УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу БорозенецьЮліана Георгіївна, про визнання недійсними заповіту та договорів дарування земельних ділянок за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року,

вс т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати недійсним заповіт від 13 квітня 2011 року, складений ОСОБА_6, та договори дарування земельних ділянок від 9 червня 2008 року.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_6, після смерті якого відкрилася спадщина.

Вказував, що коли він звернувся до нотаріуса йому стало відомо, що 13 квітня 2011 року ОСОБА_6 було складено заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Борозенець Ю.Г., відповідно до якого все своє майно, що належало йому на день смерті він заповів ОСОБА_4

Також йому стало відомо про те, що 9 червня 2008 року ОСОБА_6 уклав два договори дарування, за якими подарував ОСОБА_3 дві земельні ділянки площею 0, 2500га та 0,0630га, розташовані у с. Глибоке Бориспільського району Київської області, які належали йому на праві власності.

На його думку, вказані правочини слід визнати недійсними, оскільки в період їх вчинення батько, внаслідок органічного ураження головного мозку, страждав на психічні розлади і рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 квітня 2011 року ОСОБА_6 було визнано обмежено дієздатним та призначено його піклувальником ОСОБА_1

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволені позову, виходив із того, що позовні вимоги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження.

Нотаріальне посвідчення оспорених заповіту та договорів дарування було вчинено відповідно до вимог закону.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, при цьому зазначив, що у зв'язку з відсутністю висновку відповідної експертизи відсутні і підстави вважати, що мала місце абсолютна неспроможність спадкодавця у момент складання ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише є твердження ОСОБА_1 про те, що існуючі в той час порушення психічної діяльності ОСОБА_6 істотно впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 18 травня 2013 року.

З 15 листопада 2002 року по день смерті ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбу зі ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про одруження.

13 квітня 2011 року ОСОБА_6 було складено заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Борозенець Ю.Г., відповідно до якого все своє майно, що належало йому на день смерті він заповів ОСОБА_4

9 червня 2008 року ОСОБА_6 уклав два договори дарування, за якими подарував ОСОБА_3 дві земельні ділянки площею 0, 2500га та 0,0630га, розташовані у с. Глибоке Бориспільського району Київської області, які належали йому на праві власності.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 квітня 2011 року ОСОБА_6 було визнано обмежено дієздатним та призначено його піклувальником ОСОБА_1

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, якій дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно зі ст. 1244 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Вимоги щодо порядку посвідчення заповіту встановлені ст. ст. 1251-1252 ЦК України.

Як роз'яснено в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2011 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

З матеріалів справи убачається, що в судовому засіданні 25 листопада 2015 року ОСОБА_1, з метою визначення можливості ОСОБА_6 розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент підписання ос порених договорів дарування земельних ділянок та заповіту, було заявлено клопотання про призначення посмертної комплексної судової медичної психолого - психіатричної експертизи, яке було відхилено судом. При цьому суд в ухвалі не навів відповідних мотивів такої відмови.

За змістом положень ст. ст. 143, 144 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі і експертиза призначається ухвалою суду.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» (далі - Постанова) звернуто увагу судів на необхідність суворого додержання вимог закону при призначенні судових експертиз та використанні їх висновків.

Як роз'яснено у п.п. 12, 13 вищевказаної Постанови комісійна експертиза призначається у випадках, коли є потреба провести дослідження за участю декількох експертів - фахівців у одній галузі знань. Комплексна експертиза призначається у випадках, коли необхідно провести дослідження за участю декількох експертів, які є фахівцями у різних галузях знань. Комісія експертів може бути створена судом чи за його рішенням керівником судово-експертної установи.

У випадках, коли в справі щодо одного й того ж предмета проведено декілька експертиз, у тому числі комплексну, комісійну, додаткову чи повторну, суд повинен дати оцінку кожному висновку з точки зору всебічності, повноти й об'єктивності експертного дослідження. Такій оцінці підлягають також окремі висновки експертів - членів комісійної чи комплексної експертизи, які не підписали спільний висновок. Не повинна віддаватись перевага висновку експертизи лише тому, що вона проведена комісійно, повторно, експертом авторитетної установи або таким, який має більший досвід експертної роботи, тощо.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України).

Суд першої інстанції вищевказаного не врахував, фактично усунувся від виконання своїх процесуальних повноважень та обов'язків, не виконав вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України.

Апеляційний суд на порушення судом першої інстанції вимог закону уваги не звернув.

Судові рішення ґрунтуються на припущеннях, що є забороненим в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Таким чином, судами обох інстанцій при розгляді позовних вимог не повно з'ясовані обставини справи і не надано їм належної оцінки, за таких обставин рішення судів підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 343-345 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик