Апеляційний суд Житомирської області
Справа №289/1895/15-ц Головуючий у 1-й інст. Сіренко Н.С.
Категорія 27 Доповідач Трояновська Г. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Талько О.Б., Шевчук А.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору, зобовязання вчинити певні дії

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 18 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

27 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», в якому просила визнати недійсним кредитний договір № ZRRWAЕ00000180 від 13.07.2007 року, укладений між нею та ПАТ КБ «Приватбанк».

Того ж дня, ОСОБА_1 подано до суду позов до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», в якому позивач просила зобовязати відповідача сплатити їй як позичальнику за кредитним договором пеню в розмірі 0,1 % від несвоєчасно виданої суми кредиту за кожний день прострочення виконання зобовязання.

02.11.2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», в якому просила зобовязати відповідача сплатити їй як позичальнику за кредитним договором пеню в розмірі 0,1 % від несвоєчасно виданої суми кредиту на сплату страхових платежів в сумі 6885,00 доларів США за кожний день прострочення виконання зобовязання за період невиконання зобовязання з 14.07.2007 року по 25.10.2015 року.

Ухвалою Радомишльського районного суду Житомирської області від 03 лютого 2016 цивільні справи за вказаними вище позовними заявами обєднано в одне провадження та присвоєно реєстраційний номер 289/1895/15-ц.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що 13.07.2007 року між нею та Банком укладено кредитний договір № ZRRWAЕ00000180 на суму 29 078,84 доларів США. В звязку з відсутністю у сторін на момент укладання договору, зокрема, у неї індивідуальної ліцензії Національного банку України, яка б дозволяла їй використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні кредитного договору, вважає укладений кредитний договір недійсним. Позивач у позові зазначає, що умови кредитного договору є несправедливими, оскільки містять істотний дисбаланс договірних прав і обовязків. Вважає несправедливими умови кредитного договору в частині надання кредиту у доларах США, що передбачає погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США та свідчить про захист інтересів лише банку.

Крім того позивач вказує, що відповідно до умов Договору, відповідач зобовязувався надати їй як позичальнику кредитні кошти у розмірі 29 078,84 доларів США, з яких 6885,00 доларів США - на сплату страхових платежів. Проте в порушення умов укладеного договору відповідач грошові кошти в сумі 6885,00 доларів США не надав, а тому позивач вважає, що ПАТ КБ «Приватбанк» зобовязаний сплатити їй, як позичальнику, пеню в розмірі 0,1 % від несвоєчасно виданої суми кредиту на сплату страхових платежів у сумі 6885дол. США за кожний день прострочення виконання зобовязання (з 14.07.2007 року по 25.10.2015 року).

Крім того, позивач просить зобовязати відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» сплатити їй, як позичальнику, пеню в розмірі 0,1% від несвоєчасно виданої суми кредиту за кожен день прострочення виконання зобовязання (з 14.07.2007 року по 25.10.2015 року), посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору №ZRRWAЕ00000180 від 13.07.2007 року відповідач зобовязувався надати позичальнику кредитні кошти у розмірі 29078,84 доларів США, однак в порушення кредитного договору Банком ці кошти не були надані.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 18 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1461грн.60коп.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вказує, що на момент укладення договору у сторін, зокрема, у неї не було індивідуальної ліцензії Нацбанку України, яка дозволяла б Банку надавати кредити в іноземній валюті, а їй - використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобовязань, проте рішення суду не містить правових висновків з даного питання. Зазначає, що покладення на позичальника всіх ризиків по знеціненню національної грошової одиниці гривні за умови відсутності домовленості, є несправедливим. Вказує, що письмова форма кредитного договору відсутня, оскільки у відповідача відсутній його оригінал. Окрім того позивач в апеляційній скарзі зазначає, що судом безпідставно, всупереч Закону України «Про захист прав споживачів», стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1461,60грн.

Сторони до суду апеляційної інстанції не зявились, хоча про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, про що свідчать поштові відправлення про вручення судових повісток.

Сторона позивача не направляла до апеляційного суду заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2 на спростування доводів апеляційної скарги подав до апеляційного суду, завірену відповідачем, копію кредитного договору, банківську ліцензію з додатками та у заяві просив розглянути справу у його відсутність, у задоволенні апеляційної скарги - відмовити.

У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що узгоджується з положеннями ч.2 ст.197 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як підтверджено копією кредитного договору, завіреною відповідачем, 13 липня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № ZRRWAЕ00000180 за умовами якого Банк зобовязався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 13 липня 2007 року по 12 липня 2012 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 29078,84 дол. США на наступні цілі: купівля автомобіля 20604 дол. США, 34грн. для сплати за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна та 6885дол. США на сплату страхових платежів у порядку визначеному п.п. 2.1.3., 2.2.7. договору /пункт 7.1 договору/.

Звертаючись до суду з вимогою визнати кредитний договір №ZRRWAЕ00000180 від 13.07.2007 року недійсним у звязку з відсутністю у сторін, зокрема у позивача, індивідуальної ліцензії Національного банку України на використання іноземної валюти при здійсненні платежів, ОСОБА_1 посилалась на порушення п.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», яка б дозволяла Банку надавати кредити в іноземній валюті, а ОСОБА_1 використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконання своїх зобовязань за кредитним договором.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність заявлених вимог.

Так, право ПАТ КБ « Приватбанк» на здійснення операцій з іноземною валютою підтверджено Банківською ліцензією №22, виданою відповідачу, та зареєстрованою Національним Банком України 19 березня 1992 року за №92.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

За положеннями ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет КМУ).

Відповідно до ст. 5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету.

Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ.

Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог пп. «в» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку письмового дозволу НБУ на операції, повязані з іноземною валютою, отриманого в установленому порядку.

Наведений правовий висновок щодо застосування норм права викладено у Постанові Верховного Суду України від 21 березня 2011 року, справа №6-7цс11, який є обовязковим для усіх судів відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України.

З огляду на викладене, доводи, наведені в апеляційній скарзі у цій частині є безпідставними.

Позивач також посилалася на порушення Банком її прав як споживача у відносинах із ПАТ КБ «ПриватБанк» по цьому ж кредитному договору, так як умови спірних кредитних відносин є несправедливими, оскільки містять істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача кредитних послуг.

Так, відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на дату укладення кредитного договору) несправедливість умов договору тягне його недійсність, якщо тільки умови такого договору всупереч принципу добросовісності призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відмовляючи в задоволенні цих вимог суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що добросовісний боржник у зобовязанні має розраховувати на те, що він за ст.ст. 617, 625 ЦК України несе відповідальність за порушення зобовязання внаслідок відсутності коштів і неможливості їх отримати в необхідній сумі для покриття боргу.

Відповідно до ст. 44 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначені ризики, які має нести банк, і для запобігання яким він має вживати всіх можливих заходів, але серед цих ризиків відсутні ризики позичальника (боржника), повязані з девальвацією національної валюти.

Згідно з ст.ст. 12, 627 ЦК України позичальник укладає договір на свій розсуд, страх і ризик. Таким чином, ризик знецінення національної валюти поза волею сторін договору з огляду на обовязок позичальника за ст. 1046 ЦК України повернути таку ж кількість речей, якими ст. 193 ЦК України визнає й іноземну валюту, має нести саме позичальник.

Судовими рішеннями, які набрали законної сили, та відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України мають приюдиційне значення для цієї справи, доводиться безпідставність інших вимог ОСОБА_1

Так, судовими рішеннями апеляційного суду Житомирської області від 8 вересня 2016 року та Радомишльського районного суду Житомирської області від 6 серпня 2014року, встановлено, що 16.07.2007 року Банком від імені ОСОБА_1 на поточний рахунок ОСОБА_3 було перераховано 20 406 дол. США для оплати автомобіля, проведена конвертація валюти та оплата в розмірі 34,34грн. за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, сплачено комісійні в розмірі 206,64дол. США, а також у період з 16.07.2007 року по 14.07.2011 року Банком проводилась конвертація валюти та оплати страхових платежів по договорах страхування, укладених ОСОБА_1 13.07.2007 року.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про безпідставність вимог позивача про зобовязання відповідача сплатити позичальнику пеню від несвоєчасно виданої суми кредиту та про зобовязання відповідача сплатити позичальнику пеню від несвоєчасно виданої суми кредиту по кредитному договору №ZRRWAЕ00000180 від 13.07.2007 року є обґрунтованими.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі про відсутність оригіналу кредитного договору на вирішення спору не впливають, оскільки із попередніх судових рішень вбачається, що оригінал кредитного договору надавався відповідачем при розгляді інших справ, оглядався судом, а наявна в матеріалах справи копія кредитного договору №ZRRWAЕ00000180 від 13.07.2007 року, посвідчена відповідачем, сумнівів не викликає.

Водночас, доводи в апеляційній скарзі ОСОБА_1 про безпідставність стягнення з неї судом першої інстанції судового збору в розмірі 1461,60грн. є обґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до положень ч. 4 ст.338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй ухвалі від 21 вересня 2016 року, постановленій у цій справі, вказав, що як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначала, що відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» вона звільнена від сплати судового збору, оскільки згідно із цією нормою споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, повязаними з порушенням їх прав.

Закон України «Про захист прав споживачів» у цій частині у звязку із прийняттям Закону України «Про судовий збір» ( у редакції від 8 липня 2011 року) не змінений, з нього не виключена вказівка про звільнення споживачів від сплати судового збору.

За таких обставин, при чинності Закону України «Про захист прав споживачів», яким встановлені права споживача, визначені механізми їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів, серед яких право на звернення до суду, складовою забезпечення якого є звільнення споживача від сплати судового збору, саме по собі не зазначення споживачів у переліку осіб, що згідно зі ст.5 Закону України «Про судовий збір» мають пільги щодо сплати судового збору, не може свідчити про те, що споживачі не мають такої пільги, встановленої відносно них спеціальним Законом, який гарантує захист їх прав.

З огляду на наведене рішення суду першої інстанції в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь держави судового збору в розмірі 1461,60грн. підлягає скасуванню.

В решті рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права та відповідно до положень ч.1 ст.308 ЦПК України залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 18 березня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору скасувати.

В решті рішення суду залишити без змін

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді