Справа № 343/1412/16-ц
Провадження № 22-ц/779/2330/2016
Головуючий у 1 інстанції Монташевич С. М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Головуючого: Проскурніцького П.І.

Суддів: Бойчука І.В., Горейко М.Д.

за участю секретаря: Шемрай Н.Б.

сторін: позивача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, тертя особа, яка не заявляє самостійних вимог Гаражний кооператив № 1 Нафтовик, про визнання права власності на майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Долинського районного суду від 21 жовтня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

22.07.2016 ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що в 1998 році придбав гараж №32, що знаходиться в Гаражному кооперативі № 1 Нафтовик. Кошти на придбання гаражу виділили батьки. На той час йому вдалося знайти особу, що була членом кооперативу і за домовленістю про відшкодування ОСОБА_5 відступив позивачу право на користування спірним гаражем. ОСОБА_5 повністю вніс пай на рахунок кооперативу і був власником гаражу №32. Наступного дня після угоди і передачі грошей позивач отримав інсульт та потрапив у лікарню на тривале лікування, тому не зміг вчасно оформити належні документи на право власності на спірний гараж. Скориставшись такими обставинами, його брат відповідач ОСОБА_4, вступив замість нього до членів гаражного кооперативу та оформив гараж на себе. На час хвороби брат з дозволу позивача використовував належний останньому автомобіль у власних цілях і відповідно придбаний ним гараж. Цього ж 1998 року відповідач повернув позивачу ключі від автомобіля та гаража №32, якими позивач до цього часу користується та вважав, що виключно він є законним власником цього гаража.

ОСОБА_4 за документами рахується користувачем гаража №32, тому почав заявляти свої вимоги на спірний гараж, 24.06.2016 року зрізав навісні замки на воротах та встановив свої та самовільно викинув особисте майно позивача з гаража.

Просив визнати за ним право приватної власності на майно, що складається з гаражу №32 в в Гаражному кооперативі № 1 Нафтовик по вул.Пушкіна, 1-А в м.Долині Івано-Франківської області та стягнути судові витрати по справі.

Рішенням Долинського районного суду від 21.10.2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що воно постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, внаслідок неповного зясування судом фактичних обставин справи.

Вказав, що з 1998 року по 2016 рік відповідач гаражем не користувався і жодних доказів суду про це ним не надано. Не надано відповідачем і доказів того, що він начебто передав позивачу гараж в користування чи оренду. Жоден з опитаних в судових засіданнях свідків не бачив ніколи відповідача в спірному гаражі.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги пояснення позивача та покази свідків. Розцінив покази свідків на власний розсуд, суттєво перекрутивши їх зміст, трактуючи на користь відповідача.

Свідок ОСОБА_6, що є матірю сторін, пояснила, що вона із батьком дали позивачу в 1998 році 2000 доларів США для придбання гаражу №32. Крім того, він ніколи не говорив в суді, що повертав брату частину коштів за придбаний гараж. Даний факт є придуманим.

Суд також прийняв до уваги, що відповідач начебто надав позивачу в 2000-2001 роках ключі від гаражу, однак не прийняв до уваги пояснення відповідача, що гаражем позивач користується ще з 1998 року.

Суд першої інстанції поверхнево оцінив пояснення голови кооперативу. В рішенні суд вказує, що із довідок гаражного кооперативу неможливо встановити розмір паю та відсутні в них дані про те, що пайові внески за гараж №32 сплачені членом гаражного кооперативу. Незрозуміло, звідки суду відомо про існування таких довідок.

Не зясував суд, чи знаходиться на балансі кооперативу спірний гараж, чи повністю було внесено пай ОСОБА_5

Також суд першої інстанції не прийняв до уваги долучену копію витягу з проектної документації кооперативу, за якою було збудовано спірний гараж і вказує, що позивачем не долучено відомостей про технічні характеристики майна.

Крім того, суд в рішенні ототожнює поняття, різні за правовим змістом: власник гаражу та користувач гаражу. Одночасно посилається на норми закону Про кооперацію та ЦК України. Опускає докази, що свідчать про наявність у спірного гаража власника і застосовує тільки права члена кооперативу, що є користувачем гаражу.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Колегія суддів, вислухавши доповідача, позивача та його представника, перевіривши матеріали справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що гараж № 32 належить гаражному кооперативу № 1 "Нафтовик", який є діючою юридичною особою, про що свідчить копія довідки № 1499 з ЄДРПОУ від 09.07.2004 р. (а. с. 39).

В 1998 році сторони проживали спільно з батьками у одній квартирі, вели спільне господарство, допомагали один одному, тобто проживали однією сім'єю.

Як зазначив позивач, він придбав у ОСОБА_7 гараж № 32. Однак, ОСОБА_2 не долучив жодного доказу, який би підтвердив факт придбання ним гаражу, факт сплати ОСОБА_7 повного розміру пайового внеску за гараж, що дало змогу йому вільно розпорядитися гаражем на користь особи, яка не являється членом кооперативу, яким є позивач, що останній підтвердив в судовому засіданні.

Позивач ОСОБА_2 вказав, що після сплати грошей він не встиг оформити гараж на себе, оскільки він придбав його 05 червня 1998 року, на наступний день отримав інсульт, тому його брат, скориставшись тим, що він тривалий час знаходився у лікарні, про що свідчать долучені ним копії медичних документів (а.с. 24-26), переоформив гараж на своє ім'я.

Однак, вказана обставина не позбавляла можливості ОСОБА_2 звернутися із заявою про переоформлення гаража після одужання чи виходу з лікувального закладу. Позивачем не надано жодного доказу, який би свідчив про передачу ним грошей ОСОБА_7 з метою придбання спірного гаражу, а допитати останнього в судовому засіданні з приводу даної обставини неможливо у звязку з його смертю. За життя останнього ОСОБА_2 не предявляв вимог ні до нього, ні до будь-яких інших осіб з метою оформлення права користування чи права власності на гараж, чи отримання документів, які свідчать про факт оплати за нього. Тому твердження позивача про те, що він купив гараж №32 у ОСОБА_7, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги у звязку з недоведеністю даного факту та відсутністю доказів з приводу вказаної обставини.

Як вбачається з копії заяви, оригінал якої був оглянутий в судовому засіданні, 18.06.1998 р. ОСОБА_8 звернувся до голови правління ГБК № 1 з заявою, в якій просив відчужити гараж № 32 і переписати його на гром. ОСОБА_4 У ній же ОСОБА_4 просив прийняти його в члени ГБК № 1 та оформити на нього гараж № 31 в ГБК № 1 по вул. Пушкіна, 1-А. Правління ГБК № 1 рішило гараж № 32 переписати на ОСОБА_4 і рахувати його власником (а.с. 51).

Як вбачається з довідки від 26 липня 2016 року, виданої головою гаражного кооперативу "Нафтовик", гараж № 32 за вищевказаною адресою був переоформлений на ОСОБА_4 згідно поданої ним заяви від 18.06.1998 р. (а.с. 34).

Згідно відповіді голови правління гаражного кооперативу " 1 "Нафтовик" ОСОБА_9 від 27.09.2016 р. в останнього відсутні протоколи засідань загальних зборів кооперативу за 1998 рік, згідно яких відбулося переоформлення гаражу № 32 на гр. ОСОБА_4, оскільки попередній голова правління кооперативу їх йому не передавав і про їх існування йому нічого не відомо (а.с. 81).

Копії довідок, які видані члену гаражного кооперативу № 1 "Нафтовик" ОСОБА_4 свідчать про те, що він являється власником гаражу № 32, що знаходиться по вул. Пушкіна, 1-а в м. Долина Івано-Франківської області (а.с. 31, 32, 33). При цьому суд звертає увагу та не, що голова кооперативу не являється фахівцем у галузі права, тому зазначення у вказаних довідках ОСОБА_4 як власника гаража не тягне за собою будь-яких юридичних наслідків.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що користувачем гаражу № 32 є ОСОБА_4, який є членом гаражного кооперативу. Фактично даним гаражем користувався його рідний брат ОСОБА_2, що підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12

Із пояснень свідків вбачається, що позивач з 1998 року користується гаражем № 32, вони неодноразово бачили його біля нього, знають, що він ремонтував на ньому дах, тому вважали останнього власником даного гаража. Однак, їм не було відомо, за яких обставин, на якій підставі та кому саме гаражним кооперативом вказаний гараж був переданий у користування.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджувати іншими засобами доказування. Тому суд не може взяти до уваги як доказ укладення договору про купівлю гаражу покази даного свідка. Крім того, під час судового засідання встановлено, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 склалися неприязні стосунки, про які свідчать письмові переписки (а.с. 88-91). Про факт неприязних стосунків між самими сторонами також свідчать і їхні переписки та повідомлення з Долинського ВП Калуського ВП ГУНП України в Івано-Франківській області № 5125 від 07.09.2016 р. (а.с. 7-11, 30, 89, 90).

ОСОБА_4, будучи членом кооперативу, основним зобов'язанням якого відповідно до ст. 12 Закону України Про кооперацію є сплата, визначених статутом кооперативу, внесків, вніс внески за користування гаражем № 32 по 2015 рік включно (270 грн.), що підтверджується копією журналу реєстрації оплати внесків членів гаражного кооперативу (а.с. 35). ОСОБА_2 не сплачував жодних внесків за користування гаражем.

Щодо посиланнь позивача на те, що він користується гаражем № 32 біля 18 років, тому слід затосувати положення про набувальну давність та визнати його і за цією піставою власником майна, суд дійшов правильного висновку про відмову даної вимоги.

Згідно роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих у п. 9 Постанови № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 р. при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Виходячи з вищевказаного, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач в силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України є: майно може бути об'єктом набувальної давності, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність, відсутність інших осіб, які претендують на це майно, відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.

Позивачем в ході судового розгляду не було доведено суду наявність сукупності умов для набуття права власності за набувальною давністю, що передбачено ст. 344 ЦК України, зокрема, те, що йому не було відомо, що законним користувачем гаража № 32 є ОСОБА_4, що умовою для визнання користувачем гаражу в гаражному кооперативі є членстко у ньому. Крім того, наявність спору між сторонами з приводу даного гаража виключає можливість набуття права власності за набувальної давністю.

Згідно ст. 10 Закону України "Про кооперацію" членами кооперативу можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, юридичні особи України та іноземних держав, що діють через своїх представників, які внесли вступний внесок та пай у розмірах, визначених статутом кооперативу, додержуються вимог статуту і користуються правом ухвального голосу.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про кооперацію" вступ до кооперативу здійснюється на підставі письмової заяви. Особа, яка подала заяву про вступ до кооперативу, вносить вступний внесок і пай у порядку та розмірах, визначених його статутом. Рішення правління чи голови кооперативу про прийняття до кооперативу підлягає затвердженню загальними зборами його членів. Порядок прийняття такого рішення та його затвердження визначається статутом кооперативу.

Статтею 19-1 Закону України "Про кооперацію" член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону.

Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 28.06.1991 року „Про практику розгляду судами цивільних справ, пов'язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів" № 5 від 28.06.1991 року член ГБК, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому у користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатися ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчинювати щодо нього інші угоди, що не заборонені законом.

Тобто, виходячи з вищевказаного, для набуття права власності на гараж у гаражному кооперативі особа має вступити до кооперативу, подавши письмову заяву, після чого, будучи вже членом кооперативу, який повністю вніс пай за свій гараж, наданий йому в користування, він міг набути право власності на це майно. При цьому, право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що попередній член кооперативу ОСОБА_7 просив відчужити гараж № 32 та передати його на користь ОСОБА_4, який натомість звернувся до голови правління ГБК з письмовою заявою про вступ до кооперативу, на підставі чого правління кооперативу вирішило переписати вказаний гараж на відповідача. Тобто ОСОБА_4 став користувачем гаража, який належить гаражному кооперативу. Жодних даних про те, що ОСОБА_7 повністю вніс свій пай на гараж № 32, став його власником і на свій розсуд продав гараж ОСОБА_2, який не є членом кооперативу, матеріали справи не містять.

Крім того право власності на гараж є похідним від членства у гаражному кооперативі, а позивач членом коопертиву не являється. Натомість членом кооперативу є відповідач ОСОБА_4, чого ОСОБА_2 не оскаржував.

Вимога про визнання права власності на гараж, який є власністю гаражного кооперативу, за позивачем не може бути задоволена, так як члени гаражного кооперативу не являються власниками гаражів, а є їх користувачами. Заявляючи вимогу про визнання права власності, позивач не ставив питання щодо правомірності набуття права користування гаражем відповідачем, не надав суду переконливих доказів законних підстав придбання спірного гаражу., А відповідачем доведено та підтверджено документами підставність перебування у його користуванні спірного гаража. Тому суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Рішення суду не може грунтуватись на припущеннях.

Відповідно до вимог ч.2, ст.303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі

переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом порядку. Апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, які б давали підставу для

зміни чи скасування судового рішення.

Розглянувши справу в межах позовної заяви та в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст., ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Долинського районного суду від 21 жовтня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: П.І. Проскурніцький

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_13