ст.36 Закону №1961-IV, страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв'язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як визначено п.36.4 цієї статті виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Вищенаведені вимоги Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» фактично передбачають визначений законодавцем порядок відшкодування шкоди, заподіяної володільцями наземних транспортних засобів.

Одночасно, як передбачено підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 ст.37 Закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Тобто, вищенаведені вимоги Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлюють наслідки невиконання потерпілою особою(іншою особою, яка має право на отримання відшкодування) обовязку подати заяви про виплату страхового відшкодування.

Оскільки за змістом Закону така заява не може бути подана іншою особою, твердження позивача про його абсолютне право звернутися з вимоги про відшкодування заподіяної внаслідок ДТП шкоди безпосередньо до винної особи, суперечать меті, з якою було запроваджене обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності, яка полягає не тільки у забезпеченні відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, але також і з метою захисту майнових інтересів страхувальників.

При цьому суд бере до уваги, що за визначенням наведеним в п.1.7 ст.1 Закону №1961-IV, забезпечений транспортний засіб це транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

А також що за змістом п.1.4 цієї статті особи, відповідальність яких застрахована, - це страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду;

Крім того, у цьому звязку суд ще раз звертає увагу на зміст ст.1194 Цивільного кодексу України, яка визначає, щоособа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Тобто, з урахуванням вищенаведених вимог ст.1194 Цивільного кодексу України та п.1.4 ст.1 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ОСОБА_1, який правомірно володів транспортним засобом, визнається особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, хоч і не є страхувальником в розумінні Закону, а відповідно і стороною укладеного між ТОВ «ІЛТА» та ТДВ «СК НАСТА» договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Отже, право відповідача ОСОБА_1, а також відповідача ТОВ «ІВЕКО України», як роботодавця, який відповідає за винні дії, заподіяні її працівником, на відшкодування завданої внаслідок винних дій ОСОБА_1 шкоди в межах, вищезазначених ст.1194 ЦК України, кореспондується з обовязком позивача ОСОБА_2 «СК «ВУСО»звернутися в порядку, визначеному Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до страховика ТДВ «СК «НАСТА», а у випадку ліквідації страховика до його правонаступника, або ліквідаційної комісії, МТСБУ.

Визнання за позивачем право вимоги безпосередньо до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страхового відшкодування в порядку суброгації на підставі ст.ст.16,993, 1166 Цивільного Кодексу України, тобто без урахування та дотримання вимог Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а також вимог ст.1193 Цивільного кодексу України, фактично призводить до зловживання потерпілим своїм правом, оскільки, якщо потерпілий (інша особа, яка має право на отримання відшкодування) не звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування протягом визначеного Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строку,ця обставина є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування (п.п.37.1.4 пункту 37.1 ст.37 Закону).

Водночас, Верховний Суд України у своїй постанові, на яку посилається позивач (№6-2587ці15 від 23.12.2015 року), зробивши висновок про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована, одночасно зазначив, що, у разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості предявити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності

Проте, вочевидь, ці висновки не враховують встановленої судом обставини, що страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування саме у звязку з недотриманням потерпілим своїх обовязків, визначених Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Так, враховуючи, що норми Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підлягають застосуванню у тих випадках, коли вони передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, за вищенаведених обставин особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність (в розумінні п.1.4 ст.1 Закону №1961-IV) позбавляється права майнової вимоги до страхової компанії, з якою був укладений договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності, якщо потерпілий (інша особа, яка має право на отримання відшкодування) не звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування протягом визначеного Законом строку.

Крім того, в даному випадку особа, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, яка здійснювала експлуатацію застрахованого транспортного засобу, не є страхувальником, тобто стороною Договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності, що також позбавляє відповідачів ОСОБА_4 та ТОВ «ІВЕКО Україна» права майнової вимоги до страхової компанії (ТДВ «СК «НАСТА»), а у звязку з цим призводить до порушення вимог ст.1194 Цивільного кодексу України щодо меж відповідальності винної особи та Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» .

За змістом ч.1,2 ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цих прав, визначені ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України.

Одночасно відповідно до вимог ч. 3 цієї статті суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13цього Кодексу.

Так, з ч.2, 3 ст.13 Цивільного кодексу України передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Отже, враховуючи викладене, а також ту обставину, що позивач маючи таку можливість, не уточнив та не предявив вимогу про відшкодування завданої майнової шкоди до ТДВ «СК «НАСТА», хоч мав таку можливість, належним чином не довів ту обставину, що він звернувся до ТДВ «СК «НАСТА» з вимогою про відшкодування шкоди та виплату страхового відшкодування, та що обраний позивачем спосіб захисту не є зловживанням правом, а також враховуючи, що за змістом ч.2 ст.360-7 ЦПК України, суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів, суд прийшов до висновку, що в задоволенні заявленої позивачем вимоги про солідарне стягнення завданої майнової шкоди в сумі 43647грн.14 коп. з відповідачів ОСОБА_1 та ТОВ «ІВЕКО Україна» слід відмовити.

Відповідно до вимог ст..88 ЦПК України у звязку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору (а.с.1) відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 79, 88, 209, 212, 214, 215, Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «ВУСО» до ОСОБА_1, Товариства з обмеженою відповідальністю «ІВЕКО Україна», Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Наста», про відшкодування шкоди відмовити повністю.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга Апеляційному суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: І. В. Муранова-Лесів