РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/265/16-ц

пр. № 2/759/1830/16

24 березня 2016 року місто Київ

Святошинський районний суд міста Києва

під головуванням судді Сенька М.Ф.,

при секретарі Ніколенку В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

встановив:

ОСОБА_1 в січні 2016 року заявив позов до ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позов мотивований відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, що в свою чергу не дозволяє позивачу прийняти спадщину в загальному порядку.

ОСОБА_1 в судовому засіданні просив задовольнити позов на доводах та підставах викладених в позовній заяві.

Представник позивача ОСОБА_4 вимоги позову підтримав, пославшись на відповідні спору вимоги законодавства.

ОСОБА_2 заперечила проти позову і пояснила, що вважає заповіт недійсним, та заявила, що позивач не має прав на спірне спадкове майно.

Представник відповідача ОСОБА_5 підтримав доводи свого довірителя і подав заяву про застосування до спору наслідків пропуску позивачем строків позовної давності.

Судом встановлено таке.

ОСОБА_3 03.08.2007 року склав заповіт, за яким належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних долях кожному, та скасував попередній заповіт від 15.10.1995р.

Заповіт належним чином оформлено та посвідчено нотаріусом, відомості про заповіт внесені до Спадкового реєстру.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

До майна померлого в Дванадцятій київській державній нотаріальній конторі 11.01.2008р. заведено спадкову справу №38/08.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що за спадщиною звернулись син спадкодавця ОСОБА_1 та дочка спадкодавця ОСОБА_2, до спадкової маси, разом з іншим, входить право власності на квартиру АДРЕСА_1, що належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою 30.06.1999р. за реєстровим №3с-1138.

Доводи відповідача про недійсність заповіту не знайшли свого підтвердження доказами.

Напроти, з рішення Апеляційного суду м. Києва від 26.11.2014р., що постановлене за результатами перегляду цивільної справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту, визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, вбачається, що при складенні заповіту ОСОБА_3 розумів значення своїх дій та міг ними керувати, а сам заповіт відповідав його волевиявленню.

Що стосується доводів відповідача про те, що позивач не має права спадкування, то вони суперечать доказам у справі.

Згідно зі статтею 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщин або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що сторони прийняли майно, що залишилась після смерті їх батька відповідно до його заповіту, і це майно належить їм з часу відкриття спадщини, тобто з дня смерті батька.

Разом з тим, ОСОБА_1 23.11.2015р. подав нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом квартиру АДРЕСА_1.

Проте, державний нотаріус ОСОБА_7 цього ж дня виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, мотивовану відсутністю правовстановлюючого документу на квартиру.

Відсутність правовстановлюючого документу на нерухоме майно, відповідно до ст. 49 Закону України «Про нотаріат» та п.п. 4.18 п.4 гл. 10 розділу ІІ порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії.

Тому, суд визнає, що нотаріусом правильно відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Відповідач в судовому засіданні пояснила, що правовстановлюючі документи на спірне майно утримуються її дочкою.

Отримати дублікат такого документу позивач не може, оскільки видача дубліката нотаріально посвідченого документа, відповідно до ст. 53 Закону України «Про нотаріат», здійснюється нотаріусами тільки у разі втрати або зіпсування документа, і видаються виключно фізичним та юридичним особам, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії.

Наведене дає суду підстави прийти до висновку, що відповідачем фактично не визнається право позивача на спадщину.

Згідно зі ст. 392 ЦПК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За таких фактів та відповідних їм правовідносин, суд вважає позов ОСОБА_1 обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

При цьому, суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що до спору не може бути застосовані приписи ст. 392 ЦПК України, як таке що засновані на невірній оцінці доказів у справі. Судова практика надана відповідачем не суперечить висновкам суду.

Не можуть бути застосовані до спору і наслідки пропуску строків позовної давності, оскільки такі строки за обставин справи не сплили.

Витрати понесені позивачем при зверненні до суду, за вказаного рішення суду, мають бути компенсовані йому відповідачем відповідно і на підставі ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 213, 214, 215 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1, в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3045 (три тисячі сорок п'ять) грн. судового збору.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду м. Києва через Святошинський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий М.Ф. Сенько