Справа №488/5476/14-ц 10.11.2016 10.11.2016 10.11.2016
Провадження №22-ц/784/2233/16
Справа № 488/5476/14-ц Головуючий у першій інстанції-Безпрозванний В.В.
Провадження № 22-ц/784/2233/16 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем Горенко Ю.В.,

за участю прокурора Цвікілевич Н.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представників відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги

представника ОСОБА_5,

представника ОСОБА_6

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 5 липня 2016 року у цивільній справі за позовом

прокурора Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави

в особі Миколаївської обласної державної адміністрації,

Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство»

до Миколаївської міської ради, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6

про визнання незаконним та скасування рішення,

визнання недійсним та скасування державного акту на землю та витребування земельної ділянки

У С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року прокурор Корабельного району м. Миколаєва звернувся з позовом в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (далі Миколаївська ОДА) та державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» до Миколаївської міської ради, ОСОБА_7, ОСОБА_5, та ОСОБА_6 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на землю та витребування земельної ділянки.

Прокурор зазначав, що 1 жовтня 2009 року пунктом 77 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради ОСОБА_7 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1000 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність чи користування, орієнтовною площею 1000 кв.м з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по пров. Менделєєва, 54 у м. Миколаєві. Пунктами 28, 28.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 25 червня 2010 року затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_7 земельну ділянку за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» площею 1000 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель. 19 серпня 2010 року ОСОБА_7 отримав державний акт на право власності на вказану земельну ділянку. 1 вересня 2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, на підставі якого 22 грудня 2010 року ОСОБА_5 отримала державний акт про право власності на земельну ділянку. 17 липня 2014 року ОСОБА_5 продала земельну ділянку ОСОБА_6 До Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відповідний запис про право власності ОСОБА_6

Посилаючись на численні порушення вимог земельного законодавства при передачі у власність фізичній особі земельної ділянки лісогосподарського призначення державної форми власності, прокурор просив поновити строк позовної давності, визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради у вказаній вище частині, визнати недійсними договори купівлі-продажу від 1 вересня 2010 року та 17 липня 2014 року; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_5 , скасувати у Державному реєстрі речових прав запис про право ОСОБА_6 на земельну ділянку, витребувати ділянку з незаконного володіння ОСОБА_6 та повернути її у власність держави в особі ДП «Миколаївське лісове господарство».

Представники Миколаївської обласної державної адміністрації та ДП «Миколаївське лісове господарство» позов прокурора підтримали.

Представник Миколаївської міської ради позовні вимоги визнав у повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6, діючи через своїх представників, позов не визнали, посилаючись на набуття ними права власності на земельну ділянку у встановленому законом порядку, а також відсутність доказів належності спірної ділянки до лісового фонду та порушення прав ДП «Миколаївське лісове господарство». Відповідачами подано заяви про застосування позовної давності.

Представники позивачів зазначали, що про порушення права державної власності дізнались восени 2014 року.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 5 липня 2016 року позов прокурора задоволено. Поновлено строк позовної давності. Визнано незаконним та скасовано пункт 77 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 38/30 від 1 жовтня 2009 року. Визнано незаконним та скасовано пункти 28, 28.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 47/51 від 25 червня 2010 року. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 1 вересня 2010 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 611625, виданий ОСОБА_5 Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 17 липня 2014 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Скасовано запис у Державному реєстрі речових прав № 6362760 про право власності ОСОБА_6 на земельну ділянку з кадастровим номером :05:031:0046 по пров. Менделєєва, 54 в м. Миколаєві. Витребувано земельну ділянку з незаконного володіння ОСОБА_6 у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації з передачею у постійне користування ДП «Миколаївське лісове господарство. Розподілено судові витрати.

В апеляційних скаргах відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 просили рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, невірну оцінку зібраних доказів та інші порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 1 жовтня 2009 року пунктом 77 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради громадянину ОСОБА_7 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1000 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність чи користування, орієнтовною площею 1000 кв.м з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по пров. Менделєєва, 54 (а.с.23 том 1).

Пунктами 28, 28.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 25 червня 2010 року затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_7 земельну ділянку за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» площею 1000 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель (а.с.24 том 1).

19 серпня 2010 року ОСОБА_7 отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку (серія ЯЛ№904549) з кадастровим номером :05:031:0046 (а.с.29).

1 вересня 2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, на підставі якого 22 грудня 2010 року ОСОБА_5 отримала Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №611625 (а.с. 141, 30 том 1).

17 липня 2014 року між ОСОБА_5, як продавцем, та ОСОБА_6, як покупцем, укладено договір купівлі-продажу ділянки, на підставі якого того ж числа до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відповідний запис про право власності ОСОБА_6 (а.с.178, 37 том 1).

Звертаючись з зазначеним позовом, прокурор, насамперед, посилався на незаконність передачі земель державного лісового фонду органом місцевого самоврядування поза межами його повноважень, без вилучення та припинення права постійного користування землею лісового фонду, яке належало державному підприємству, без зміни цільового призначення земельної ділянки, без погодження з органом виконавчої влади з питань лісового господарства, без проведення експертизи та всупереч розпорядження Кабінету Міністрів №318-р від 11 лютого 2010 року.

Згідно з частиною 2 статті 3 Земельного кодексу України (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі- ЗК) земельні відносини, що виникають при використанні лісів регулюються цим кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Відповідно до Конституції України та норм земельного законодавства всі землі за формою власності поділяються на земельні ділянки, що перебувають у власності держави (в особі органів державної влади), у комунальній власності (в особі органів місцевого самоврядування) та у приватній власності (громадян та юридичних осіб).

За статтею 7 Лісового кодексу (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі ЛК) ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб'єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

Відповідно до статті 8 ЛК та статті 84 ЗК у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, ОСОБА_4 міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

За статтею 9 ЛК у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. Право комунальної власності на ліси реалізується територіальними громадами безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Право комунальної власності на ліси набувається при розмежуванні в установленому законом порядку земель державної і комунальної власності, а також шляхом передачі земельних ділянок з державної власності в комунальну та з інших підстав, не заборонених законом (стаття 11ЛК).

Порядок розмежування земель державної та комунальної власності був визначений Законом «Про розмежування земель державної та комунальної власності» № 1457-ІУ від 5 лютого 2004 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, та передбачав здійснення певних організаційно-правових заходів щодо розподілу земель державної власності на землі територіальних громад і землі держави, а також визначення і встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок державної та комунальної власності.

Відповідно до статті 19 ЗК землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення.

Згідно з частинами 1, 2 та 4 статті 20 ЗК віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

До земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 55 ЗК).

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства (стаття 57 ЗК ; частина 1 статті 17 ЛК ).

За змістом статті 31 ЛК та статті 21 Закону від 9 квітня 1999 року № 586-XIV «Про місцеві державні адміністрації» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин віднесено, у тому числі передачу у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського та обласного значення, та припинення права користування ними.

Відповідно до п. 5 розділу VIII "Прикінцеві положення" ЛК до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Отже, виходячи з аналізу діючого тоді законодавства, документами, які підтверджують право лісогосподарських підприємств на земельні ділянки, є державні акти на право постійного користування земельними лісовими ділянками або планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 р. у справі № 6-212цс14.

З матеріалів справи вбачається, що згідно постанови ОСОБА_4 Міністрів УРСР від 21 березня 1966 року № 234 «Про здійснення першочергових заходів по боротьбі з ерозією грунтів у Миколаївській області» державному лісовому фонду під заліснення і ведення лісового господарства було передано 17 789,8 гектарів земельних угідь у Миколаївській області за рахунок земель, вилучених у колгоспів та радгоспів, в тому числі 4161,1 га лісів та лісонасаджень (а.с.70,71 том 1). Лісовий масив, до складу якого входить спірна ділянка, був переданий до лісфонду з земель радгоспу ім.Карла Маркса (а.с.72 том 1).

Спірна земельна ділянка розташована у кварталі 43 урочища «Жовтневе» Миколаївського лісництва ДП «Миколаївське лісове господарство» на території земель лісового фонду, що підтверджено ситуаційним планом (а.с.26 том1), накладкою абрису кварталу №43 на публічно кадастрову карту України (а.с.74 том 2), та повідомленням №299 від 4 вересня 2014 року та №307 від 14 червня 2016 року ВО «Укрдержліспроект» (а.с. 34 том 1, а.с.70 том 2), фрагментом кадастрової карти України станом на 2007-2012 роки ( а.с.71 том 2).

Лісогосподарське призначення земельного масиву, до складу якого входить спірна ділянка, а також державна форма власності та права ДП «Миколаївське лісове господарство» як землекористувача підтверджено також експлікацією земельних угідь (а.с. 26 зворот), інформацією Управління Держземагенства у Миколаївському районі Миколаївської області від 29 січня 2015 року (а.с.114 том 1) та матеріалами, доданими до проекту землеустрою, а саме листом управління Держкомзему у м. Миколаєві (а.с.165 том 1), висновком Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства (а.с.168 том 1), Державного управління охорони навколишнього середовища в Миколаївської області (а.с.176 том1).

Апеляційним судом було вжито заходів для дослідження проекту землеустрою спірної ділянки в цілому, який мав містить відомості про її статус. Проте, за повідомленням прокурора, у землевпорядних органах та місцевій раді даний проект відсутній. Заперечують наявність у них проекту землеустрою і представники відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Посилання апелянта на відсутність у лісогосподарського підприємства державного акту або свідоцтва про право власності на земельну ділянку не свідчить про відсутність такого права, оскільки за положеннями ЛК України, як зазначено вище, такими документами можуть бути планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Відомостей станом на 2009 рік про розподіл земель державної власності на території міста на землі територіальних громад і землі держави, а також визначення і встановлення в натурі меж земельних ділянок державної та комунальної власності, матеріали справи не містять.

Оскільки на час виникнення спірних правовідносин розмежування державної та комунальної власності у встановленому порядку проведено не було, то відповідно до статей 8-10 ЛК спірна ділянка не набула статусу комунальної власності.

Відомості, надані Управлінням містобудування та архітектури Миколаївської міськради, Управління земельних ресурсів (а.с.116-117 том 1) статусу земельної ділянки, який визначається законом, не змінюють.

Отже, встановлені обставини свідчать про те, що станом на 2009 рік спірна земельна ділянка площею 1000 кв.м мала статус земельної ділянки державної власності лісогосподарського призначення та перебувала в постійному користуванні державного підприємства «Миколаївське лісове господарство».

Розпорядження спірною ділянкою з таким статусом віднесено до повноважень державної адміністрації (стаття 31 ЛК та стаття 21 Закону «Про місцеві державні адміністрації»).

Таким чином, висновок суду про те, що Миколаївська міська рада, приймаючи рішення №38/30 від 1 жовтня 2009 року та № 47/51 від 25 червня 2010 року в оскаржуваній частині, діяла поза межами своїх повноважень, відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Судом також встановлені і інші порушення вимог земельного та лісового законодавства, на які посилався прокурор, а саме передача землі у власність фізичній особі для нелісогосподарських потреб без вилучення та припинення права користування попереднього землекористувача та без зміни цільового призначення.

Оскільки правомірність набуття прав власника або землекористувача земельної ділянки залежить від наявності або відсутності таких прав у інших осіб, передачі земельної ділянки у власність або користування іншій особі має передувати вилучення її у попереднього власника або землекористувача у встановленому законом порядку.

Порядок вилучення земельних ділянок визначено статтею 149 ЗК, якою передбачено, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п'ятою, дев'ятою цієї статті (частина 6).

Відповідно до правил частин 2 та 4 статті 20 ЗК зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

За приписами частини 3 статті 57 ЛК зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища.

Відповідно до статті 21 ЗК порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою, зокрема, для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка, яка перебувала у державній власності та мала лісогосподарське призначення, у постійного землекористувача ДП «Миколаївське лісове господарство» у встановленому порядку (статті 149-151 ЗК) повноважним органом не вилучалась та зміна цільового призначення не здійснювалась.

Крім того, матеріали справи свідчать про те, що висновки про погодження проектів землеустрою по земельній ділянці №54 по пров.Менделєєва ДП «Миколаївське лісове господарство» та Миколаївське обласне управління лісового та мисливського господарства не надавали (а.с.33,36 том 1), а за фактом підробки висновку порушено кримінальну справу (а.с.31 том 1).

Судом також встановлено, що оскаржувані дії вчинені під час дії розпорядження Кабінету Міністрів України №610-р від 10 квітня 2008 року «Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками», яким органи Мінприроди, Мінагрополітики, Міноборони, Держкомлісгоспу та Держкомзему зобовязані зупинити прийняття рішень про надання згоди на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду зі зміною цільового призначення» (а.с.85 том 2).

Державна експертиза землевпорядної документації на спірній ділянці не проводилась (а.с.28 том 1), що є порушенням вимог абзацу 7 статті 9 Закону «Про державну експертизу землевпорядної документації».

Більш того, зі змісту рішення міськради від 25 червня 2010 року вбачається, що затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_7 земельну ділянку за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство», тоді як рішенням від 1 жовтня 2009 року надано дозвіл на складання проекту землеустрою земельної ділянки за рахунок земель міста, не наданих у власність чи користування.

Таким чином, встановивши, що рішення Миколаївської міської ради № 38/30 від 1 жовтня 2009 року та рішення того ж органу № 47/51 від 25 червня 2010 року (в оскаржуваній частині) прийняті міською радою всупереч діючому законодавству та з перевищенням повноважень, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про їх незаконність.

Незаконність передачі у власність ОСОБА_7 спірної земельної ділянки свідчить і про незаконність наступних угод щодо відчуження ділянки договору купівлі-продажу від 1 вересня 2010 року, укладеного між ним та ОСОБА_5, та договору купівлі-продажу від 17 липня 2014 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Ці правочини є недійсними відповідно до частини 1 статті 203 та статті 215 ЦК.

Незаконність набуття ОСОБА_5 права на земельну ділянку тягне недійсність Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №611625, виданого 22 грудня 2010 року, а незаконність наступного набуття права власності ОСОБА_6 - скасування у Державному реєстрі речових прав запису №6362760 щодо її прав.

Установивши, що спірна земельна ділянка, маючи статус землі державної власності лісогосподарського призначення, вибула з володіння власника (держави) поза його волею, а відповідачем набута незаконно, суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для витребування земельної ділянки у ОСОБА_6 відповідно до статей 153 ЗК та пункту 3 частини 1 статті 388 ЦК.

За диспозицією цієї норми добросовісність набувача правового значення не має.

Виходячи з того, що позов прокурора заявлено як в інтересах власника (держави) в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (розпорядника державного майна), так і в інтересах ДП «Миколаївське лісове господарство» (належного землекористувача), право якого не було припинено у встановленому законом порядку, земельна ділянка має бути повернута у державну власність та користування державного підприємства.

Такі дії є відновленням становища, яке існувало до порушення, що відповідає способу захисту цивільного права, передбаченому пунктом 4 частини 2 статті 16 ЦК.

Колегія суддів не може прийняти до уваги доводи апелянта щодо незаконного втручання держави у право власності особи всупереч міжнародних норм.

З цього приводу Верховний суд України висловив правову позицію у постанові від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2510цс15), яка є обовязковою для застосування у відповідних правовідносинах та полягає в наступному.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід оцінювати три критерії на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу.

Принцип «пропорційності» передбачає дотримання справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), повязаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

Так, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об'єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення, в тому числі, про передачу земель державної власності в приватну власність, позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі державної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, повязані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

У данній справі «суспільним», «публічним» інтересом, яким і обґрунтовується звернення прокурора до суду з вимогою витребувати земельну ділянку з володіння ОСОБА_6 є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання зміни цільового призначення земель лісового фонду та безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок і лісів із державної та комунальної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісів національного багатства України та лісів як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю та ліси, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі та лісів, що незаконно вибули з такої власності.

Оскільки спірна земельна ділянка вибула з державної власності за рішенням органу, який не мав відповідних повноважень, та всупереч встановленому законом порядку, що порушило право власності українського народу та інтереси суспільства, дії держави, в інтересах якої і заявлено позов, відповідають критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном.

За таких обставин колегія суддів не вбачає порушень судом правил статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Вирішуючи питання про застосування позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом, закріпленим частиною 1 статті 261 ЦК, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статті 256, 261 ЦК позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, права якої порушене, так і тими субєктами, які уповноважені законом звертатись до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідачами заявлено про застосування позовної давності в суді першої інстанції (а.с.109, том 1).

Обгрунтовуючи дотримання строку позовної давності при зверненні до суду у жовтні 2014 року, прокурор та представник позивача Миколаївської обласної державної адміністрації посилались на те, що про факт порушення права державної власності розпоряднику цієї власності Миколаївській обласній державній адміністрації стало відомо лише у жовтні 2014 року після отримання копії позовної заяви прокурора.

Прокурор в судовому засіданні апеляційного суду зазначив, що факти незаконної передачі земельних ділянок в урочищі «Жовтневе» стали відомі лише в ході прокурорської перевірки, проведеної на підставі завдання прокуратури м. Миколаєва у період липня-серпня 2014 року.

Ці доводи підтверджені наданими апеляційному суду копією постанови про проведення перевірки від 20 липня 2014 року (а.с. 88-89 том 2) та витягом з реєстру досудових розслідувань про порушення кримінальних справ (а.с 31,32 том 1).

Будь-яких відомостей про те, що розпорядник земель державної власності дізнався про порушення вимог земельного законодавства раніше, матеріали справи не містять.

Таким чином, колегія суддів вважає, що звернення прокурора з позовом за захистом порушених прав держави, про що відповідний орган державної влади (Миколаївська обласна державна адміністрація) раніше не знав, здійснено в межах строків позовної давності, передбачених статтею 256 ЦК.

Оскільки поновленню підлягає лише пропущений строк, висновок суду щодо цих обставин підлягає виключенню з резолютивної частини судового рішення.

Підстав для скасування судового рішення та відмови в позові прокурора колегія суддів, виходячи з наведених вище підстав, не вбачає.

Керуючись статтями 309,316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги представників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 5 липня 2016 року змінити, виключивши з резолютивної частини рішення висновок про поновлення позовної давності.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_8