Справа № 146/32/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"22" лютого 2016 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі головуючого: Ставнійчука В.С.

при секретарі Гриб Ю.А.

розглянувши в судовому засіданні в смт. Томашпіль цивільну праву за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в порядку ст. ст. 625, 1046, 1047, 1050 ЦК України до суду з указаним позовом, уточненим в ході судового розгляду справи, який мотивував тим, 07.05.2015 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір безпроцентної позики. За умовами цього договору він передав ОСОБА_2 200 тис. грн, а останній був зобов'язаний повернути вказану суму позики до 05 жовтня 2015 року. Однак на момент звернення із цим позовом ОСОБА_2 борг не повернув. У зв'язку із цим ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 борг у сумі 200 тис. грн., 3% річних від простроченої суми виконання грошового зобов»язання та судові витрати.

В судовому засіданні ОСОБА_1 позов підтримав із наведених у позовній заяві, просить його задовольнити. При цьому, уточнив позовні вимоги в частині стягнення процентів за договором позики, а саме, про стягнення з відповідача в порядку ст. 625 ЦК України 3% річних від простроченої суми виконання грошового зобов»язання, а не одержання від позичальника процентів від суми позики в порядку ст. 1048 ЦК України. Крім того зазначив, що загальну суму позики 200 тис. грн. позичальник взяв не разово, а позичав їх неодноразово, однак, коли на вимогу позивача про хоча би часткове повернення боргу він (відповідач) не реагував, а тому 07.05.2015 року надав розписку у якій визнав загальну суму боргу в розмірі 200 тис. грн., умови про отримання грошей в борг із зобов»язанням їх повернення в строк до 05.10.2015 року. Дана розписка була написана ОСОБА_2 власноручно у присутності свідка ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_2 позов визнав частково, не заперечуючи того факту, що боргова розписка без будь-якого на те примусу чи погроз з боку позивача, написана ним (відповідачем) власноручно, однак, загальна сума боргу повинна складати не 200 тис. грн., як про це зазначено у розписці, а лише 100 тис. грн., так як у розписці фактично враховані й проценти від суми позики. Крім того, при написанні розписки свідок ОСОБА_3 присутня не була, так як розписка писалася в салоні автомобіля позивача, а не в під»їзді будинку за місцем проживання позивача, як про це зазначаютьостанній та свідок ОСОБА_3 Тому визнає позовні вимоги частково, а саме в сумі біля 100 тис. грн.

Свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що з позивачем проживають в одному під»їзді будинку, а тому вона бачила як до позивача приходив відповідач. Була присутня при написанні відповідачем на тумбочці в під»їзді їхнього (з позивачем) будинку розписки. Текст під розпискою написаний нею власноручно і підпис поставлено нею. Будь-якого примусу, погроз до відповідача при написанні розписки не було. Грошові кошти у її присутності між сторонами не передавалися.

Свідок ОСОБА_5, яка приходиться матір»ю позивачу, суду пояснила, що грошові кошти відповідачеві її сином передавалися неодноразово, протягом років, однак не повернуті й до цього часу.

Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Обставини, визнані сторонами, згідно із ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, викладені в ст. 203 ЦК України.

Згідно з правилом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч.1 ст. 1051 ЦК України).

При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК України).

Як убачається з матеріалів справи, згідно з розпискою між сторонами 07.05.2015 року було укладено безпроцентний договір позики, відповідно до якого позивач передав, а відповідач отримав у борг 200 000 (двісті тисяч) гривень, які зобов'язався повернути до 05.10.2015 року.

Факт написання розписки не заперечується й самим відповідачем, також стверджується поясненнями позивача, показаннями свідка ОСОБА_3

Взяті на себе зобов»язання за договором позики станом на 05.10.2015 року ОСОБА_2 належним чином не виконав, що стверджується поясненнями сторін, свідка ОСОБА_5

Разом з тим, указуючи на безгрошовість договору позики, а саме, що грошові кошти були надані йому позивачем у меншій кількості, ніж встановлено договором, тобто не 200 тис. грн., а 100 тис. грн., відповідач не заперечував той факт, що розписка була написана ним власноручно без застосування насильства, обману чи погроз з боку позивача, в той же час будь-яких належних і допустимих доказів на безгрошовитість договору (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК України) суду не надав, відповідно до положень ч. 1 ст. 1051 ЦК України договір не оспорив, в т.ч. й шляхом подання зустрічного позову у даній справі, а тому суд позбавлений правових підстав покласти дані пояснення в обгрунтування рішення суду, як не забезпечені належними й допустимими доказами.

Відповідно до ст.ст. 1046, 1050 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до ст.ст. 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту стягнення суми основного боргу та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов»язання, суд в силу ст. 11 ЦПК України зобов'язаний вирішити спір в межах заявлених позовних вимог і не вирішувати питання стягнення процентів за користування кредитом (ч. 1 ст. 1048 ЦК України), інфляційних втрат за весь час прострочення виконання зобов»язання в зв»язку із знеціненням грошової одиниці України.

Як убачається із змісту позовної заяви, кінцевим терміном виконання грошових зобов»язань за договором позики між сторонами визначено 05.10.2015 року, що дає суду підстави вважати, що прострочення виконання грошового зобов»язання буде складати 140 днів, з 06.10.2015 по 22.02.2016.

Окрім того, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов"язковим для всіх суб"єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов"язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Так, у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року (справа 6-63цс13) Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України зазначила, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того же роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні висновки.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норми статей 1046 - 1047 ЦК України, що розписка є підтвердженням укладання договору позики та його умов, міститься й у постановах Верхового Суду України від 02.07.2014 року (справа №6-79цс14), від 11.11.2015 року (справа №6-1967цс15).

Судом встановлено, що отримані відповідачем зазначені у наданій ним позивачу розписці кошти в сумі 200 тис. грн. надавалися в рахунок боргу, зобов»язання їх повернути та в який строк і в якому порядку, що дає підстави суду вважати доведеним позивачем про укладення між сторонами договору позики, а тому позов щодо відповідачів підлягає задоволенню.

Як уже зазначалося вище, прострочення виконання грошового зобов»язання склало 140 днів (з 06.10.2015 по 22.02.2016), звідки три проценти річних від простроченої суми виконання грошового зобов»язання будуть становити 2301,37 грн. (200 000 х 3% : 365 х 140 дн. =2301,37).

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати по справі підлягають віднесенню за рахунок відповідача.

Судом встановлено, що при поданні позовної заяви позивачем сплачено 2067,00 грн. судового збору, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 16, 202, 203, 204, 207, 625, 1046, 1047, 1049, 1050, 1051 ЦК України, ст.ст.10, 11, 57-61, 88, 212-215, 360-7 ЦПК України,суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, задовольнити .

Стягнути ОСОБА_2, проживаючого в ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, проживаючого ІНФОРМАЦІЯ_2 заборгованість за договором позики, а саме, 200 000 (двісті тисяч) грн. основного боргу; 2301,37 грн., що складають три проценти річних від простроченої суми виконання грошового зобов»язання; 2067,00 грн. сплаченого судового збору, а всього 204367,37 (двісті чотири тисячі триста шістедесят сім грн. 37 коп.) грн.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Вінницької області через Томашпільський районний суд.

Суддя: ОСОБА_6

У повному обсязі рішення суду виготовлено 24 лютого 2016 року