РІШЕННЯ

Іменем України

07 червня 2016 року Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого- судді Кузь В.Я.

при секретарі - Янковській С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансекозахід" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 21854 ( двадцять одну тисячу вісімсот п'ятдесят чотири) грн. 96 коп. та судових витрат, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просить , стягнути середній заробіток за час затримки проведення розрахунку при звільненні з роботи в розмірі 21854,96 грн. та судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що в травні 2014 року Міським управлінням праці його скеровано до ТзОВ "Трансекозахід" для працевлаштування, де пройшовши стажування, 01.06.2014 року він написав заяву на прийняття на роботу автослюсарем з ремонту вантажних автомобілів.

Наказом № 12-к він був прийнятим на роботу, а 17.09.2014 року написав заяву на звільнення з 01.10.2014 року.

Однак, при його звільненні не було виплачено всіх сум, що належали йому при звільненні, зокрема: не виплатили заробітну плату за червень-вересень 2014 року в розмірі 7622,19 грн., компенсацію за невикористану відпустку при звільненні в розмірі 550,79 грн. та вихідну допомогу в розмірі не менше тримісячного середнього заробітку в розмірі 5788,08 грн.

Крім того, із покликанням на Закон України " Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв"язку із порушенням строків їх виплати", просить також стягнути компенсацію втрати частини доходів у зв"язку із порушенням строків їх виплати в розмірі 4176,58 грн. та 3717,32 грн виплат передбачених ст. 117 КЗпП.

Просить позовні вимоги задоволити

В судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги підтримали, пояснення дали аналогічні викладеним в позові та додатково пояснили, що позивач перебував на обліку в центрі зайнятості , де йому дали номер телефону директора підприємства. Він зателефонував та приступив на роботу на випробувальний термін. Після його закінчення , він прибув в основний офіс на вул. Навроцького у м. Львові та подав усі необхідні документи для оформлення на роботу, приступив до роботи з 01.06.2014 року. Однак йому не відомо чи був наказ про його прийняття. Протягом червня - серпня 2014 року він працював автослюсарем з ремонту вантажних автомобілів на підприємстві відповідача,проте заробітної плати так і не отримав. 17.09.2014 року ним було написано заяву на звільнення із 01.10.2014 року, але з наказом про звільнення його не ознайомлено. При отриманні трудової книжки в ній були відсутні будь-які записи про роботу на даному підприємстві.

Сторона позивача також звертає увагу суду, що факт порушення прав з боку відповідача підтверджується висновком інспекції , а дії відповідача є предметом кримінального провадження.

Разом з тим, надати оригінал висновку інспекції та пояснити чому такий не підписаний особами, що його склали не можуть , як і не можуть надати підтверджень прийнятого рішення у кримінальному провадженні.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив ,підтвердив, що позивач був скерований до них на роботу із Львівського міського центру зайнятості. Із ним було підписано договір та він проходив стажування. 04.06.2014 року було видано наказ про його призначення на роботу та укладено трудові угоди - помісячно на неповний робочий день з оплатою за виконану роботу не більше 500 грн. Ствердили, що 3000 грн. ними перераховано на користь позивача, а відтак, заборгованості перед ним підприємство немає. Вважає, що між позивачем та підприємством існували цивільно-правові відносини, а не трудові, а тому у задоволення позову слід відмовити, оскільки грошова винагорода за виконану роботу позивачем була отримана.

Заробітну плату у розмірі 2500 грн. підприємство не могло гарантувати, так як це була тільки пропозиція на вакантну посаду. Щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку, зазначив, що згідно закону така надається працівникам, що відпрацювали на підприємстві більше шести місяців, а позивач відпрацював неповні три.

Відсутність підписів позивача на наказах та відомостях, пояснив його відмовою від такого підпису.

Допитаний в судовому засіданні директор ТзОВ "Трансекозахід" ОСОБА_2 підтвердив, що між підприємством і позивачем починаючи з 01.07.2014 року були укладені цивільно-правові угоди, відтак діяли цивільно-правові відносини, а не трудові. Всі належні виплати в розмірі 3000 грн. були виплачені позивачу.

Допитаний в судовому засіданні представник центру зайнятості підтвердив, що позивач перебував на обліку у Львівському міському центрі зайнятості, як безробітний. В компетенцію центру зайнятості входить працевлаштування безробітного до роботодавця, що пропонує вакантну посаду. Цивільно - правові відносини, що виникають між працівником та роботодавцем після працевлаштування ніяк не зачіпає діяльність центру.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 був направлений Львівським міським центром зайнятості на працевлаштування у ТзОВ "Трансекозахід" на посаду слюсара з ремонту автомобілів, що підтверджується корінцем про направлення № 0018001 від 30.05.2014 року (а.с.15).

Відповідно до наказу № 9-к від 20.05.2014 року, ОСОБА_1 прийнятий на стажування в ТзОВ "Трансекозахід" з 20.05.2014 року по 29.05.2014 року. (а.с.63).

04.06.2014 року наказом № 12-к ОСОБА_1 прийнято на роботу слюсарем вантажних автомобілів із 04.06.2014 року, на підставі його заяви від 01.06.2014 року. (а.с.64-65).

Відповідно до наказу № 15-к від 04.07.2014 року ОСОБА_1 прийнято на роботу по цивільно-правовій угоді слюсарем вантажних автомобілів з 04.07.2014 року, а наказ № 12-к від 04.06.2014 року визнано недійсним. (а.с.68).Наказ позивачем не підписано та не оскаржено.

Цього ж дня складено цивільно-правову - угоду № 5, якою передбачено надання позивачем роботи слюсаря з ремонту автомобівл із отриманням винагороди на повну виконану роботу без дефектів, що обумовлена при кожному виконанні даних робіт. (а.с.67). Угода позивачем не підписана.

01.08.2014 року прийнято цивільно-правову угоду № 6 із аналогічним змістом, що також не підписана позивачем. (а.с.69).

17.09.2014 року ОСОБА_1 подано заяву про розірвання трудового договору за власним бажанням, у зв"язку із грубим порушення ТзОВ "Трансекозахід" законодавства про працю (а.с.19).

Наказом № 19-к від 30.09.2014 року із ОСОБА_1 розірвано цивільно-правову угоду у зв"язку із його відмовою у подальшій співпраці (а.с.71).

Твердження позивача про перерахування позивачу 3000 грн. при його звільненні із роботи, що складаються із заробітної плати в розмірі 2500 грн. та 500 грн. за виконані роботи з липня по серпень 2014 року по цивільно-правовим угодам в судовому засіданні не підкріплені ніякими доказами та не визнається позивачем. У той же час, позивач підтвердив їх отримання.

Відповідно до акту № 5а приймання - передачі виконаних робіт по цивільно правовій угоді № 5 від 04.07.2014 року виконано робіт на 262,00 грн. (а.с.83).

Відповідно до акту № 6а приймання - передачі виконаних робіт по цивільно правовій угоді № 6 від 01.08.2014 року виконано робіт на 312,50 грн. (а.с.84). Такі позивачем не підписані.

Разом з тим в матеріалах справи стороною відповідача подано відомості про виплату грошей: № ВЗП № 000008 за липень 2014 року , якою ОСОБА_1 виплачено 216,91 грн, та ВЗП № 000009 за серпень 2014 року на суму 254,49 грн., однак від підписання таких останній відмовився , що свідчить про його право на відмову від підпису, а не про відсутність такої виплати. (а.с.72-73).

Відповідно до акту перевірки додержання суб"єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов"язкове державне соціальне страхування № 13-01-059/0025 ТзОВ "Трансекозахід", складено інформаційну довідку до акту перевірки, за результатами звернення ОСОБА_1 згідно якої в діях директора ТзОВ "Трансекозахід" ОСОБА_2 вбачаються ознаки грубого порушення законодавства про працю , передбаченого ст. 172 КК України. (а.с.108-109).

Проте, суд визнає дану довідку неналежним доказом, оскільки таке не оформлене належним чином, а подання відповідних документів суду, сторона позивача не забезпечила, хоч судом надавався для цього часу та можливість.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

Також, стороною не подано доказів притягнення директора ТзОВ "Трансекозахід" до адміністративної чи кримінальної відповідальності за даним фактом, а відтак без фактів наявності чи відсутності вини директора ТзОВ "Трансекозахід" , встановленої рішенням суду, інформаційна довідка до акту перевірки із цих підстав не може слугувати належним та допустимим доказом на підтвердження позовних вимог позивача.

В судовому засіданні також встановлено відсутність в трудовій книжці позивача запису про прийняття його на роботу та звільнення. Тобто, позивачем не доведено факт його перебування в трудових відносинах із роботодавцем, а вимоги про встановлення такого факту ним заявлено не було та будь-які рішення відсутні.

У відповідності до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ч. 3 ст. 23 КЗпП України, укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

У ч. 4 ст. 23 КЗпП України, зазначено, що трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Судом встановлено, а сторонами не спростовано, що позивач виконував роботи на підставі угод.

Позивач також підтвердив отримання ним грошових коштів перерахованих йому відповідачем.

При цьому, суд відхиляє заперечення позивача, що йому не відомо, що це за кошти.

Суд приймає до уваги пояснення позивача та його представників, що від отримання вказаних грошових коштів він не відмовився, хоч мав на це можливість.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні вимог позивача, так як правова позиція стосовно перебування ОСОБА_1 в трудових відносинах з відповідачем ТзОВ "Трансекозахід" не була доведена та підтверджена.

У ч. 1 ст. 115 КЗпП України, зазначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

У відповідності до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку є наявність вини власника або уповноваженого ним органу в такій затримці.

Всебічно з'ясувавши фактичні обставини спору , розглянувши спір в межах позовних вимог та відповідно до наданих доказів, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надані суду достовірні докази про наявність трудових відносин в розумінні його пояснень, факт таких відносин не встановлено та спір у цій частині не вирішено.

Відтак, позовна вимога щодо стягнення заборгованості є похідною від підстав утворення такої.

За викладених обставин позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судові витрати належить стягнути із позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 8, 10, 57-61, 88, 208-210, 212- 215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансекозахід" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 21854 ( двадцять одну тисячу вісімсот п'ятдесят чотири) грн. 96 коп. та судових витрат - відмовити за недоведеністю таких.

Стягнути із ОСОБА_1 ( ідентифікаційний код № НОМЕР_1 ) на користь держави судові витрати з розгляду даної справи у розмірі 428 (чотириста двадцять вісім) грн. 40 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення, через суд, що ухвалив рішення.

Суддя В. Кузь