У Х В А Л А

17 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Романюка Я.М., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву заступника Генерального прокурора України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року в справі за позовом Першого заступника прокурора Шевченківського району м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним дарування, відновлення становища, що існувало до порушення,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2014 року, відмовлено в задоволенні позову Першого заступника прокурора Шевченківського району м. Києва.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року касаційну скаргу заступника прокурора м. Києва відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 квітня 2014 року та ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2014 року залишено без змін.

28 січня 2016 року заступник Генерального прокурора України звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини 1 статті 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме положень статей 19 - 21, 51, 83 ЗК України.

Для прикладу наявності зазначених підстав, заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року, від 11 листопада 2015 року, від 28 жовтня 2015 року, від 23 липня 2015 року, від 17 червня 2015 року, ухвалу Верховного Суду України від 23 травня 2007 року й постанови Верховного Суду України від 8 квітня 2015 року, від 13 листопада 2013 року, в яких, на його думку, зазначені норми права застосовані по-іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні у справі, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції, погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним дарування, відновлення становища, що існувало до порушення з огляду на недоведеність прокурором факту перебування спірної земельної ділянки у складі земель зеленої зони, лісопаркової зони чи зони рекреаційного призначення.

Разом з тим, у наданих для порівняння судових рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- ухвалах від 17 червня 2015 року та від 23 липня 2015 року суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позову про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право на землю з огляду на доведеність позивачем факту віднесення спірної земельної ділянки до територій зелених насаджень загального користування (парки, сквери), зокрема, цей факт підтверджується Генеральним планом міста та відсутністю містобудівного обґрунтування щодо можливості зміни цільового призначення земельної ділянки;

- ухвалі від 28 жовтня 2015 року суд касаційної інстанції залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції про задоволення позову про визнання недійсним розпорядження та визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки з огляду на те, що спірні земельні ділянки знаходяться у межах встановленої прибережної захисної смуги Джарилгацької затоки Чорного моря і відносяться до водного фонду;

- ухвалі від 11 листопада 2015 року суд касаційної інстанції погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог в частині визнання незаконним рішення міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку виходив з того, що спірна земельна ділянка перебувала у постійному користуванні ДП «Кам'янсько-Дніпровське лісове господарство», відноситься до земель лісового фонду і належала до особливо цінних земель природно-заповідного фонду;

- ухвалі від 23 грудня 2015 року суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позову про скасування розпорядження, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та повернення землі з огляду на те, що спірна земельна ділянка розташована в зоні прибережної смуги та на час прийняття рішення про її виділення перебувала у постійному користуванні ДП «Очаківське лісомисливське господарство».

У наданій для порівняння ухвалі Верховного Суду України від 23 травня 2007 року, на яку заявник посилається як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції зазначених норм матеріального права, суд касаційної інстанції скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову про визнання незаконними рішення Лівадійської селищної ради про затвердження проекту відведення та передачі у власність земельної ділянки виходив з того, що частина спірної земельної ділянки відноситься до земель загального користування (зелені насадження загального користування), а інша її частина не належала до територіальної громади селищної ради, крім того є землями кемпінгів, будинків для відпочинку.

У постановах Верховного Суду України:

- від 13 листопада 2013 року викладена правова позиція, що відповідно до п. а) ч. 3 статті 22 ЗК України громадянам для ведення особистого селянського господарства передаються у власність землі сільськогосподарського, а не оздоровчого призначення. Враховуючи, що спірна земельна ділянка відноситься до категорії земель оздоровчого призначення і її цільове призначення у встановленому законом порядку не змінювалось, то передача селищною радою зазначеної земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства не відповідає вимогам статті 20 ЗК України;

- від 8 квітня 2015 року викладена правова позиція про те, що зміна виду цільового призначення (використання) земельної ділянки сільськогосподарського призначення, встановленого законодавством та конкретизованого уповноваженим органом державної влади у рішення про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку, потребує обов'язкового дотримання механізму такої зміни, визначеного Порядком зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2008 року № 502. Враховуючи, що висновки суду касаційної інстанції про те, землі сільськогосподарського призначення з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та для ведення фермерського господарства відносяться до однієї категорії земель, а тому надання земельних ділянок в межах однієї категорії не потребує розробки проекту відведення земельної ділянки по зміні її цільового призначення, є помилковими та такими, що не ґрунтуються на законі, з цих підстав судове рішення суду касаційної інстанції скасовано та справу направлено на новий касаційний розгляд.

Отже, зміст наданих заявником для порівняння судових рішень судів касаційної інстанції та їх порівняння із судовим рішенням, яке він просить переглянути, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Надані для порівняння постанови Верховного Суду України

не свідчать про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у цих постановах висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За викладених обставин вважати заяву заступника Генерального прокурора України обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом Першого заступника прокурора Шевченківського району м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним дарування, відновлення становища, що існувало до порушення відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

Я.М. Романюк

А.Г. Ярема