Провадження № 2/359/64/2016
Справа № 359/4158/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Муранової-Лесів І.В.,

при секретарі - Шляхетко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2, про захист прав споживачів фінансових послуг та визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту,-

В С Т А Н О В И В :

13.05.2015 ОСОБА_1 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, в якому просить суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 від 25.12.2007 року, що був укладений між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (а.с.1-4).

26.10.2015 позивач подав заяву про уточнення позовних вимог (а.с.73-77), відповідно до якої заявлену вимогу щодо визнання недійсним договору споживчого кредиту обґрунтовує наступним.

25.12.2007 року між ним та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №0 між, відповідно до п.1.1 якого відповідач надав йому кредит в сумі 153 000 доларів США, що відповідало еквіваленту суми в 772 650 грн. з терміном повернення коштів до 25.12.2028 року. Позивач стверджує, що договір про надання споживчого кредиту суперечить ряду норм чинного законодавства. Позивач стверджує, що умова договору про те, що Позичальник зобовязується сплатити комісію за надання Кредиту (в відсотковому розмірі від суми кредиту) не відповідає вимогам п. п. 3.6 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затвердженим постановою НБУ від 10.05.2007 № 168, відповідно до якої «Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо)». Він ставить під сумнів, що банком була дотримана умова договору про те, що Позичальник у письмовій формі повідомлений про всі умови споживчого кредитування згідно з п.п. 2.4., 2.5 Правил надання банками України, а саме, щодо надання йому інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Позивач зазначає, що умова договору про те, що Кредитор має право в односторонньому порядку на власний розсуд без згоди Позичальника змінити процентну ставку за кредитом суперечить вимогам ч. 4 п. 5 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», відповідно до якої до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовується положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: встановлюється дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки, про можливість Банку в односторонньому порядку в будь-який час підвищувати процентну ставку. Він стверджує, що умова договору про те, що за прострочення будь-яких грошових зобовязань за договором Позичальник сплачує Кредитору пеню у розмірі, що не відповідає вимогам законодавства, а саме ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», згідно якої розмір пені, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня; ч. 5 п.3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів», відповідно до якої несправедливими є, зокрема, умови ОСОБА_3 про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції (послуг) у разі невиконання ним зобовязань за договором. Позивач звертає увагу, на відсутність у договорі розпису загальної вартості кредиту, тобто ціна, що є істотною умовою договору відповідно до ст.632 ЦК України та не відповідає вимогам ч. 2 п. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», згідно якої у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. На думку позивача договором передбачені умови, які регулюють внесення змін (доповнень) та розірвання ОСОБА_3, лише в односторонньому порядку, і лише в інтересах та з боку Банку, а також не містить умов про відповідальність банку, що не відповідає вимогам п. 8, 9 ч. 1 ст. 6 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відповідно до яких договір повинен містити порядок зміни і припинення дії договору; договір, повинен містити- права та обовязки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Позивач зазначає, що ОСОБА_3 мав дотримуватись вимог п.2. ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, та що недотримання банком цієї вимоги є однією з підстав визнання договору недійсним, оскільки згідно з ч. 2 п. 2. ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Позивач стверджу, що відповідно до п. 1. ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Позивач також стверджує, що кредитний договір суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти як засобу платежу на території України: ст.99 Конституції України, ст.524 Цивільного кодексу України, ст. 35 Закону України «Про Національний банк України», відповідно до яких єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. Надання Банком Позичальникові грошових коштів (кредиту) та проведення позивачем дій відносно виконання своїх обовязків в іноземній валюті (в тому числі, оплата процентів за користування кредитом, різного роду комісій) за своєю правовою природою є валютною операцією та потребує отримання ліцензії, та згідно ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Надання кредиту у іноземній валюті призвело також до того, що позивач перебуває у відверто дискримінаційному становищі відносно відповідача, оскільки на день укладання кредитного ОСОБА_3 іноземний курс валюти становив 1 долар США= 5,05 грн., та на день складання позовної заяви становить 1 долар = 22,89 грн. Отже, існує істотна зміна становища, щодо виконання боргових зобовязань за кредитним ОСОБА_3, що з підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу, яку Позичальнику необхідно сплачувати значно зросла, в звязку із чим значно погіршився фінансовий стан Позивача. Позивач стверджує, що подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час є порушенням одного із принципів цивільно-правових відносин, які закріплені у ст.3 Цивільного кодексу України - принципу справедливості.

Ухвалою суду від 28.12.2015 (а.с.118) в якості співвідповідача у даній справі було залучено до участі у справі Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», якому було відступлено право вимоги за оспорюваним кредитним договором на підставі ОСОБА_3 купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 8 грудня 2011 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» в якості Продавця та публічним акціонерним товариством «дельта ОСОБА_3» в якості покупця (а.с.98-116) та витягу з Додатку №1 «Перелік прав вимоги» до вказаного договору (а.с.117).

В судовому засіданні представник позивача повністю підтримала заявлену позовну вимогу та викладені в заяві про уточнення позовних вимог обставини.

Залучена до участі у справі третя особа ОСОБА_2, яка є поручителем за договором поруки №169217 від 25 грудня 2007 року, укладеним на підставі оспорюваного договору про надання споживчого кредиту (а.с.13-14), пояснила, що позов підтримує. Вона вважає суттєвим та несправедливим, що банк протягом місяця без попередження збільшив процентну ставку, а також не прийняв від позичальника, її сина, документи, що він є інвалідом 3 групи по слуху, та при укладенні договору не залучив перекладача. Вона підтверджує, що за договором про надання споживчого кредиту її син отримав на придбання квартири 153000 доларів США, а також, що вона допомагали сину сплачувати банку кошти за договором, проте на яку суму було здійснено платежів, вона точно не може сказати.

Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» повторно в судове засідання не зявився, заперечень проти позову не подав.

Представник співвідповідача ПАТ «Дельта Банк» в судовому засіданні проти задоволення позву заперечувала, в задоволенні позову просила відмовити, та повністю підтримала надані суду письмові заперечення (а.с.127-129). Відповідно до письмових заперечень АТ «Дельта Банк» вважає, що позовна заява є безпідставною та необґрунтованою, такою, що не відповідає нормам чинного законодавства та дійсним обставинам справи. Вони стверджують, що всупереч твердженням позивача ОСОБА_3 не передбачено платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, або за дії, які споживач здійснює на користь банку або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин. Відповідач зазначає, що виходячи зі змісту п. 7.12. ОСОБА_3, позичальник своїм підписом у договорі засвідчив, що перед укладенням договору він отримав від Банку інформаційний лист про умови кредитування, то це слід вважати письмовим підтвердженням споживача про ознайомлення із вищенаведеною інформацією. Відповідач звертає, що зміни до Цивільного кодексу України, а саме ст.1056-1 ЦК про те, що умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною, набули чинності 10 січня 2009 року, коли набрав чинності Закон України від 12 грудня 2008 року, в той час як оспорюваний Кредитний договір був укладений 25.12.2007 р., тобто до набрання чинності вказаного Закону і тому умова про право зміни в односторонньому порядку процентної ставки банком була правомірною на момент укладення договору, а також зазначає, що на виконання ст. 1056-1 ЦК України ОСОБА_3 не змінював і не збирається змінювати процентну ставку за кредитом. Відповідач зазначає, що договір не містить умов щодо нарахування пені у розмірі, який не відповідає вимогам законодавства, та спростовується п.4.1 ОСОБА_3. Щодо відомостей про детальний розпис загальної вартості кредиту, такі відомості містяться в додатку №2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту». На думку відповідача умови ОСОБА_3, в тому числі умови п.п.3.2.1, 3.2.2 ОСОБА_3 не позбавляють Позичальника права змінювати чи достроково розірвати Договір. Відповідач звертає увагу, що твердження відповідача щодо відсутності умов про відповідальність Банку суперечить п.4.4 ОСОБА_3, яким передбачено, що за порушення передбачених ОСОБА_3 умов надання кредиту ОСОБА_3 несе відповідальність згідно з законодавством України. Відповідач також звертає увагу суду на розяснення, які містяться в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», а саме, що суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. А також, звертає увагу що зміни до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо заборони надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України були внесені Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-УІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", а оспорюваний договір був укладений 25.12.2007 р., тобто до набрання чинності вищевказаного Закону, та відповідав вимогам законодавства України, яке діяло на момент укладення договору. Відповідач зазначає, що встановлення групи інвалідності позивачу не відноситься до встановлення усвідомлення або не усвідомлення своїх дій, а до можливості трудової діяльності, та звертають увагу, що відповідно до Інструкції про встановлення груп інвалідності затвердженої Наказом Міністерства охорони здоровя України від 07.04.2004 № 183, підставою для встановлення третьої групи інвалідності є стійкі, помірної важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, наслідками травм або уродженими дефектами, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності, в тому числі працездатності, які потребують соціальної допомоги, захисту. А також зазначає, що при оформленні Кредитного договору позивачем були надані довідки з двох місць роботи, де він займав посаду спеціаліста по обслуговуванню компютерної техніки в ТОВ «Видавничий дім «Схили Дніпра», та на посаді програміста-дизайнера в ТОВ «КЛЕРІС- ГРУП», що спростовує доводи про нездатність усвідомлення своїх дій. Відповідач зазначає, що про усвідомлення своїх дій позивачем при укладенні Кредитного договору свідчить те, що з моменту укладення договору він протягом певного часу належним чином виконував умови Кредитного договору, вчасно, в повному обсязі сплачував грошові кошти за користування кредитом та не висловлював до моменту звернення до суду із позовом свої заперечення/незгоду про можливі порушення своїх прав або про невідповідність Кредитного договору в передбаченому законодавством порядку, а також, що всі документи, які були при оформленні Кредитного договору були у письмовому вигляді, що не позбавляло можливості Позивача почитати всі документи, що стосуються умов Кредитного договору.

Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають з таких підстав.

Сторонам судом було розяснено, що відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України судом було розяснено особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, та попереджено про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

В тому числі розяснено, що відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що 25 грудня 2007 року між Акціонерним інноваційним банком «УкрСиббанк» та позивачем ОСОБА_1 був укладений Договір про надання споживчого кредиту №0 (а.с.130-135).

Договір підписаний сторонами та скріплений печаткою юридичної особи банку.

Одночасно із підписанням ОСОБА_3 сторонами підписано Додаток № 1 «Графік погашення кредиту» та Додаток № 2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», які є невідємною частиною ОСОБА_3 про надання споживчого кредиту №0 від 25 грудня 2007 року (а.с.136-141, 142-151).

Відповідно до умов ОСОБА_3 зобовязався надати позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті, долар США, в сумі 153000 доларів США 60 центів, що дорівнює еквіваленту 772650,00 гривень за курсом НБУ на день укладення ОСОБА_3, а Позичальник зобовязався прийняти,, належним чином використати і повернути Банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному ОСОБА_3 (п.1.1).

За змістом п.1.4 ОСОБА_3 цільове призначення (мета) кредиту - кредит надається Позичальнику для його особистих потреб, а саме: на купівлю квартири.

Відповідно до умов підпункту 1.3.1 п.1.3 ОСОБА_3 встановлена плата за кредит за користування кредитним коштами протягом перших 30 (тридцяти) календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 12,90% річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов ОСОБА_3.

За змістом підпункту 1.3.2 п.1.3 ОСОБА_3 сторони домовились, що за умовами цього ОСОБА_3 може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених частиною 1(першою) п.5.2 ОСОБА_3.

Порядок зміни процентної ставки, визначений розділом 5 ОСОБА_3, втому числі за змістом п.5.1 ОСОБА_3 процентна ставка за цим ОСОБА_3 може бути змінена в порядку і на умовах, визначених ОСОБА_3.

Пункт 5.1 ОСОБА_3 закріплює право Банку на зміну процентної ставки в сторону збільшення, шляхом повідомлення позичальника про встановлення нової процентної ставки із зазначенням її розміру та дати початку дії такої ставки та право позичальника у разі незгоди із таким новим розміром процентної ставки дострокового повернення всієї суми кредиту.

Проте, ці положення оспорюваного ОСОБА_3, не суперечили вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Цивільному кодексу України, в редакції, чинній на час укладення договору.

Так, встановлено, що стаття 1056-1 ЦК України, якою передбачено, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною,була введена в дію Законом України від 12.12.2008 року.

Суд також зазначає, що зміни до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про те, що надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється, внесені Законом України від 22.09.2011 року.

Також встановлено, що пунктом 4.1 ОСОБА_3 передбачено, що за порушення Позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобовязань, передбачених цим ОСОБА_3 має право вимагати від Позичальника додатково сплатити Банку пеню в наступному порядку, а саме: в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена у гривні; в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені. Якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті; пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, але в будь-якому випадку такий розмір не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент її нарахування.

Проте, таке положення не суперечить чинному законодавству та вимогам Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», який регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, субєктами яких є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Будь-яких інших, обовязкових платежів на користь банку за змістом оспорюваного позивачем ОСОБА_3 не встановлено.

Також всупереч твердження позивача встановлено, що він був повідомлений про умови кредитування, в тому числі письмово повідомлений про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Про це свідчить п.7.1 ОСОБА_3, відповідно до якогосторони домовилися вважати, що уклавши цей Договір, Позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами ОСОБА_3, підтверджує свої права та обовязки за цим ОСОБА_3 і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього ОСОБА_3, та що всі умови даного ОСОБА_3 йому цілком зрозумілі і Позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також, що перед укладанням цього ОСОБА_3 отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів».

А також про викладене свідчить підписаний сторонами договору Додаток № 2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» (а.с. 142-151).

Суд враховує, що посилання позивача на зміну істотних умов договору у звязку із зміною курсу гривні по відношенню до іноземної валюти з дня укладення договору на момент звернення з позовом до суду, що порушує принцип справедливості, не може бути підставою для визнання договору недійсним, оскільки за змістом ст.625 ЦК України істотна зміна обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, може бути підставою для зміни або розірвання договору.

Судом також перевірено наявність у Акціонерного інноваційного банку «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», банківської ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями (банківська ліцензія №75 від 24.12.2001 року та відповідних Дозволів №75-1 від 24.12.2001, №75-2 від 19.11.2002), що є публічною інформацією, розміщеною Національним банком України.

Доводи позивача, що він внаслідок зміни курсу гривні по відношенню до іноземної валюти перебуває у відверто дискримінаційному становищі відносно відповідача, суд вважає необґрунтованими, оскільки так само як і позивач банк в своїх зобовязаннях має враховувати зміни, які відбуваються з курсом гривні по відношенню до іноземної валюти.

Не знайшли свого підтвердження і доводи позивача щодо несправедливості умов договору.

Так, всупереч вимогам ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» позивачем заявлено вимогу про визнання всієї угоди недійсною, а не окремих її положень, тому аналізом досліджених в судовому засіданні умов оспорюваного договору, суд прийшов до висновку, що їх не можна визнати несправедливими, оскільки вони були узгоджені сторонами та містять як права та обовязки споживача-позичальника (п.п.3.2,3.4 ОСОБА_3) так і права та обовязки Банку-кредитора (п.п.3.1, 3.3 ОСОБА_3), а також наслідки порушення взятих на себе сторонами зобовязань ( розділ 4 ОСОБА_3), та в тому числі передбачають, що за порушення передбачених ОСОБА_3 умов надання кредиту ОСОБА_3 несе відповідальність згідно з законодавством України (п.4.4. ОСОБА_3).

Аналіз умов ОСОБА_3, викладених в п.п.3.2.1, 3.2.2, на думку не позбавляють позивача права змінювати чи достроково розірвати Договір.

Доводи третьої особи ОСОБА_2, що при укладенні ОСОБА_3 про надання споживчого кредиту банком не було враховано, що позивач є інвалідом 3 групи, що суттєво обмежило його в реалізації своїх прав при укладенні договору, на думку суду, є необґрунтованими та не доведеними, оскільки будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження того, що волевиявлення позивача при укладенні оскаржуваного ОСОБА_3 не було вільним, а також що він був позбавлений фізичної можливості прочитати письмові документи та усвідомити їх зміст, суду надано не було.

Та обставина, що позивачу була встановлена 3 група інвалідності (а.с.94-97), не спростовує цих висновків суду, оскільки відповідно до «Інструкції про встановлення груп інвалідності», затвердженої Наказом Міністерства охорони здоровя України від 07.04.2004 № 183, та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14.11.2011 за №1295/20023, підставою для встановлення третьої групи інвалідності є стійкі, помірної важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, наслідками травм або уродженими дефектами, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності, в тому числі працездатності, які потребують соціальної допомоги, захисту.

Крім того, встановлені у позивача помірно виражені обмеження життєдіяльності, не позбавили його працездатності, що підтверджується наданими ним при укладенні договору довідками з місця роботи (а.с.152-153)

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом ч.2 та 3 цієї статті недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таких підстав, які б свідчили про нікчемність оспорюваного провочину, судом не встановлено, а зазначені позивачем підстави для визнання недійсним укладеного договору не знайшли свого підтвердження, і викладені в позовні заяві обставини повністю спростовані дослідженими судом належними і допустимими доказами.

Враховуючи викладене, суд прийшов до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивачем не доведено наявність визначених законом підстав для встановлення недійсності правочину.

Позивач відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору, інші судові витрати відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 169, 209, 212, 214, 215, 224 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ,ОСОБА_2, про захист прав споживачів фінансових послуг та визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту №0 від 25 грудня 2007 року, що був укладений ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» відмовити повністю.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга Апеляційному суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В.Муранова-Лесів