Номер провадження: 22-ц/785/2155/16
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого: судді Парапана В.Ф.

Суддів: Панасенкова В.О.,Драгомерецького М.М.

За участю секретаря Томашевської К.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 та публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_2, про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_2, про розірвання договорів та стягнення коштів, та за позовом третьої особи ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання правочину недійсним, стягнення коштів та моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2014р. публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк» ) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Зазначало, що 21.11.2006р. між банком та ОСОБА_3було укладено кредитний договір №ODS0АЕ00000052 за умовами якого позивач надав позичальнику кредит у розмірі 16 194,50 доларів США строком до 21.11.2011р., а позичальник повинен був повертати кредит зі сплатою 0,84% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,14% від суми виданого кредиту з «20» по «25» число кожного місяця.

Того ж дня з метою забезпечення виконання ОСОБА_3зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4було укладено договір поруки №0052/1, згідно з яким поручитель ОСОБА_4зобов'язався перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань за вказаним кредитним договором, включаючи повернення кредиту, сплату процентів, комісій, винагороди, штрафів, пені та інших платежів та відшкодування збитків.

Однак відповідачі свої зобов'язання належним чином не виконували та станом на 10.12.2015р. мають заборгованість в розмірі 43 779,37 доларів США, яку позивач просив стягнути на свою користь разом із понесеними судовими витратами.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 у грудні 2015р. звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору, договору поруки №0052/1 та договору застави рухомого майна №ODS0АЕ00000052/А від 21.11.2006р. у зв'язку із порушення банком договірних зобов'язань, повним погашенням ОСОБА_3 зобов'язань, поєднанням боржника і кредитора в одній особі в момент незаконного вилучення та набуття права власності на предмет застави автомобіль «Мersedes- Bens E320»

та порушення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також просив стягнути надмірно сплачені кошти у подвійному розмірі 4 214,58 доларів США, що станом на 02.12.2015р. складає 100 475,59 грн.

ОСОБА_3 свої вимоги мотивував тим, що банк порушив умови договору поруки списавши кошти з рахунку поручителя, оскільки кошти являлися соціальними виплатами для інваліда дитинства, тобто належали їх доньці. Дія договору поруки припинилась, оскільки банк не звертався протягом шести місяців з вимогами до ОСОБА_4 Також банк незаконно вилучив заставне майно, при цьому отримавши його від сторонньої особи не попередив відповідача, не здійснив оцінку автомобіля в момент вилучення, незаконно передав заставне майно у власність ТОВ «Автокредит плюс», яке є дочірним підприємством ПАТ КБ «ПриватБанк», без проведення прилюдних торгів. Крім того, протягом періоду з 22.06.2009р., з моменту вилучення майна, і до 24.03.2013р., дати проведення оцінки, тобто більше чотирьох років, позивачем не проводилася ніяка оцінка, тим самим банк намагався штучно створити збільшення боргу. Не погоджуючись з висновками спеціалістів по оцінці заставного майна, ОСОБА_3 вказував на необхідність прийняття звіту №58 щодо вартості автомобіля у розмірі 85 438,40 грн. Посилаючись на те, що станом на 22.06.2009р. загальна заборгованість перед банком складала 9 105,10 доларів США, що за курсом НБУ на вказану дату дорівнювало 69 289,81 грн., тому в разі зарахування саме вказаної вартості, утворюється навіть переплата, унаслідок чого зобов'язання припинили свою дію.

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідачів за первісним позовом ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання одностороннього правочину щодо стягнення з неї державної соціальної допомоги як інваліда дитинства третьої групи на погашення кредитного договору недійсним, стягнення 2 107,97 доларів США, що станом на 02.12.2015р. складає 50 254 грн., а також стягнення моральної шкоди у розмірі 20 000 грн.

В обгрунтування позову посилалась на те, що списання коштів на погашення кредиту ОСОБА_3 відбулося з порушенням її прав, оскільки ці кошти належали їй, вони були соціальною допомогою інваліду дитинства і перераховувалися на рахунок відкритий її матері в ПАТ КБ «ПриватБанк». Крім того, вказувала на те, що договір поруки з її матір'ю - ОСОБА_4 припинив свою дію, через пропущення шестимісячного строку для звернення.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25.12.2015р. позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» та третьої особи ОСОБА_2 задоволені частково: Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 2 322,34 доларів США та судові витрати в розмірі 272,87 грн.; стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 8 328,69 грн. та судовий збір у сумі 243,60 грн.; у решті позовних вимог - відмовлено.

У апеляційних скаргах:

- ОСОБА_2просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати односторонній правочин недійсним, стягнути з банку на її користь 2 107,97 доларів США, еквівалент 50 254,00 грн. та моральну шкоду на суму 20 000 грн., посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального права;

- ОСОБА_3 просить ухвалити рішення, яким задовольнити його вимоги, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права (перелік порушень зазначені в кінці апеляційної скарги), (т.2, а/с. 140-141);

- ПАТ КБ «ПриватБанк» просить змінити рішення суду першої інстанції, скасувавши його в частині відмови у задоволенні його вимог та задоволення вимог ОСОБА_2, посилаючись на однобічність та неповноту судового розгляду, на невідповідність висновків суду, викладених у рішенні фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

ПАТ КБ" ПриватБанк" до суду апеляційної інстанції не прибув, про час та місце розгляду справи сповіщений встановленим порядком про що у справі є докази, (а с. 243, т.2).

Зважаючи на вимоги ч. 6 ст. 74, ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з огляду на таке.

Судом установлено, що 21.11.2006р. між ЗАТ КБ ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ ПриватБанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №ODS0AE00000052 строком по 21.11.2011р. за умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 16 194,50 доларів США на наступні цілі: 11 000 доларів США на споживчі цілі, а 5 194,50 доларів США - на оплату страхових платежів у випадках та в порядку передбачених умовами договору, а ОСОБА_3 повинен був повертати його зі сплатою 0,84% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,14% від суми виданого кредиту з «20» по «25» число кожного місяця. В рахунок сплати кредиту відповідач повинен був сплачувати банку щомісячно 250,31 доларів США, (а.с.13-15 т.1).

Того ж дня з метою забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 й між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено договори поруки, за якими поручителі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зобов'язалися перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань за вказаним кредитним договором, включаючи повернення кредиту, сплату процентів, винагороди, пені, комісії, штрафних санкцій та відшкодування збитків, (а/с. 21,90 .1).

Також у забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір застави рухомого майна від 21.11.2006р. за умовами якого останній надав у заставу Банку належний йому на праві власності автомобіль марки «Меrsedes-Bens E 320» ,1996р. випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, кузов НОМЕР_4, (а.с.182 т.1).

За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (ст. 611 ЦК України).

Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши ОСОБА_3 вказану суму кредиту. У свою чергу позичальник прийняв позику, використавши її за призначенням, але зобов'язання щодо повернення кредиту належним чином не виконував.

До правовідносин, які виникли між сторонами застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК (ст. ст. 1046-1053), якщо інше не встановлено цим параграфом та не випливає з положень кредитного договору.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань передбачених п. п. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 кредитного договору позичальник зобов'язується сплатити банку відсотки за користування кредитом в розмірі 3% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості (п.7.4 договору).

При порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених п. п. 2.2.2, 2.2.3 кредитного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню у розмірі 0,15% від суми прострочених платежів, але не менше 1 грн. за кожен день прострочки (п.4.1 кредитного договору).

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 21.12.2009р. по справі №2-5331 за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення, було задоволено позов та передано в заклад банку шляхом вилучення у ОСОБА_3 автомобіля «Меrsedes-Bens E 320», 1996р. випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, кузов НОМЕР_4 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ODS0AE00000052 від 21.11.2006р. в розмірі 9 265,92 доларів США та звернуто стягнення на предмет застави, вказаний автомобіль, шляхом продажу автомобіля ЗАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_3 договору купівлі - продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПриватБанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, а також стягнення судових витрат в розмірі 956,06 грн. (а.с.68-70 т.1).

Зі змісту цього рішення суду, яке набрало законної сили й яке виконано, випливає, що відповідач одержав кредитні кошти, він неналежним чином виконував зобов'язання за договором й що позивач правомірно надав йому кредит у іноземній валюті.

За правилами ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Відповідно до заяви на видачу готівки №15 від 21.11.2006р. ОСОБА_3 отримав 11 000 доларів США, (а/с 99, т. 1).

Відповідно до розрахунку, який став підставою для прийняття вказаного рішення станом на 14.07.2009р. загальна заборгованість за кредитним договором склала 9 265,92 доларів США, де 8 480,63 доларів США за кредитом, 648,45 доларів США по процентам за користування кредитом, 61,60 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 75,24 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань.

У суді першої інстанції відповідачі пояснили, що останній платіж за кредитним договором вони зробили 02.03.2009р., після чого оплату не проводили (а.с.125 т.1).

При цьому суд першої інстанції звернув увагу на те, що ще 22.06.2009р. ОСОБА_6 вказаний автомобіль був переданий представнику банку ОСОБА_7 про що складено відповідний акт, що підписаний ОСОБА_8, ОСОБА_6 та ОСОБА_9,(а.с. 67, т.1).

Як видно з представленого розрахунку позивач станом на 10.12.2015р. нарахував відповідачам заборгованість за кредитом у розмірі 43 79,37 доларів США, що за курсом НБУ 22,89 грн. станом на цю дату складає 1002109 грн. До вказаного розрахунку позивач включив також і витрати по утриманню автомобілю на площадці банку.

Згідно з умовами договору застави рухомого майна № ODS0AE00000052/А від 22.11.2006р., що також було встановлено рішенням суду від 21.12.2009р., вернення стягнення на предмет застави за вибором заставодержателя може здійснюватися шляхом продажу предмета застави із укладанням договору купівлі-продажу з іншою особою (а.с.68-69,182 т.1).

З листа УДАІ ГУМВС України в Одеській області від 17.06.2015р. видно, що заставний автомобіль було знято з обліку 18.09.2013р. для примусової реалізації на підставі рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 21.12.2009р. та дозволу банку довіреною особою ОСОБА_10, а 20.11.2013р. даний автомобіль зареєстрований в центрі №3 надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Дніпропетровськ, за ТОВ «Автокредит Плюс» на підставі довідки рахунку ВІА №093 від 19.11.2013р. виданої ТОВ «Агентство незалежних експертиз». На автомобіль видано свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 та д/н НОМЕР_1, (а.с.193. т.1).

Відповідно до висновку експертного товарознавчого дослідження №5876 від 24.09.2013р., складеного експертом-оцінювачем ОСОБА_11 ВАТ «Агентство незалежних експертиз», вартість автомобіля «Меrsedes-Bens E 320», 1996р. випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, кузов НОМЕР_4 склала 45 000 грн., (а.с.24-31, т.2).

Згідно з вимогами ст. 24 Закону України «Про заставу» у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України.

Отже, враховуючи те, що борг відповідачів зазначений в рішенні суду при звернені стягнення на предмет застави складав 9 265,92 доларів США, та зарахування банком на рахунок кредиту після продажу автомобіля 6 943,58 доларів США, що було підтверджено і представником банку, суд першої інстанції вірно визнав, що з відповідачів необхідно стягнути залишок у розмірі 2 322,34 доларів США, який складається з тіла кредиту.

Суд при проведенні вказаних розрахунків приймав до уваги можливість реалізації автомобіля відразу після прийняття рішення суду, оскільки відповідачі не оскаржували його, а посилання представника позивача на те, що необхідно було виправити помилку в рішенні та зняти арешт, суд правильно не прийняв до уваги, оскільки ці питання могли бути вирішені ще на початку 2010р., не в 2011 та в 2013 роках, як зазначено в письмових запереченнях (а.с.8), і не залежали від відповідачів, тому нарахування позивачем заборгованості у розмірі 43 779,37 доларів США є безпідставним.

Відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

За правилами ч.ч.1,2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Cудом першої інстанції правильно вирішено і зустрічній позов відповідача ОСОБА_3 й відмовляючи у його задоволенні суд правильно виходив з такого.

Нормами ст. 651 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Оскільки відповідачами не оскаржувався правочин вчинений з продажу заставного автомобіля, суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги доводи відповідачів щодо визначеної оцінки вказаного автомобіля за висновками звіту №58 (а/с. 177-180 т.1), так як з його змісту видно, що цей звіт був проведений без огляду автомобіля, тоді як пояснювали відповідачі автомобіль перебував в дорожньо-транспортній пригоді, від чого дійсний товарний стан може вплинути на вартість майна.

Посилання відповідачів на неотримання 5 194,50 доларів США на оплату страхових платежів суд вірно не прийняв до уваги, оскільки умовами кредитного договору (п. 2.1.3 та 2.2.7) було передбачено щорічне складення договору страхування, у випадку непредставлення такого договору з боку відповідача, то він доручає банку перераховувати відповідну суму, тобто конкретна сума визначається в залежності від умов страхування.

В судовому засіданні відповідачі підтвердили зарахування суми страхового відшкодування в рахунок оплати кредиту 12.06.2007 року.

Отже, встановлені обставини підтверджують виконання банком вказаної умови щодо страхування заставного майна.

Крім того, суд звернув увагу на те, що рішення суду від 21.12.2009р. відповідачі не оскаржили і воно набрало чинності, тим самим вони погодилися з вказаним розміром заборгованості, визначеної для вирішення питання про звернення стягнення на заставне майно.

Приймаючи до уваги встановлені судом обставини та вказані норми суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що підстави для розірвання договору, що вказані відповідачем, не заслуговують на увагу, оскільки строк проведення реалізації заставного майна є правом сторони, при цьому його тривалість не може впливати на відповідальність відповідачів, стягнення коштів з рахунків третьої особи також не впливає на правовідносини з відповідачами, тому зустрічний позов не підлягає задоволенню. Згідно з нормами ст.28 Закону України «Про заставу» після примусового продажу заставленого майна застава припиняється .

Доводи відповідача про припинення дії поруки, суд також вірно визнав необгрунтованими, виходячи з наступного.

Нормами ч.1 та 2 ст. 559 ЦК України чітко визначено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Умовами договору (п.12) передбачено, що порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання строку повернення кредиту за кредитним договором.

З огляду на умови договору, враховуючи наявність рішення суду про звернення стягнення на заставне майно та його реалізацію в вересні 2013р., суд вірно прийшов до висновку, що не має підстав вважати припиненим договір поруки.

При розгляді окремого позову третьої особи ОСОБА_2 та частковому його задоволенні, суд виходив з наступного.

Умовами п.8 договору поруки №0052/Р1 від 21.11.2006р. передбачено право банку на списання коштів з рахунків поручителя в рахунок погашення боргу за кредитним договором.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_6, яке було видано на термін з 02.07.2010р по 10.08.2011р., третя особа ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є інвалідом з дитинства і їй було призначено державну соціальну допомогу по інвалідності 3 група (а.с.145, 235-237, т.1).

Для отримання соціальної допомоги матір третьої особи - ОСОБА_4 в ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрила рахунок НОМЕР_7, про що повідомила управління соціального захисту населення в Суворовському районі м.Одеси в своїй заяві від 05.08.2010р., що також відразу було підтверджено представником банку старшим спеціалістом по обслуговуванню фізичних осіб Запишною С.А., (а.с.91, т.2).

Так, в період з червня 2010р. по серпень 2011р. ОСОБА_2 було перераховано на вказаний рахунок 13 722,74 грн. (а.с.147, т.1).

Згідно з випискою по особовому рахунку НОМЕР_7 було списано банком на рахунок кредиту НОМЕР_8 всього коштів у розмірі 8328,69 грн. (2812,04+506,75+253,38+126,69+63,34+31,67+532,49+266,24+133,12+66,56+33,28+533,29+ 266,65+133,32+66,66+33,33+16,67+8,33+4,17+518,73+259,37+129,68+64,84+32,42+16,21+ 524,76+262,38+131,19+65,59+32,80+16,40+8,20+4,10 +337,41) (а.с.100, т.1).

Отже, враховуючи те, що вказані кошти не належали поручителю ОСОБА_4, а були власністю її доньки ОСОБА_2, яка в силу неповнолітнього віку не могла вчиняти ніяких дій особисто, і не була учасником кредитних правовідносин, тому суд приходить до висновку, що банк безпідставно списав їх на рахунок кредиту.

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з ч.1 ст.1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Враховуючи встановлені обставини та вказані норми, незаконно отримані кошти у розмірі 8 328,69 грн. суд першої інстанції правильно стягнув з ПАТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2

Що стосується вимог ОСОБА_2 про визнання одностороннього правочину ПАТ КБ «ПриватБанк» відносно ОСОБА_2 щодо стягнення державної соціальної допомоги на погашення кредитного договору №ODS0AE00000052 від 21.11.2006р. недійсним, стягнення 2 107,97 доларів США, а також стягнення моральної шкоди у розмірі 20 000 грн., то вони не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Звертаючись з вказаними вимогами третя особа обгрунтовувала їх нормами ст.ст. 229, 230 ЦК України, згідно з якими: якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу)), такий правочин визнається судом недійсним. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Враховуючи вказані норми, які передбачають укладення двосторонньої угоди, суд першої інстанції вірно визнав, що вимоги про визнання угоди недійсною не підлягає задоволенню, оскільки як було судом зясовано з третьою особою правочинів не було укладено, кошти списувалися безпідставно, тому і відповідно не може стягуватися вказана вище сума у подвійному розмірі та моральна шкода.

Вимога про стягнення суми в доларах не відповідає встановленим фактам, оскільки соціальна допомога третій особі перераховувалася в гривнях, а не в доларах США, тому має бути повернута у гривнях.

Клопотання представника позивача про застосування строку позовної давності до вимог третьої особи суд вірно відхилив, виходячи з такого.

Відповідно до вимог ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Нормами ч.1 та 4 ст.261 ЦК України закріплено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

Так, судом встановлено, що третя особа ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто повноліття вона досягла 11.08.2011р., ухвалою суду від 13.07.2015р. її було залучено до участі у справі, в червні 2015р. ознайомлена з матеріалами справи, до суду звернулася з позовом 17.06.2015р.

Виходячи із встановлених обставин, враховуючи вказані норми, суд першої інстанції дійшов висновку, що строк позовної давності у три роки ОСОБА_2 не був пропущений, оскільки про порушення своїх прав та інтересів вона дізналася лише в червні 2015р., під час ознайомлення з матеріалами справи..

Інші доводи апеляційної скарги вищевикладених висновків не спростовують, а тому колегія суддів не приймає їх до уваги.

Рішення суду є правильним, воно ухвалено у відповідності до положень ст. ст. 212-215 ЦПК України і підстав для його скасування, як про це йдеться мова у апеляційній скарзі, немає.

Відповідно з вимогами ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції обставини справи досліджено повно, а зібраним доказам дана вірна оцінка.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 та публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.Ф. Парапан

В.О.Панасенков

М.М.Драгомерецький