АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2016 року м. Дніпро

18 липня 2016 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Тамакулової В.О.

суддів: Деркач Н.М., Козлова С.П.

при секретарі: Самокиша О.В.,

яка розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2016 року по справі за позовом приватного акціонерного товариства "ЮНІКОН" до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування нежитлового приміщення, скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсним договору іпотеки, скасування державної реєстрації обтяжень, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору дарування нежитлового приміщення, скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсним договору іпотеки, скасування державної реєстрації обтяжень.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 23 лютого 2013р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бойченко Тетяною Миколаївною за реєстровим № 617 посвідчено договір дарування нежитлового приміщення АДРЕСА_1.

Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень має індексний номер 535722 від 23 лютого 2013 року, згідно якого ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 прийняла у власність вказану нерухомість.

Позивач заперечує дійсність договору, оскільки вважає, що він укладений з метою ухилення від сплати боргу ОСОБА_3 на користь позивача по цивільній справі № 403/10827/12 (провадження № 2/403/4486/12 за договором поруки.

При розгляді справи позивач змінив підстави позову, просив суд визнати недійсним договір дарування, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень- індексний номер 535722 від 23 лютого 2013р., застосувати наслідки недійсності правочину (реституцію), скасувавши державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на спірне приміщення, визнати недійсним договір іпотеки на вказане приміщення укладений 10 червня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, Дніпропетровської області Нощенко Наталією Миколаївною, за реєстровим № 2115, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень- індексний номер 3025622 від 10 червня 2013 року.

Також скасувати державну реєстрацію обтяжень: «Вид обтяження: заборона на нерухоме майно», яке було внесено до Державного реєстру іпотек приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, Дніпропетровської області Нощенко Наталією Миколаївною 10 червня 2013 року на підставі Договору іпотеки, укладеному 10 червня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, Дніпропетровської області Нощенко Наталією Миколаївною, за реєстровим № 2115, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень- індексний номер 3025622 від 10 червня 2013 року.

Представник відповідача ОСОБА_3 надав письмові заперечення та просив відмовити в заявлених вимогах.

Відповідачі до суду не з'явилися, справа судом розглянута в заочному провадженні.

Ухвалою районного суду від 25 травня 2016 року в перегляді постановленого рішення- відмовлено.

В скарзі апелянт посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення й постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів перевірила законність, обґрунтованість рішення суду, в межах заяв-лених вимог та апеляційної скарги і дійшла до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23 лютого 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бойченко Тетяною Миколаївною посвідчено договір дарування нежитлового приміщення № 24, поз.3-20 площею 279,6 кв. м. з прибудовою літ. А1-1 поз. 1,2 площею 34,6 кв. м., загальною площею 314,2 кв. м. в житловому будинку літ. А-5, яке розташоване в АДРЕСА_1, за реєстровим № 617, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 535722 від 23 лютого 2013 року, згідно якого ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 прийняла у власність вказану нерухомість.

З договору дарування нежитлового приміщення вбачається, що нежитлове приміщення, що відчужується ОСОБА_3 належить йому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Бабушкінської районної ради в м. Дніпропетровську від 19 грудня 2006 року на підставі рішення виконавчого комітету Бабушкінської районної ради в м. Дніпропетровську від 20 жовтня 2006 року № 975 зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно та в комунальному підприємстві "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" від 21 грудня 2006 року, реєстраційний номер: 17222291.

Станом на час укладення договору дарування він перебував у шлюбі який зареєстрований 18 червня 1988 року з ОСОБА_8.

Суд посилався на спільність майна подружжя, необхідності за ст.65 Сімейного кодексу України письмової згоди подружжя на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, виконання нотаріусом вимог передбачених Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затверджених Наказом № 296/5 від 22 лютого 2012 року щодо отримання письмової згоди іншого з подружжя на укладання договору.

Суд зазначив, що скасування державної реєстрації права власності на майно, що передане на виконання спірних правочинів, та відновлення в державних реєстрах записів про попереднього власника в повній мірі сприятиме відновленню порушених прав позивача, а застосування таких способів захисту права кореспондується зі ст. 55 Конституції України, ст. 16 ЦК України та приписами ст. 26 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Задовольняючи вимоги, суд виходив з того, що на час укладання договору дарування нежитлового приміщення у ОСОБА_3 не було достатнього обсягу цивільної дієздатності, бо його дружина ОСОБА_8 не надала письмової згоди на укладення угоди на користь ОСОБА_2.

Оскільки укладений договір дарування є недійсним, відсутні права на укладання ОСОБА_2 договору іпотеки та державної реєстрацію прав та їх обтяжень.

При цьому, посилаючись на Постанову Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі"- пункт 3 суд вказав про можливість виходу за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено у випадках, прямо передбачених законом), однак в чому конкретно проявився такий вихід та його правова підстава суд не вказав.

Проте погодитися з висновком судового рішення неможливо, враховуючи наступне.

За ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Способи судового захисту передбачені ст. 16 ЦК України.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 202 ЦК України)

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

При цьому предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Пунктом 5. постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Як слідує із матеріалів справи ( а.с.2-8,136-139) позивач просив про визнання договору дарування фіктивним та нікчемним, договору іпотеки недійсним. Правовими підставами зазначав для договору дарування ст.65 Сімейного кодексу- відсутність нотаріально посвідченої згоди дружини відповідача ОСОБА_3 на укладення договору дарування.

Позов до вказаної особи не заявлено.

Стосовно договору іпотеки, позивач посилався на ненабуття відповідачем ОСОБА_2 права на нерухомість, а тому відсутність права на укладання договору іпотеки.

В остаточній редакції позивач просив про визнання недійсними: договору дарування з застосуванням реституції, договору іпотеки, рішень про державну реєстрацію та скасування державної реєстрації обтяжень.

Суд визнав недійсним договір дарування, зазначив про застосування реституції, скасував державну реєстрацію прав та обтяжень.

Стосовно договору іпотеки, суд самостійно змінив предмет спору та правову підставу на визнання договору неукладеним, скасував державну реєстрацію прав та обтяжень.

Позивач визначав способом захисту порушеного права реституцію, як наслідок недійсності оспорюваних правочинів.

Реституція (повернення сторін в первісний стан), як спосіб захисту цивільного права, застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який визнано недійсним. У зв'язку з цим, вимоги про повернення майна, що передане на виконання недійсного правочину, за правилами реституції можуть бути пред'явлені тільки сторонами цієї угоди (ч. 1 ст. 216 ЦК)

Стосовно інших осіб, то за ч.5 ст. 216 ЦК України вони мають право лише на вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За загальним правилом - ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 216 ЦК у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Позивач не є стороною оспорюваних договорів, на вказану обставину суд уваги не звернув.

Ухвалюючи рішення у справі за позовом особи, яка не була стороною оспорюваного договору іпотеки, суд не встановив, яке не визнане чи оспорюване цивільне право позивача було порушено.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

В п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 "Про судове рішення у цивільній справі", зазначено- оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Визнання правочину таким, що не відбувся, (договору неукладеним) як способу захисту цивільного права чи інтересу обґрунтовується необхідністю визначення правової природи та правових наслідків цього явища, яке тісно пов'язане з питанням дійсності та недійсності правочину.

Суд не може відмовити у вирішенні таких вимог за відсутністю у ст. 16 ЦК відповідного способу судового захисту для таких вимог з огляду на положення ст. 124 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Із цього приводу Верховний Суд України в постанові від 25 червня 2011 року (справа № 3-58гс11), яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів, зазначив, що визнання договору, як неукладеного, може мати місце на стадії укладення договору в разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, а не за наслідками виконання договору сторонами

За п. 4. ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умови, якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

На виконання вимог ст. ст. 19, 20 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" і ст. 46-1 Закону України "Про нотаріат" нотаріус є спеціальним суб'єктом, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Моментом припинення права власності ,яке підлягає державній реєстрації, за ст. ст. 347 ЦК України, є внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

При визнанні недійсним договору іпотеки, суд не дав оцінки тому, що при укладенні договору іпотеки, право власності ОСОБА_2скасовано не було і не уточнив правову підству заявлених вимог.

Задовольняючи позов стосовно скасування державної реєстрації, суд не зазначив правові підстави такого скасування відповідно до Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12 грудня 2011 року №3502/5, Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141.

Державний реєстратора, дії якого судом скасовані, до участі в справі відповідачем не залучений.

Стосовно солідарного стягнення з сторін судових витрат, то відповідно ст.88 ЦПК України вказана норма не передбачає солідарності такого стягнення.

В скарзі апелянт зазначає про неналежне повідомлення про слухання справи. Згідно з ч. 1 ст. 232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст.33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Після заміни відповідача або залучення до участі у справі співвідповідача справа за клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розглядається спочатку.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України апеляційна інстанція скасовує рішення якщо судом неправильно застосовано норми матеріального чи процесуального права.

Суд допустив такі порушення.

Частиною 4 ст.10 ЦПК України передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Оскільки судом належно не встановлено предмет та правові підстави заявлених вимог, фактичні обставини по справі, суд послався на взаємовиключні підстави визнання угод недійсними, обравши заочну форму розгляду справи, не виконав вимог ст.33 ЦПК України щодо надання роз'яснень позивачу про притягнення до участі в справі, як відповідачів, ОСОБА_8 та державного реєстратора, не виконав вимоги передбачені 4 ст.10 ЦПК України, порушив норми процесуального та матеріального закону, оскаржуване рішення підлягає скасуванню, як передчасне, з ухваленням нового- відмови у задоволенні заявлених вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- задовольнити частково.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2016 року по справі за позовом приватного акціонерного товариства "ЮНІКОН" до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування нежитлового приміщення, скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсним договору іпотеки, скасування державної реєстрації обтяжень - скасувати, в позовних вимогах - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий: В.О. Тамакулова

С у д д і: Н.М. Деркач

С.П. Козлов