АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/7194/15-ц Номер провадження 22-ц/786/1106/16Головуючий у 1-й інстанції Миронець О.К. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Лобова О.А.,

суддів: Абрамова П.С., Акопян В.І.

за участю секретаря Гнатюк О.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Київського районного суду м.Полтави від 01 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Української біржі нерухомості про визнання права власності.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, просила ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що спірна квартира придбана на підстав угоди, яка посвідчена у відповідності до ЗУ «Про товарну біржу», отже за станом на сьогодні позивачка позбавлена можливості розпорядитися належною їй квартирою.

Заочним рішенням Київського районного суду м.Полтави від 01 березня 2016 року відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні її позову в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про задоволення її позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що суд першої інстанції не звернув увагу на Постанову Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції вправі відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору від 09.09.1997 року ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2. Даний договір купівлі-продажу укладений на товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості» (а.с.10) і зареєстрований в Полтавському бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» в реєстровій книзі №122 за реєстровим номером №16626. (а.с.10 зворот).

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив надані сторонами докази, належно їх оцінив і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки ОСОБА_2 набула в установленому законом порядку право власності на спірну квартиру у відповідності до законодавства, яке діяло на час укладення договору купівлі-продажу.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Отже, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у недотриманні сторонами в момент вчинення правочину вимог закону (ст. 215 ЦК України), протиправному позбавленні права власності чи його обмеженні (ст. 321 ЦК України), безпідставному заволодінні особою майном іншої особи-власника (ст. 387 ЦК України), створенні власнику перешкод у здійсненні права користування чи розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності у особи субєктивного цивільного права, зокрема, на майно, на право користування майном, на спадкування, на частину в загальному майні, яке безпосередньо не спричиняє шкоду субєктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія субєктивного права. Водночас тут відсутнє звернення інших осіб до юрисдикційних органів про відсутність у особи цивільного права.

Оспорювання субєктивного цивільного права відображає такий стан правовідносин, коли субєктивне цивільне право заперечується в юрисдикційному органі. Якщо таким органом є суд, то особа, чиє право оспорюється, може вимагати його визнання шляхом звернення із зустрічним позовом.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, ОСОБА_2 з посиланням на приписи ст.392 ЦК України стверджує про неможливість розпорядитися належною їй квартирою у звязку з відсутністю нотаріального посвідчення угоди з її придбання.

Як розяснено у пункті 37 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 07 лютого 2014 року, за змістом частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України потреба в такому способі захисту права власності як визнання за власником права власності у судовому порядку виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється,

Всупереч вимогам ст.10, ст.60 ЦПК України ОСОБА_2 на надала суду будь-яких доказів, які б підтверджували факт невизнання чи оспорення її права власності на спірну квартиру.

Відповідно до ст.15 ЗУ «Про товарну біржу», який був чинним на час придбання позивачкою квартири, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Після придбання спірної квартири ОСОБА_2 у встановленому на той час законом порядку зареєструвала своє право власності на неї (а.с.10 зворот) і отримала технічний паспорт на квартиру (а.с.11-13).

Таким чином, ОСОБА_2 у відповідності до вимог ст.15 ЗУ «Про товарну біржу», ст.128, ст.153 ЦК УРСР, 49 ЗУ «Про власність», чинних за станом на вересень 1997 року, правомірно набула у власність спірну квартиру.

Посилання в апеляційній скарзі на розяснення, наведені у Постанові Пленуму ВСУ №7 від 30 травня 2008 року є безпідставними, оскільки у зазначені постанові судом касаційної інстанції надані розяснення щодо судової практики в іншій категорії спорів (спадкові справи).

Враховуючи те, що ОСОБА_2 має правовстановлюючий документ на належну їй квартиру, який оформлений у відповідності до вимог закону, що діяв на час її придбання, недоведеність факту невизнання чи оспорення права власності ОСОБА_2 на квартиру, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.303, ст.307 ч.1 п.1, ст.308, ст.314, ст.315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Київського районного суду м.Полтави від 01 березня 2016 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.А. Лобов

Судді: В.І. Акопян

ОСОБА_4

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов