АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

18 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Качана В.Я., Рубан С.М.

при секретарях: Архіповій А.О., Матвійчуку І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної часткової власності, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 вересня 2015 року,

встановила:

15 серпня 2014 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати транспортний засіб марки «Toyota», модель «Venza», рік випуску 2013, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, особистою приватною власністю ОСОБА_1

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 02 лютого 2013 року перебувала в шлюбі з ОСОБА_2, від якого вони мають малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. 14 травня 2013 року вона виключно за власні кошти придбала спірний автомобіль вартістю 387 529 грн.

04 грудня 2014 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив визнати право спільної часткової власності без виділення частки майна в натурі на автомобіль «Toyota Venza», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 за ОСОБА_2 у розмірі 78/100 часток, а за ОСОБА_1 - у розмірі 22/100.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1, за договором купівлі-продажу №0658/05/13 від 14.05.2013 р., було придбано вищевказаний автомобіль, вартість якого в заводській комплектації з урахуванням податків і зборів становила 388 933,47 грн., а його доукомплектування додатковим обладнанням та державна реєстрація склала суму 46 154,20 грн. Плату за автомобіль в сумі 435 087,67 грн. було здійснено за рахунок його власних заощаджень, а саме за рахунок коштів, отриманих від повернення йому позики в розмірі 338 628,67 грн., а також за рахунок особистих коштів ОСОБА_1, отриманих від продажу автомобіля свого батька за 11850 доларів США, що становило 96 459 грн.

З урахуванням тієї обставини, що спірне майно було набуто за рахунок коштів, що належали кожному з подружжя, домовленості щодо розміру часток у праві спільної часткової власності між ними не досягнуто, у відповідності до ч.7 ст.57 СК України, ст. 355 - 357 ЦК України просив позов задовольнити.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 червня 2015 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю за заявою позивача залишено без розгляду.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 вересня 2015 року зустрічний позов задоволено.

Визнано право спільної часткової власності без виділення частки майна в натурі на автомобіль «Toyota Venza», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 за ОСОБА_2 у розмірі 78/100, а за ОСОБА_1 - у розмірі 22/100. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 листопада 2015 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить змінити заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 вересня 2015 року в частині визначення за ОСОБА_1 права спільної часткової власності без виділення частки майна в натурі на спірний автомобіль у розмірі 22/100 та визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на частку в автомобілі в розмірі 25/100.

Також просить скасувати вказане судове рішення в частині визнання за ОСОБА_2 права спільної часткової власності без виділення частки майна у натурі на автомобіль «Toyota Venza», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 у розмірі 78/100 та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні вказаних позовних вимог та відшкодувати судові витрати по справі.

Свої доводи мотивує тим, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що саме кошти, повернуті ОСОБА_5 як позика, були використані ОСОБА_2 для придбання спірного автомобіля.

Визначаючи частку ОСОБА_1 в спірному майні в розмірі 22/100, суд першої інстанції погодився з тим, що вартість автомобіля становить 435 087,67 грн. Разом з тим, вартість автомобіля була сплачена на загальну суму 388 933,47 грн. Витрати на державну реєстрацію автомобіля, оплата послуг автосалону за встановлення систем, державні збори, технічне обслуговування, експлуатаційні витрати не включаються до вартості автомобіля, а тому суд першої інстанції неправомірно збільшив його вартість на 46 154,20 грн. За таких підстав частка ОСОБА_1 у спірному майні становить 25/100 (96459 грн.: 388 933,47 грн. х 100 =24,8%).

Судом також необґрунтовано застосовано норми ст. 355-357 ЦК України та безпідставно не застосовано положення ст. 60, 61 СК України.

В запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник - ОСОБА_6 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Ухвалюючи рішення про визнання права спільної часткової власності на автомобіль «Toyota Venza», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 за ОСОБА_2 у розмірі 78/100 часток, а за ОСОБА_1 - у розмірі 22/100, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно було придбано за кошти, що належали кожному з подружжя до шлюбу, а тому воно не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Визначаючи розмір часток кожного з сторін, суд першої інстанції виходив з суми витрачених на придбання автомобіля коштів - 435 087,67 грн.

Висновок суду першої інстанції в частині визнання права спільної часткової власності відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно ч.7 ст.57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного із них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч.2 ст.357 СК України, якщо розмір часток праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони зареєстрували шлюб 02 лютого 2013 р. р. (а.с.7 т.1).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 вересня 2014 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.34 т.1).

Судом встановлено, що 14 травня 2013 року між ТОВ «Саміт Моторз Україна» (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу №0658/05/13, за яким продавець зобов'язується передати у власність покупця транспортний засіб марки «Toyota Venza», 2013 року випуску, вартістю 387 529 грн. (а.с.9-15 т.1)

У відповідності до умов укладеного договору, 14.05.2013 р. було здійснено попередню оплату в сумі 19 376 грн., а 18.07.2013 р. - 369 557,47 грн., всього на загальну суму 388 933 грн. 47 коп., що є дійсною вартістю спірного майна(а.с.95 -99 т.1).

За таких підстав частки кожної із сторін слід визначати виходячи саме з цієї суми.

Всі подальші витрати, пов'язані з наданням послуг з технічного обслуговування та ремонту вказаного автомобіля - 29577,47 грн., реєстрацією автомобіля в сумі 523,15 грн., зі сплатою збору під час набуття права власності - 12 964,45 грн. та за першу реєстрацію колісного транспортного засобу - 785,03 грн., комісійного збору за прийняті платежі від населення - 324,29 грн., з налаштуванням авто сигналізації - 118,80 грн., миттям, зняттям-встановленням бамперу, слюсарними роботами - 622,80 грн., придбанням килимів в салон - 643,19 грн., не є витратами, які підлягають врахуванню при визначенні вартості спірного майна на момент його набуття у власність.

За таких підстав висновок суду в частині визначення часток сторін у справі спільної часткової власності підлягає відповідній зміні.

При визначенні розміру часток сторін колегія суддів враховує те обставину, що позивачем ОСОБА_1 на придбання спірного автомобіля були витрачені особисті грошові кошти в сумі 96 459 грн., отримані від продажу автомобіля, що належав її батьку ОСОБА_8

За таких підстав розмір частки ОСОБА_1 у спірному майні становить 25/100 (96 459 : 388 933,47 грн. х100 =24,8%), відповідно частка ОСОБА_2 становить 75/100.

Судом першої інстанції встановлено, що решту коштів, витрачених на придбання спірного майна, була внесена ОСОБА_2 за рахунок коштів, що належала йому особисту, а саме від часткового повернення ОСОБА_5 позики, яка надавалась останньому ОСОБА_2 з його власних заощаджень.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що вказаний висновок суду ґрунтується на недоведених обставинах, що мають значення для справи, спростовується сукупністю зібраних по справі доказів.

Так, відповідно до наявного в матеріалах справи договору позики, 23.08.2012 р. ОСОБА_2 позичив ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 519 545 грн., що за курсом НБУ (1 дол. США =7,9930 грн.) становило 65 000 доларів США (а.с.2-3 т.2).

На підтвердження обставин укладення вказаного договору позики суду надані письмові пояснення ОСОБА_10 (а.с. 176-177 т.1).

Відповідно до відміток на вказаному договорі про фактичне повернення грошових коштів, ОСОБА_2 14.05.2013 р. в рахунок повернення боргу отримав від ОСОБА_5 39 965 грн. (еквівалент 5000доларів США) в офісі, а 18.07.2013 р. - 319 720 грн. (еквівалент 40 000 доларів США) - в автосалоні «Тойота Сіті Плата на Петрівці».

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 підтвердив факт отримання в позику грошових коштів в сумі 519 545 грн., а також про обставини повернення 5000 доларів США у зв'язку з необхідністю сплати ОСОБА_2 авансу за автомобіль та 40 000 доларів США, які він привіз до автосалону «Тойота» та віддав ОСОБА_2

Доводи позивача в тій частині, що ОСОБА_2 надав в позику суму 119 545 грн., а не 519 545 грн., при цьому позичальник повернув лише 40 000 грн., про що зафіксовано в журналі судового засідання, спростовуються технічним записом судового засідання та договором позики.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги в частині набуття сторонами 75/100 частин спірного автомобіля у спільну сумісну власність, колегія суддів бере до уваги також інші наявні в матеріалах справи докази.

Так, до моменту звернення до суду з даним позовом, а саме 18.03.2014 р., будучи допитаною старшим слідчим СВ Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві в якості потерпілої, ОСОБА_1 пояснила, що в травні 2013 року вона продала власний автомобіль за 12000 доларів США. Кошти від продажу автомобіля отримав її чоловік. Оскільки коштів від продажу автомобіля не вистачало, то чоловік доклав до цих грошей їх спільні гроші, які були подаровані на весілля (а.с.50 т.1).

В судовому засіданні ОСОБА_1 пояснила, що їй не відомо, яка сума була подарована їм на весілля.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 надав письмові пояснення, в яких зазначив, що кошти, подаровані на весілля, в сумі 49 160 грн. були витрачені на поїздку з дружиною та її дитиною від попереднього шлюбу, в ОАЕ в період з 01.03.2013 р. по 12.03.2013 р.

На підтвердження вказаної обставини суду надано договір №1.14.02 на туристичне обслуговування від 14.02.2013 р. та товарний чек №1.14.02. від 14.02.2013 (а.с.146 -149 т.1).

В подальшому, 18.08.2014 р., будучи додатково допитаною в якості потерпілої, ОСОБА_1 пояснила, що частину коштів на придбання спірного автомобіля було отримано від продажу іншого належного їй транспортного засобу, а інша частина - надана її батьком (а.с.62 т.1).

В рішенні суду дана належна правові оцінка показам свідка ОСОБА_8 щодо обставин отримання у доньки в позику 400 000 грн. та їх повернення на початку липня 2013 року.

Покази ОСОБА_2 в протоколі допиту в якості свідка 18.03.2014 р. про те, що автомобіль був придбаний у шлюбі за спільні кошти, а тому він є предметом спільної сумісної власності, з урахуванням його ж пояснень про те, що дружина на придбання автомобіля надала 11 тис. доларів США, а всі інші витрати, пов'язані з придбанням автомобіля в розмірі близько 46-48 тис. доларів США, були оплачені ним, висновків суду не спростовують.

Не є обставиною, що впливає за обґрунтованість висновку суду, й посилання слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва в ухвалі від 07 травня 2015 р. на згоду з висновком слідчого СВ Оболонського РУ ГУМВС України в м. Києві про закриття провадження, оскільки між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виникли цивільно-правові відносини, пов'язані з правом користування об'єктом спільної сумісної власності.

За умов доведеності тієї обставини, що спірне майно не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення зустрічного позову в частині визначення часток сторін у праві спільної часткової власності.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції не встановлено неправильне застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення в частині визнання за ОСОБА_2 права спільної часткової власності на спірний автомобіль та відмови у задоволенні вказаних позовних вимог.

Суд повно та всебічно з'ясував обставини справи в цій частині, дав їм належну правову оцінку. Рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 вересня 2015 року в частині визначення часток сторін у праві спільної часткової власності змінити.

Визнати за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 25/100 частин автомобіля «Toyota Venza», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, а за ОСОБА_2 - на 75/100 частин вказаного автомобіля.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/2490/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Макаренко І.О.

Головуючий у сулі апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.