Провадження № 22-ц/780/2802/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 38 27.04.2016
УХВАЛА

Іменем України

27 квітня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Березовенко Р.В., Приходька К.П.,

за участю секретаря Воробей В.М.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Білоцерківської міської ради Київської області, ОСОБА_3, третя особа: Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора про визнання права на отримання у власність спадкового майна.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду та перевіривши матеріали справи, колегія суддів -

УСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом.

Вимоги мотивувала тим, що 16.04.1994 року помер її батько ОСОБА_4, після смерті якого залишилася спадщина, в тому числі і на гараж, який батько позивачки збудував в дворі будинку № 37 по вул. Дачній в м.Біла Церква.

Посилалася на те, що вона протягом шести місяців після відкриття спадщини фактично вступила в управління та володіння гаражем, а також звернулася з письмовою заявою про прийняття спадщини в нотаріальну контору, де було заведено спадкову справу.

Зазначала, що постановою державного нотаріуса Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори від 23.07.2015 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на гараж, який розташований у дворі будинку №37 по вул. Дачній в м. Біла Церква у звязку з тим, що спадкодавець за життя не оформив належним чином документів на гараж.

Тому позивачка просила в судовому порядку встановити факт прийняття спадщини після смерті її батька ОСОБА_4 - гаража розташованого в дворі будинку №37 по вул. Дачній в м.Біла Церква; визнати за ОСОБА_2 право на отримання у власність гаража, розташованого в дворі будинку №37 по вул. Дачній в м.Біла Церква Київської області, в порядку спадкування після смерті її батька ОСОБА_4.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 17 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині позовних вимог про визнання за нею права власності на спадкове майно, а саме на цегляний гараж, розташований за адресою: м. Біла Церква, вул. Дачна, 37, та ухвалити в цій частині нове про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки дозволу на побудову цегляного гаража, в якому міститься викопіювання з плану міста з вказівкою про розміщення цегляного гаража ОСОБА_4 по вулиці Дачній, 37, що на її думку спростовує висновок суду про відсутність доказів того, що земельна ділянка, на якій розташований спірний гараж, не виділялася органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування.

Також зазначала, що судом неправильно віднесено спірний гараж до окремого цілісного обєкту нерухомого майна.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами , які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутня правова підстава для визнання за позивачкою права на отримання у власність гаража, розташованого в дворі будинку №37 по вул. Дачній в м.Біла Церква Київської області, в порядку спадкування після смерті її батька ОСОБА_4, оскільки судом встановлено, що спадкодавець ОСОБА_4 за життя не набув права власності на вказаний гараж, а тому і спадкоємці також не набувають права на отримання у власність вказаного гаража.

Колегія суддів апеляційного суду вважає висновки суду першої інстанції правильними, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та грунтуються на вимогах чинного законодавства.

Так, місцевим судом встановлено, що 16.04.1994 року помер ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про його смерть.

Позивачка ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4) являється дочкою, а відповідач ОСОБА_3 являється сином ОСОБА_4. Наведене підтверджується копіями свідоцтв про народження сторін, копією свідоцтва про укладення шлюбу позивачкою.

За життя ОСОБА_4 заповіт не залишив.

Суд першої інстанції вірно визначився із застосуванням до даних правовідносин норм ЦК УРСР 1963 року, оскільки ОСОБА_4 помер 16.04.1994 року і спадщину було прийнято до 01.01.2004 року.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є такими, що прийняли спадщину після смерті батька, оскільки подали державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини заяви про її прийняття.

Судом першої інстанції встановлено також, що 23.07.2015 року державний нотаріус Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 винесла постанову, в якій відмовила ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно померлого 16.04.1994 року ОСОБА_4, так як не подані правовстановлюючі документи про належність майна спадкодавцеві. Наведене підтверджується копією постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23.07.2015 року за №1805/02-31.

Відповідно до витягу з рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради народних депутатів від 13.07.1982 року №445 «Про розгляд справ, повязаних з індивідуальним житловим будівництвом в місті», виконком Білоцерківської міської ради народних депутатів вирішив: «Б. Дозволити: 5. інваліду Вітчизняної війни ІІ групи гр. ОСОБА_4 встановити металевий гараж у дворі будинку 37 по вул. Дачній. Зобовязати гр. ОСОБА_4 оформити будівництво в управлінні головного архітектора міста».

З витягу з рішення виконавчого комітету Біло церківської міської ради народних депутатів від 29.09.1982 року №588 «Про наділення земельних ділянок та дозвіл підприємствам і організаціям міста на будівництво» вбачається, що виконком Білоцерківської міської ради народних депутатів вирішив: «В. На часткову зміну пункту 5 розділа «Б» рішення міськвиконкому №445 від 13.07.1982 року читати: ... інваліду Вітчизняної війни ІІ групи гр. ОСОБА_6 побудувати цегляний гараж у дворі ... і далі по тексту без змін.

Згідно з копією листа Управління головного архітектора міста №00276 на імя ОСОБА_4, АДРЕСА_1 вказано, що Управління головного архітектора міста на підставі рішення виконкому №588 від 29.09.1982 року, дозволяє встановити цегляний гараж розміром 3,5 х 5,0 м. для автомобіля «Запорожець» з ручним керуванням в дворі будинку №37 по вул. Дачній. Місце розміщення гаража буде вказано представником Управління головного архітектора міста по заявці ОСОБА_4 Дозвіл видано на час дії пільг. Додаток: 1. виписка з рішення виконкому №588 від 29.09.1982 року; 2. план розміщення гаража М І:500.

Відповідно до технічного паспорту на гараж по вулиці Дачна, 37 в м.Біла Церква, гараж збудований у 1983 році.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про необгрунтованість вимог позивача, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на нерухоме майно на імя спадкодавця ОСОБА_4, а саме на: цегляний гараж розташований в дворі будинку №37 по вул. Дачній в м.Біла Церква. Також відсутні рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які б підтверджували те, що земельна ділянка, на якій розташований гараж виділялася спадкодавцю в користування, в оренду або у власність у встановленому законом порядку.

Відповідно до положень Земельного кодексу Української РСР, в редакції 1970 року, зі змінами станом на момент отримання спадкодацем права на будівницто цегляного гаражу, надання земельних ділянок у користування здійснювалося в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадилось на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР.

У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказувалась мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею.

За нормами зазначеного ЗК земля надавалась у тому числі і громадянам у тимчасове або постійне користування. Документами, що посвідчували право користування були відповідні державні акти або рішення органів, якими передавалась земельна ділянка у користування.

З 1990 року вступив у дію Земельний кодекс України, відповідно до положень якого громадяни України мали право на одержання у власність земельних ділянок в тому числі і для гаражного будівництва.

Позивачем не було надано суду доказів оформлення спадкодавцем земельної ділянки, на якій розміщений гараж, у користування, оренду або власність відповідно до норм законодавства. Тому не можуть бути прийняті колегією суддів доводи апеляційної скарги щодо присвоєння земельній ділянці під гаражем окремого кадастрового номеру, оскільки ця обставина не підтверджує належного оформлення спадкодавцем права на земельну ділянку. З огляду на вказане, спірний гараж не можна розглядати як обєкт цивільних прав, він не входив до спадкової маси, а тому відсутні законні підстави для визнання права власності на спірний гараж в порядку спадкування за рішенням суду.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміну рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до вимог норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: