Справа № 495/3741/15-ц
рішення
ІМЕНЕМ УКрАЇНи

14 червня 2016 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Шевчук Ю.В.,

при секретарі Мамончик К.І,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білгород-Дністровський цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської міської ради про визнання наймачем житлового приміщення, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання його наймачем житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 , вказуючи, що він з 1998 року проживає в зазначеній квартирі. Дозвіл на проживання та користування квартирою йому було надано командиром в/ч НОМЕР_1 в 1998 році, що підтверджується заявою полковника ОСОБА_2 . Вказана квартира знаходиться у комунальній власності територіальної громади міста Білгород-Дністровського та знаходиться на балансі та обслуговуванні КП «ЖЕО-1» згідно рішення міської ради від 22.06.2004 року. Актом приймання-передачі військового майна вказана квартира була передана Білгород-Дністровській міській раді.

Таким чином, ОСОБА_1 наголошує на тому, що він протягом 17 років безперервно та відкрито користується вказаним нерухомим майном та має право на визнання за ним права власності за набувальною давністю в порядку ст. 344 ЦК України.

Позивач у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у запереченнях на позову заяву.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову.

У судовому засіданні було встановлено, що з 1998 року позивач ОСОБА_1 проживає в квартирі АДРЕСА_1 . Даний факт підтверджується показаннями свідків сусідів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , квитанціями про сплату позивачем комунальних послуг за даною квартирою та сам факт проживання не заперечується відповідачем.

В матеріалах справи наявні письмові пояснення колишнього командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 , в яких він зазначає, що дійсно в 1998 році начальнику теплогосподарство військової частини ОСОБА_1 була надана квартира АДРЕСА_1 , яка належала в/ч НОМЕР_1 та в якій він проживає по теперішній час.

У відповідності до ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», держава гарантує забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.
Актом приймання передачі військового містечка № НОМЕР_2 , затвердженого рішенням Білгород-Дністровської міської ради №907-ІV від 29.09.2005 року, до складу якого входить будинок АДРЕСА_2 , було передано із сфери управління Міністерства Оборони України до Білгород-Дністровської міської ради разом із технічною документацією індивідуальною карткою обліку та технічним паспортом на будівлю.
Таким чином, з 2005 року по сьогоднішній день житловий будинок по АДРЕСА_2 знаходиться у комунальній власності Білгород-Дністровської міської ради, яка здійснює державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду, здійснює управління житловим фондом місцевої ради, приймає рішення про надання жилих приміщень, видає ордера на жилі приміщення та ін. повноваження.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
Суд критично розцінює посилання представника відповідача на незаконне вселення ОСОБА_1 до спірної квартири, оскільки пояснення ОСОБА_5 , про які зазначає відповідач, суду не були представленні для належної оцінки ані в письмовому вигляді ані в судовому засіданні самим ОСОБА_5 . Також, суд не може встановити особу даного свідка ОСОБА_5 , який за наголошеннями представника відповідача нібито займав посаду начальника домоуправління № 1 Білгород-Дністровської КЕЧ до 2006 року.
Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленихстаттею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 2 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно з ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Щодо посилання відповідача на відсутність у ОСОБА_1 ордеру на вселення до спірної квартири, суд, проаналізувавши обставини справи, зазначає наступне.
На момент фактичного вселення позивача вказана квартира не перебувала у віданні та на балансі Білгород-Дністровської міської ради, яка уповноважена надавати ордера на житлові приміщення. У відповідності до норм національного законодавства, закони та нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, тому факт вселення позивача в 1998 році в квартиру повинен розглядатися в призмі нормативно-правових актів, які діяли на момент вселення.
Відповідно до ст.. 58 ЖК України (станом на 1998 рік ), на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством Союзу СРСР.

Під час розгляду справи відповідач не надав суду достовірні та повні докази того, що ОСОБА_1 незаконно вселився до спірної квартири чи порушує права інших осіб. Натомість, з матеріалів справи вбачається, що позивач з 1998 року безперервно та відкрито користується квартирою, утримує її технічний стан, сплачує комунальні послуги, (що не заперечвалось відповідачем) що свідчить про добросовісне заволодіння ним жилим приміщенням та наявність у нього переважного права на отримання титулованого права користування квартирою, що можливе при задоволенні даної позовної заяви.

Згідно п. 24 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затв. Постановою РМ УРСР від 11.12.1984 р. № 470, документи (облікові справи) зберігаються протягом п`яти років після отримання громадянином жилого приміщення, і по закінченню вказаного терміну знищуються у встановленому порядку.
Відсутність документів на право вселення і проживання в спірній квартирі не може бути поставлена в провину позивача, на нього також не може бути покладений обов`язок щодо надання цих документів суду з огляду на те, що вони після вселення особи передаються у відповідну житлово-експлуатуючу організацію, яка і повинна забезпечити їх належне зберігання протягом визначеного строку.
Таким чином, суд не може виходити з припущень вирішуючи правомірно чи ні заселився позивач в квартиру, оскільки відсутність на даний час відповідних документів не свідчить про те, що вони взагалі ніколи не видавалися. За 17 років такі документи могли бути знищені, або просто загублені, враховуючи такий тривалий час суд не виключає і можливості того , що позивач та інші учасники відносин які виникли в 1998 році могли просто забути всі обставини подій того часу.
Крім того, відповідно дост. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно ст. 61 Житлового кодексу України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Беручи до уваги вищевикладене суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , які обґрунтовані та спрямовані на захист його житлових прав.

Керуючись, ст.12 ЗУ «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей»ст..61 ЖК України, ст.ст. 4, 11, 15, 60, 61, 64, 213, 215 ЦПК України, СУД
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , наймачем квартири АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

СУДДЯ