АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4820/16 Головуючий 1 інст. - Погасій О.Ф.
Категорія: спори, що виникають
із земельних правовідносин
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2016 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - Кружиліної О.А.,

- Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Сементовської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 червня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Харківської міської ради, третя особа: Управління Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області, про визнання недійсним, скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Харківської міської ради, третя особа: Управління Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області, про визнання недійсним, скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, та про скасування рішення Харківської міської ради, -

ВСТАНОВИВ:

13 липня 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, від 15 вересня 2009 року, серія НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_4, та скасувати державну реєстрацію зазначеного акту.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на підставі рішення виконкому Харківської міської Ради народних депутатів № 121 від 10.02.1999 р. йому передана у приватну власність земельна ділянка для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0715 га за адресою: АДРЕСА_2 (державний акт серія НОМЕР_2, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2645 23.03.1999 р.). Свого часу на підставі добросусідських відносин він дозволив сусіду - відповідачу - з АДРЕСА_1 побудувати між їх земельними ділянками тимчасову огорожу, розташування якої не відповідало межам його, позивача, земельної ділянки, звужувало та обмежувало його право власності. 15.09.2009 року відповідач отримав державний акт на право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, в якому межі його земельної ділянки були визначені згідно фактичного розташування його огорожі, що не відповідає раніше наданому позивачу державному акту на земельну ділянку, та порушує його право власності. Позивач вважає, що при виготовлені державного акта на земельну ділянку, користувачем якої є відповідач, не було враховано раніше виданий йому, позивачу, державний акт на право власності на земельну ділянку.

30 липня 2015 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Харківська міська рада, Управління Держкомзему у м. Харкові, про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0715 гектарів по АДРЕСА_2, виданого на ім'я ОСОБА_3 на підставі рішення Харківської міської ради № 121 від 10.02.1999 року; скасування державної реєстрації державного акту на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0715 гектарів по АДРЕСА_2, виданого на ім'я ОСОБА_3; скасування рішення Харківської міської ради № 121 від 10.02.1999 року в частині передачі приватної власності земельної ділянки площею 0,0715 гектарів по АДРЕСА_2 та видачу державного акту на право приватної власності ОСОБА_3.

В обгрунтування зустрічних позовних ОСОБА_4 посилається на те, що згідно висновку судової земельно-технічної експертизи ХНДІСЕ ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса від 10.11.2014 р. № 6249/8642, на яку посилається ОСОБА_3, в частині даних графічних порушень вбачається, що межі земельної ділянки АДРЕСА_2 перетинаються з будівлями ділянки АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4, а саме: В- вбиральня, дерево-кирпич, 1947 року побудови; Б- сарай, дерево, залізо, 1927 року побудови; Д - сарай, бетон, кирпи, 2003 року побудови. Вважає, що це стало можливим у зв'язку з тим, що ОСОБА_3 було видано державний акт на земельну ділянку з координатами, які не можуть відповідати дійсності, оскільки державний акт на земельну ділянку на домоволодіння АДРЕСА_2 було видано 23.03.1999 року, тобто на той час, коли вказані в технічній документації будівлі вже були побудовані та існували, отже у вказаному акті координати видані помилково та порушують права власника земельної ділянки ОСОБА_4 Площа земельної ділянки, наданої та закріпленої у власності ОСОБА_4 за домоволодінням № 112 становить 376, 93 кв.м., що підтверджується планом встановлених меж від 2006 р.; геодезичною зйомкою дільниці станом на 2006 р.; актом погодження меж земельної ділянки від 09.12.2006 р. Отже він (ОСОБА_4) з 1972 року та по цей час користується саме встановленими межами земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_1, без їх перенесення, розширення та іншої зміни площі вказаної ділянки. При цьому, станом на 09.12.2006 р. з ОСОБА_3 було погоджено межі земельної ділянки між ділянками № 112 і АДРЕСА_2.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15 червня 2016 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач за первісним позовом просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити. При цьому ОСОБА_5 вказує на безпідставність висновків суду першої інстанції, зроблених у зв'язку з неналежною оцінкою висновків судової земельно-технічної експертизи №6249/8642, який, на думку позивача, є належним доказом обґрунтованості його позовних вимог.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 в поданих апеляційному суду письмових запереченнях на апеляційну скаргу просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість та безпідставність вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, ЗО, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України, судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

За змістом ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог.

Розглядаючи дану справу, суд першої інстанції забезпечив сторонам та їх представникам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, а сторонами не оспорюється та підтверджується належними доказами, що державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, зареєстрованим у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2645 23.03.1999 р., що виданий на підставі рішення виконкому Харківської міської Ради народних депутатів № 121 від 10.02.1999 р., ОСОБА_3 передана у приватну власність земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0715 га, в межах згідно з планом, за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.5).

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 15.09.2009 року, що виданий на підставі Рішення 23 сесії 5 скликання Харківської міської ради Харківської області від 20.06.2008 р. № 167/08, ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,0377 га, у межах згідно з планом, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6).

09.12.2006 року був складений акт погодження меж земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_3 було погоджено межі між земельними ділянками № 112 і АДРЕСА_2 (а.с.31).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що ним не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, а матеріали справи таких доказів не містять. При цьому суд критично оцінив дані, що містить в наданій для залучення до даної справи копію висновку судової земельно-технічної експертизи №6249/8642, зокрема, вказуючи, що вказаний висновок не має доказового значення у розумінні ст..147 ЦПК України, оскільки відповідна експертиза була проведена в ході провадження іншої справи, клопотання про призначення такої експертизи сторонами при розгляді даної справи не заявлялось.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, виходячи з такого.

Відповідно до копії висновку судової земельно-технічної експертизи №6249/8642 від 10.11.2014 року, порушення землекористування, зокрема порушення межі земельної ділянки АДРЕСА_2 відповідно до правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку та вимог нормативно-правових актів, має місце.

Зазначена експертиза була проведена в межах провадження адміністративної справи № 643/2900/14-а.

Отже, суд може надати оцінку вказаному висновку лише як письмовому доказу.

Оцінюючи зазначений висновок відповідно до ст. 212 ЦПК України, колегія суддів відзначає таке.

Висновок експертизи не містить даних про те, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 у м. Харкові, не відповідає даним державного акту про право власності на неї. При проведенні експертизи досліджувалися межі виключно земельної ділянки АДРЕСА_2, що не може дати об'єктивну оцінку земельній ділянці АДРЕСА_1, яка взагалі не була предметом дослідження. На час проведення зйомки та встановлення меж земельної ділянки пор АДРЕСА_1 та на даний час, з урахуванням паркану, площа земельної ділянки наданої та закріпленої у власності за домоволодінням №112 становить саме 376,93м. кв., що повністю відповідає первинним документам та державному акту.

При цьому висновок експертизи вбачає наявність та невідповідність меж земельної ділянки АДРЕСА_2 з усіх боків та по усім межам земельної ділянки.

Відповідно до визначених графічно у висновку №6249/8642 від 10.11.2014 року порушень вбачається, що межі земельної ділянки 114 перетинаються з будівлями ділянки АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4

Зі змісту висновку №6249/8642 від 10.11.2014 року також вбачається, що експерту надано не весь обсяг заявлених у його клопотанні матеріалів, а лише частина і у висновок експерта умовний, з огляду на відсутність певних матеріалів, надання яких експерту суд так і не забезпечив.

Згідно з технічним паспортом на домоволодіння АДРЕСА_1, визначені у висновку перетинання (накладення) земельної ділянки за координатами стосується наступних будівель: В - вбиральня, дерево-кирпич, 1947 року побудови; Б - сарай, дерево, жалізо, 1927 року побудови; Д - сарай, бетон, кирпич, 2003 року побудови (будівництво узаконене рішенням суду).

Державний акт на земельну ділянку серія НОМЕР_2, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2645 з відповідними координатами був виданий ОСОБА_3 23.03.1999 р., тобто на той час коли вищезазначені будівлі вже існували.

Право власності ОСОБА_4 на відповідне нерухоме майно - житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, в тому числі: В - вбиральні 1947 року побудови; Б - сараю 1927 року побудови. підтверджується правовстановлюючими документами наявними в матеріалах справи:

-свідоцтвом на право особистої власності на 1/5 частину житлового будинку видане Виконавчим Комітетом Московського району Ради Депутатів трудящих від 18.07.1972р., зареєстроване за №2140-а 01.02.1974р. бюро технічної інвентаризації

-свідоцтвом про право на спадщину за законом на 4/5 частини житлового будинку від 15.03.1999р, зареєстроване 19.03.1999р. в КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації",

-державним актом на право власності на земельну ділянку від 15.09.2009 року,

-рішенням Московського районного суду м. Харкова по справі №2-529, 2005р. від 25.02.2005р. про визнання права власності на сарай літера Д.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 90 ЗК УРСР (чинного на час набуття ОСОБА_4 права особистої власності на 1/5 частину житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами згідно рішення виконавчого комітету Московської районної ради депутатів трудящих) на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників.

Згідно з п. 5 постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 р. № 562-ХІІ «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» (зі змінами та доповненнями, внесеними Законом України від 5 травня 1993 р. № 3180-XII) громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Аналогічне положення міститься в пунктах 1 та 7 розд. Х «Перехідні положення» ЗК України.

За змістом ст. 30 ЗК України від 18.12.1990 року №561-ХІІ (чинного на момент набуття ОСОБА_4 права власності на 4/5 частини відповідного житлового будинку з надвірними будівлями) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення.

Разом з набуттям права власності на відповідні будівлі ОСОБА_4 набув і право на земельну ділянку, на якій ці будівлі розташовані.

Відповідний висновок також викладений у постанові судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 р. у справі № 6-2цс15.

Відповідно до ст. 153 ЗК України від 25.10.2001 року №2768-ІІІ власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Також необхідно відзначити, що площа земельної ділянки, наданої та закріпленої у власності за домоволодінням №112 (власник ОСОБА_4) становить 376,93м. кв., що підтверджено: планом встановлених меж від 2006 року; геодезичною зйомкою ділянки станом на 2006 рік; актом погодження меж земельної ділянки від 09.12.2006р.

Станом на 09.12.2006р. ОСОБА_3 було погоджено межі земельної ділянки між ділянками №112 та АДРЕСА_2. Вказана обставина встановлена рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14.02.2013 року та ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 02.04.2013 року у справі №2/643/15/2013 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, тобто у цивільній справі між тими ж сторонами.

Зазначеними рішеннями було встановлено, що відновлення забору відбулося у 2004 році, тобто до моменту погодження меж земельної ділянки у грудні 2006 році.

Твердження позивача про те, що акт погодження меж земельних ділянок від 09.12.2006 р. було підписано позивачем під психологічним тиском зі сторони відповідача було обґрунтовано відхилено судом першої інстанції, оскільки доказів такого тиску суду не було надано.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про відмову у задоволенні позову за недоведеністю обставин, на які ОСОБА_3 посилався як на підставу своїх вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: О.А. Кружиліна

О.М. Хорошевський