Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №337/1900/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Сидорова М.В.
Провадження № 22-ц/778/4610/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Спас О.В.,

ОСОБА_2

при секретарі: Бурак А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, про стягнення грошової суми,-

ВСТАНОВИЛА :

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, про стягнення грошової суми.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що згідно домовленості між ним та ОСОБА_4, він 15.01.2016 року перерахував в борг на рахунок відповідача 51900 грн., що підтверджено платіжним дорученням від 15.01.2016 року. Відповідач на той час перебував на території Польші та обіцяв після повернення до м. Запоріжжя надати позивачу розписку щодо одержання в борг 51900 грн. Після приїзду, відповідач відмовився надати відповідну розписку про отримання у борг вищевказаної суми та не повернув отриману суму грошових коштів.

Враховуючи вищевикладене просив суд стягнути з відповідача на його користь безпідставно отримані грошові кошти в сумі 51900 грн., а також понесені судові витрати, повязані зі сплатою судового збору в сумі 551,20 грн. та з оплатою правової допомоги в розмірі 500 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши пояснення учасників процесу, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. п. 3,4 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи,порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права .

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи відповідно до платіжного доручення № від 15.01.2016 року ОСОБА_3 на рахунок №832121, який відкрито у ПАТ КБ «ПриватБанк» отримувач - ОСОБА_4, перерахував 51900,00 грн. із зазначенням призначення платежу: «в борг. Перевод особистих коштів».

Факт перерахування коштів на рахунок відповідача підтверджується вищевказаним платіжним дорученням та визнається відповідачем ОСОБА_4.

Суд першої інстанції ,розглянувши справу вірно встановив, що фактично спір між сторонами виник з приводу правових підстав отримання відповідачем ОСОБА_4 від позивача ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 51900,00грн,однак доказам по справі надав неналежну оцінку, що призвело к неправильному висновку щодо підстав відмови у позові..

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК України).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Указана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

В порушення вказаних вимог закону, не зважаючи на те ,що по справі відсутні будь яки докази справжнього бажання отримати відповідачем гроші у позику від позивача, наявність від нього будь яких пропозицій з цього приводу, відсутність письмової форми договору позики, суд першої інстанції пославшись на те, що недотримання письмової форми, не свідчить про недійсність договору позики, а також про його припинення або зміну, беручі до уваги доводи позивача, який наполягав на тому, що перерахував грошові кошти на рахунок, належний відповідачу, на підставі домовленості про передачу грошових коштів в борг, необґрунтовано прийшов до висновку, що відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, зокрема, на підставі договору позики.

Звернувшись до суду в обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що згідно домовленості між ним та ОСОБА_4, він 15.01.2016 року перерахував в борг на рахунок відповідача 51900 грн., що підтверджено платіжним дорученням від 15.01.2016 року. Відповідач на той час перебував на території Польші та обіцяв після повернення до м. Запоріжжя надати позивачу розписку щодо одержання в борг 51900 грн. Після приїзду, відповідач відмовився надати відповідну розписку про отримання у борг вищевказаної суми та не повернув отриману суму грошових коштів. Вважає ,що відповідач безпідставно, без достатньої правової підстави утримує у себе отриману грошову суму.

Згідно статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

В суді першої інстанції представник відповідача заперечуючи проти задоволення позову пояснив, що отримані відповідачем від позивача грошові кошти є не позикою, гроші були перераховані для оплати штрафу за порушення підприємством ТОВ «Хортицькі лінії» вимог законодавства щодо режиму праці та відпочинку. В рейс до Чехії відповідач був відправлений без другого водія (напарника), що призвело до порушення вимог законодавства про відпочинок та працю та в звязку з чим транспортною інспекцією Польщі і було накладено штрафи. Про це відповідач повідомив керівництво підприємства ТОВ «Хортицькі лінії», з яким перебував в трудових правовідносинах, та позивач ОСОБА_3, який є керівником вказаного підприємства, перерахував йому на банківську картку гроші в сумі 51900 грн., які відповідач сплатив в рахунок погашення штрафів в інтересах ТОВ «Хортицькі лінії». Вважає, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відсутні правовідносини з приводу укладання та виконання договору позики, а перерахування коштів позивачем відповідачу повязана із необхідністю сплати штрафу за порушення вимог законодавства щодо режиму відпочинку та праці, суб'єктом відповідальності за яке є підприємство ТОВ «Хортицькі лінії».

Позиція відповідача узгоджується з доказами по справі, а саме:

Відповідно до даних, які містяться в трудовій книжці відповідача, він на момент перерахування грошових коштів позивачем, працював водієм транспортних засобів ТОВ «Хортицькі лінії». Звільнився 01.02.2016 року за власним бажанням (ст.38 КЗпП України).

Позивач ОСОБА_3 працює в ТОВ «Хортицькі лінії» на посаді директора з 26.09.2012 року по теперішній час.

ОСОБА_5 того, судом встановлено, що 15.01.2016р. у м.Бельхатув (Польша) інспекцією дорожнього транспорту у ОСОБА_4 було вилучено транспортний засіб марки DAF Schmitz державний номер НОМЕР_1 / АР2680 ХР.

18.01.2016р. ОСОБА_4 сплатив 16652,00 злотих за евакуацію та паркування транспортного засобу DAF державний номер НОМЕР_1, напівпричіп АР2680 ХР.

Відповідно до квитанції Лодзького Воєводського Інспектора Дорожнього транспорту (Польша) 19.01.2016р. ОСОБА_4 вніс 4100 злотих грошового штрафу, відповідно до протоколу №WITD.DI.Р.10126/28/16 від 15.01.2016 року.

Матеріали справи свідчать ,що спірні правовідносини виникли з приводу перевезення вантажів між водієм транспортного засобу та керівником транспортного підприємства і підстави для застосування вимог ст.1212 ЦК України відсутні і належними та допустимими доказами у розумінні ст.ст.58,59 ЦПК України не підтверджені.

На підставі вищенаведеного,судова колегія вважає,що висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та матеріалам справи ,доказам по справі дана неналежна оцінка і тому судове рішення підлягає зміні в частині правого обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.307,309,317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2016 року по цій справі змінити в частині правового обґрунтування відмови у позові.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: