АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Бреславського О. Г., Чупікової В.В.,

секретар Тодоряк Г.Д.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» (далі ПАТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит») до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ПАТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 10 серпня 2015 року,

встановила:

У листопаді 2014 року ПАТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач зазначав, що 27 лютого 2008 року між Відкритим акціонерним товариством (далі - ВАТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит»), правонаступником якого є ПАТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит», та ОСОБА_4 укладений кредитний договір про відкриття кредитної лінії № 36/08-К21, відповідно до якого останній відкрито кредитну лінію на суму 789 000 грн зі сплатою 18 процентів річних строком до 26 лютого 2023 року. Всього ОСОБА_4 отримала у кредит 650 105 грн 60 коп.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 27 лютого 2008 року між ПАТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит», та ОСОБА_3 укладений договір поруки, відповідно до якого останній поручився за виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором.

ОСОБА_4 порушила умови виконання кредитного договору, у зв'язку з чим станом на 17 квітня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 1 621 825 грн 47 коп.

У подальшому позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 954 941 грн 20 коп.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 10 серпня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений шестимісячний строк, встановлений ч. 4 ст. 559 ЦК України для звернення з вимогою до поручителя, а тому порука ОСОБА_3 є припиненою.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи, суд дійшов його внаслідок неповного зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що згідно з пп. 1, 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішенням, яким позов слід задовольнити частково.

У справі встановлено, що 27 лютого 2008 року між ВАТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір про відкриття кредитної лінії № 36/08-К21, відповідно до якого останній відкрито кредитну лінію на суму 789 000 грн зі сплатою 18 процентів річних строком до 26 лютого 2023 року. Всього ОСОБА_4 отримала у кредит 650 105 грн 60 коп.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 27 лютого 2008 року між ВАТ «ОСОБА_2 та Кредит» та ОСОБА_3 укладений договір поруки, відповідно до якого останній поручився за виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором.

ОСОБА_4 порушила умови виконання кредитного договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість.

Згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з наданим банком розрахунком станом на 17 квітня 2014 року за кредитним договором утворилася заборгованість у розмірі 1 621 825 грн 47 коп., що складається зі строкової заборгованості за кредитом - 361 988 грн 43 коп.; простроченої заборгованості за кредитом - 168 315 грн; строкової заборгованості за процентами - 6 683 грн 27 коп.; простроченої заборгованості за процентами - 152 797 грн 28 коп. та пені - 932 041 грн 49 коп.

21 травня 2015 року позивач надав суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, яка станом на 12 травня 2015 року становила 1 954 941 грн 20 коп., що складається із: строкової заборгованості по кредиту - 320 768 грн 43 коп.; простроченої заборгованості по кредиту - 209 535 грн; строкової заборгованості за відсотками - 4 445 грн 83 коп.; простроченої заборгованості за відсотками - 194 074 грн коп. та пені - 1 226 117 грн 64 коп. за період з 12 травня 2014 року по 12 травня 2015 року, тобто в межах річного строку (а. с. 62?64).

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Умови договору поруки про його дію до повного виконання зобов'язань за кредитним договором не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в такому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Аналіз частини четвертої статті 559 ЦК України дає підстави для висновку, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у цій нормі) не є строком захисту порушеного права (строком позовної давності), а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Якщо договір поруки припинився (у тому числі й на підставі непред'явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання), то інститут позовної давності застосовано бути не може, тому що всі права та обов'язки сторін за цим договором слід вважати припиненими.

Пунктом 5.1 договору поруки визначено, що порука припиняється із припиненням зобов'язання, що забезпечується нею. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом трьох років від дня настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором не пред'явив вимоги до поручителя.

Відповідно до п. 7.3 кредитного договору договір набирає чинності з моменту першої видачі кредитних ресурсів і діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань.

У зв'язку з порушенням умов виконання кредитного договору банк у липні 2014 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про звернення стягнення на предмет іпотеки. 28 серпня 2014 року направив відповідачу вимогу про сплату заборгованості у строк до 15 вересня 2014 року (а. с. 82). Тобто банк на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строки виконання основних зобов'язань за кредитним договором.

Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати.

Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 21 січня 2015 року (справа № 6-190цс14).

Виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Така ж правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14.

У справі встановлено, що позов до поручителя ОСОБА_3 відповідача у справі банком предявлено 29 жовтня 2014 року (а.с.25), тобто у шестимісячний строк з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України.

Відповідно порука ОСОБА_3 не припинилася.

У звязку з цим доводи відповідача, його представника, як і висновок суду першої інстанції про припинення поруки у звязку з наявністю заборгованості станом на 17 квітня 2014 року є необґрунтованими та безпідставними.

Згідно з ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви суду касаційної інстанції, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що позивачем у даній справі не пропущений шестимісячний строк для предявлення позову до поручителя ОСОБА_3

З огляду на наведене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким у межах заявлених вимог, відповідно до розрахунку з відповідача слід стягнути строкову заборгованість за кредитом - 320768 грн 43 коп., прострочену заборгованість за кредитом - 209535 грн, строкову заборгованість за процентами - 4445 грн 83 коп., прострочену заборгованість за процентами - 194074 грн 30 коп.,

Водночас колегія суддів вважає, що у даній справі є підстави для зменшення розміру пені, нарахованої банком до стягнення.

Частиною третьою статті 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, розмір строкової заборгованості по кредиту складає 320 768 грн 43 коп., простроченої заборгованості по кредиту - 209 535 грн., а розмір пені становить 1 226 117 грн 64 коп., що значно перевищує розмір заборгованості.

Тому з урахуванням засад розумності та справедливості розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача, слід зменшити до 100 000 грн.

Всього з відповідача на часткове задоволення позовних вимог слід стягнути 828823 грн 56 коп. (з розрахунку: 320768,43+209535,0+4445,83+194074,30+100000=828823,56).

У справі встановлено, що відповідно до договору відступлення права вимоги №17/4-В від 11 лютого 2015 року, укладеного між Державною іпотечною установою та банком, Державна іпотечна установа з 17 вересня 2015 року набула всіх прав вимоги за кредитним договором, іпотечним договором, договором поруки, укладених між банком ОСОБА_4, поручителем ОСОБА_3 (а.с. 82-83).

Державну іпотечну установу залучено до участі у справі на стадії апеляційного розгляду як правонаступника банку.

Тому спірна заборгованість у розмірі 828823 грн 56 коп. підлягає стягненню на користь Державної іпотечної установи.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зі ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» слід стягнути 9865 гривень - витрат зі сплати судового збору, понесених у судах першої, апеляційної та касаційної інстанції (3654+1827+4384).

На підставі наведеного та керуючись ст. 303, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 1, 2 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» задовольнити частково.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 10 серпня 2015 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_2 та Кредит», правонаступником якого є Державна іпотечна установа, задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за кредитним договором №306/08-К21 від 27 лютого 2008 року у розмірі 828823 (вісімсот двадцять вісім тисяч вісімсот двадцять три) гривні 56 коп., з яких: строкова заборгованість за кредитом - 320768 гривень 43 коп., прострочена заборгованість за кредитом - 209535 гривень, строкова заборгованість за процентами - 4445 гривень 83 коп., прострочена заборгованість за процентами - 194074 гривень 30 коп., пеня - 100000 гривень.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» 9865 (девять тисяч вісімсот шістдесят пять) гривень - витрат зі сплати судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: О. Г. Бреславський

ОСОБА_7