АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Шереметьєва Л.А.
№22-ц/796/9807/2016 Доповідач - Українець Л.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13 травня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України, третя особа: Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, коштів за листками непрацездатності, індексації та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И Л А

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України, третя особа: Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, коштів за листками непрацездатності, індексації та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

З урахуванням уточнених вимог та сум, належних до стягнення, позивач посилався на те, що 20 травня 2013 року на підставі Наказу №97-а від 20.05.2013 року його було прийнято до Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України на посаду начальника служби безпеки.

28 жовтня 2013 року Наказом №233-а від 28.10.2013 року його було звільнено з займаної посади за п. 2 ст. 41 КЗпП України.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16 травня 2014 року його поновлено на посаді начальника служби безпеки Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України з 28.10.2013 року та стягнуто з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 32 892,33 грн.

Одразу після ухвалення рішення суду відповідач поновив його на посаді начальника служби безпеки з 28.10.2013 року.

У подальшому 19 травня 2014 року він звільнився з роботи за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

У порушення вимог ст.116 КЗпП України відповідач при звільненні не провів з ним розрахунку, не виплатив йому заробітну плату за два робочі дні травня 2014 року в розмірі 480,18 грн, яка з урахуванням індексації становить 844,16 грн, 3121,17 грн компенсації за невикористану відпустку, яка з врахуванням індексації становить 4 259,42 грн, та 2 314,43 грн компенсації заробітної плати під час перебування на лікарняному за рахунок коштів Фонду соціального страхування, яка з урахуванням індексації становить 3 443,03 грн. (208-213 т. 1)

Вказані суми не виплачені йому до цього часу, а тому з урахуванням наведеного просив суд стягнути з Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України на його користь:

- 480,18 грн заборгованої заробітної плати за травень 2014 року, яка з врахуванням індексації становить 844,16 грн;

- 3121,17 грн компенсації за невикористану відпустку, яка з врахуванням індексації становить 4 259,42 грн;

- 2314,43 грн компенсації за листками непрацездатності, яка з врахуванням індексації становить 3 443,03 грн;

- 1500 грн витрат на правову допомогу;

- 120 525,18 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 13 травня 2016 року позов ОСОБА_2 до Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України, третя особа: Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, коштів за листками непрацездатності, індексації та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково.

Стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України на користь ОСОБА_2 2 314,43 грн коштів за листками непрацездатності та 120 525,18 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України 1228,40 грн судового збору на користь держави.

Не погоджуючись з рішенням, Концерн «Військторгсервіс» Міністерства оборони України подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовної заяви, судовий збір стягнути з позивача.

Зазначає, що відповідно до листа виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 01.04.2011 року №03-28-738 застрахована особа при звільненні має отримати всі суми, належні їй від підприємства. Оскільки суми матеріального забезпечення страхувальник отримує від Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, то і виплата матеріального забезпечення застрахованим особам повинна здійснюватися після надходження коштів від фонду.

Однак, судом першої інстанції не було встановлено чи дійсно на рахунок в АТ «ЄВРОГАЗБАНК» надійшли лікарняні кошти, які необхідно було перерахувати ОСОБА_2

Вказує, що судом також не взято до уваги, що Концерн «Військторгсервіс» не мав можливості виплатити кошти за листками непрацездатності, оскільки постановою від 13.03.2013 року ВП №35683134 державним виконавцем було накладено арешт на всі рахунки відповідача і лише постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.05.2014 року скасовано арешт із спеціального рахунку. У подальшому в ПАТ «ЄВРОГАЗБАНК» введено тимчасову адміністрацію та розпочато процедуру ліквації банку.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13 травня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 не оскаржується.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України на користь ОСОБА_2 2 314,43 грн коштів за листками непрацездатності та 120 525,18 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції помилково виходив з того, що не отримані позивачем кошти за листками непрацездатності відносяться до заробітної плати.

Такий висновок суду не ґрунтується на законі.

Судом встановлено, що 20 травня 2013 року на підставі Наказу №97-а від 20.05.2013 року ОСОБА_2 прийнято до Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України на посаду начальника служби безпеки. (а.с. 24 т. 1)

28 жовтня 2013 року Наказом №233-а від 28.10.2013 року позивача звільнено з займаної посади за п. 2 ст. 41 КЗпП України. (а.с. 24 т. 1)

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16 травня 2014 року ОСОБА_2 поновлено на посаді начальника служби безпеки Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України з 28.10.2013 року та стягнуто з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 32 892,33 грн. (а.с. 4-10 т. 1)

19 травня 2014 року ОСОБА_2 звільнений з займаної посади за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. (а.с. 24 т. 1)

Звертаючись з позовними вимогами, ОСОБА_2 зазначав, зокрема, що при звільненні йому не було виплачено 2314,43 грн компенсації за листками непрацездатності.

Так, матеріалами справи підтверджено, що позивач з 01.08.2013 року по 15.08.2013 року та з 05.09.2013 року по 16.09.2013 року перебував на лікарняному. (а.с. 98, 100 т. 1)

За період часу з 01.08.2013 року по 15.08.2013 року ОСОБА_2 нараховано за листками непрацездатності 1 934,46 грн, а з 05.09.2013 року по 16.09.2013 року - 1 452,08 грн.

У ч. 2 ст. 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» ( в редакції, чинній на дату звернення до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності) визначено, що допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності), незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» фінансування страхувальників-роботодавців для надання матеріального забезпечення найманим працівникам здійснюється районними, міжрайонними, міськими виконавчими дирекціями відділень Фонду в порядку, встановленому правлінням Фонду. Підставою для фінансування страхувальників робочими органами відділень Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами.

У жовтні 2013 року та листопаді 2013 року Концерн «Військторгсервіс» подав заяви-розрахунок до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. (а.с. 97, 99 т. 1)

З довідки Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України №07/296 від 22.02.2016 року вбачається, що заборгованість підприємства перед позивачем по тимчасовій непрацездатності за рахунок Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності складає 2 314,43 грн. (а.с. 171 т. 1)

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 березня 2013 року №6-15цс13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Як зазначалося вище, ОСОБА_2 перебував на лікарняному з 01.08.2013 року по 15.08.2013 року та з 05.09.2013 року по 16.09.2013 року.

Згідно відповіді Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Виконавча дирекція від 24.08.2016 року, кошти, які підлягали виплаті позивачу за рахунок Фонду соціального страхування України, були перераховані відповідно 01.11.2013 року та 27.12.2013 року на спеціальний рахунок Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України в ПАТ «ЄВРОГАЗБАНК».

Тобто, на момент звільнення ОСОБА_2 кошти в розмірі 2 314,43 грн перебували на рахунку відповідача, не були виплачені позивачу і при отриманні розрахунку при звільненні ОСОБА_2 усвідомлював, що він ці кошти не отримав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» визначає структуру заробітної плати, що включає в себе:

- основну заробітну плату. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців;

- додаткову заробітну плату. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій;

- інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз зазначених вище норм права дає підстави вважати, що допомога по тимчасовій непрацездатності не входить до структури заробітної плати, а тому на вимогу ОСОБА_2 про стягнення компенсації за листками непрацездатності поширюються норми ч. 1 ст. 233 КЗпП Україниі і не поширюються норми ст.117 КЗпП України.

До позовної заяви ОСОБА_2 долучено також лист Департаменту економічної діяльності Міністерства оборони України №225/1/5513 від 31.12.2013 року, яким позивача повідомлено, що Концерном «Військторгсервіс» не була виплачена сума допомоги у зв'язку тимчасовою втратою працездатності з причин накладення арешту на відповідні рахунки Концерну «Військторгсервіс». (а.с. 12 т. 1)

Даним листом 31.12.2013 року позивача додатково було повідомлено про невиплату йому допомоги по тимчасовій непрацездатності.

Наведене свідчить про те, що позивач був у повному обсязі поінформований про своє порушене право на отримання виплат за листками непрацездатності.

Оскільки виплати за листками непрацездатності не віднесені законом до структури заробітної плати, на звернення до суду з такою вимогою позивач мав 3 місяці відповідно до вимог ч.1 ст. 233 КЗпП України.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення компенсації за листками непрацездатності у жовтні 2015 року, тобто з пропуском встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України строку, не навівши причин пропуску строку та не заявивши клопотання про поновлення цього строку, тому в задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то в задоволені цієї вимоги слід відмовити, оскільки допомога по тимчасовій непрацездатності не є заробітною платою і на неї не поширюється ст. 117 КЗпП України.

Апеляційна скарга не містить посилання на зазначені обставини, проте з урахуванням вимог ч. 3 ст. 303 ЦПК колегія суддів приходить до висновку необхідність виходу за межі доводів апеляційної скарги і скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення коштів за листками непрацездатності та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухваленні в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (зі змінами, внесеними згідно із Законом №484-VIII від 22.05.2015 року) передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Як зазначалося вище, заявлені ОСОБА_2 вимоги стягнення коштів за листками непрацездатності та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не відносяться до спорів про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

За приписами пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (зі змінами, внесеними згідно із Законом №484-VIII від 22.05.2015 року) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

За подання до суду позовної заяви ОСОБА_2 мав сплатити судовий збір у розмірі 1264,41 грн.

За подання апеляційної скарги Концерном «Військторгсервіс» Міністерства оборони України сплачено судовий збір у розмірі 2145 грн. (а.с. 235 т. 1)

Отже, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1390,85 грн.

Керуючись ч. 3 ст. 43 Конституції України, ст. 94, ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117, ч. 1 ст. 233 КЗпП України, ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці»,статтями 88, 303, 304, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13 травня 2016 року в частині стягнення з Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України на користь ОСОБА_2 2314,43 грн коштів за листками непрацездатності та 120525,18 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України про стягнення 2314,43 грн коштів за листками непрацездатності та 120525,18 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1390,85 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

В.А. Шебуєва