ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1701/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" лютого 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Трусової Т.О. за участі: секретаря Горбань С.І., позивача ОСОБА_2, представників відповідача Марущак Т.І., Козаченко Ю.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі, третя особа: Київський національний торговельно-економічний університет, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

12 листопада 2015 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі про поновлення його на роботі на посаді доцента кафедри фінансів та фінансово-економічної безпеки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання перевести його на повний робочий день (повну ставку) з 25 серпня 2015 р. та відшкодування завданої порушенням трудових прав, приниженням честі та гідності та порушенням прав інтелектуальної власності моральної шкоди в розмірі 181000 грн.

Позов обґрунтований такими обставинами. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25серпня 2015 р. ОСОБА_2 було поновлено на роботі в Українському державному університеті фінансів та міжнародної торгівлі на посаді доцента кафедри фінансів та фінансово-економічної безпеки з 23 грудня 2014 р. та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу і моральну шкоду. Після отримання рішення суду позивач направив відповідачу заяву про переведення його на повний робочий день, на яку отримав лист від 08.09.2015 про те, що в трудових відносинах з відповідачем він не перебуває. При розгляді заяви відповідач порушив права позивача, закріплені статтею 18 Закону України «Про звернення громадян» та пунктом г частини 1 статті 5 Закону України «Про боротьбу з корупцією». 2 вересня 2015 р. позивач звернувся до відділу державної виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження з виконання рішення суду. Проте відповідач, порушуючи норми законодавства про працю, виконав рішення формально та, не поновивши його згідно з чинним законодавством на роботі, звільнив за неіснуючі прогули. Так, після ознайомлення з постановою державного виконавця до нього стали надходити дзвінки щодо неявки на роботу та відповідач почав вчиняти дії, направлені на підробку документів щодо відсутності його на робочому місці. 18 вересня 2015 р. він прибув до університету, але не зміг ознайомитися з наказом та належним чином поновитися на роботі. Тому він написав заяву про надання засвідченої копії наказу про поновлення на роботі та повторну заяву про переведення його на повний робочий день, відповідь на яку не отримав. 12 жовтня 2015 р. він отримав листи відповідача, а 13 жовтня ознайомився під розпис з наказом про поновлення його на роботі від 16 вересня 2015 р. Тоді ж він написав дві заяви про переведення на повну ставку та про надання щорічної оплачуваної відпустки, відповіді на які не отримав, що призвело до порушення його прав. Тоді ж він направився на своє робоче місце, де не отримав жодного документу, який би засвідчував його повернення на робоче місце, зокрема, картку навантаження. 15 жовтня 2015 р. він знову прибув в університет, де написав ще одну заяву про відпустку, але картку навантаження йому не надали.

Пізніше, 20 чи 21 жовтня 2015 р., він отримав на пошті лист відповідача щодо його звільнення з роботи на підставі пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Звільнення за прогули позивач вважає незаконним, безпідставним та таким, що містить елементи розправи, адміністративного тиску та залякування інших співробітників. Вказує, що він не міг здійснити прогули, оскільки не був належним чином ознайомленим з наказом про поновлення на роботі.

За міркуванням позивача відповідач через механізм звільнення блокує його прагнення отримати вчене звання доцента, що завдає йому матеріальних та моральних збитків, принижує честь, гідність, престиж та ділову репутацію. Моральні страждання призвели до ушкодження його здоров'я, що унеможливило активно агітувати виборців та зустрічатися з ними під час передвиборчої компанії до Київської міської ради. Відповідач навмисно принижував його честь та гідність і виніс це приниження на публічний розгляд (засідання кафедри фінансів та фінансово-економічної безпеки), що завдало удару по його діловій репутації та призвело до моральних страждань. Відповідач також порушує його право інтелектуальної власності і норми закону України «Про авторське право на суміжні права», оскільки використовує розроблені ним навчально-методичні комплекси з дисциплін «Ринок фінансових послуг» та «Фінансовий ринок», а його диплом кандидата наук було використано при проходженні акредитації по спеціальності «Фінанси». У червні 2015 р. до Міністерства освіти та науки України відповідач подав звіт про розподіл годин за доцентами на 2014-2015 р., у якому було враховане навчальне навантаження позивача, на що згоди він не надавав. Отже відповідач незаконно використав здобутки позивача, зокрема його диплом кандидата наук, в той час як він не був працівником відповідача, що завдало удару по честі, гідності та діловій репутації. Через дії відповідача він втягнувся в процес судових розслідувань, які тривають рік, що завдає значних моральних страждань, займає багато часу і не дає можливості подати до міністерства документи на присвоєння вченого звання доцента, що завдає шкоди честі, гідності, престижу та діловій репутації і наносить прямі фінансові збитки через втрату заробітної плати та надбавок до неї. Відповідач своїми діями навмисно заблокував науковий розвиток позивача у прагненні отримати вчене звання доцента, внаслідок чого позивач втратив близько чотирьох років професійного життя і можливість реалізувати своє прагнення до кар'єрного зростання. Незаконні дії відповідача порушили стосунки позивача з колегами по кафедрі і призвели до напружених стосунків з близькими людьми.

Заподіяна йому моральна шкода полягає у спричиненні тяжкого психологічного шоку в момент, коли він дізнався про своє звільнення, що негативно вплинуло на стан здоров'я та на його передвиборчу компанію і завадило бути присутнім на засіданні в апеляційному суді, у переживаннях з приводу розуміння незаконності дії відповідача, у нехтуванні відповідачем законних прав на отримання вченого звання доцента, у незаконності дій відповідача щодо оплати праці, починаючи з грудня 2014 р., у використанні відповідачем свого домінуючого положення.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав пославшись на викладені в позовній заяві обставини.

Представники відповідача Марущак Т.І. та Козаченко Ю.С. позов не визнали. На обґрунтування заперечень вказали, що на виконання рішення суду та постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження 16 вересня 2015 р. відповідач видав наказ про поновлення позивача на роботі. 18 вересня 2015 р. позивач прибув до відділу кадрів, де йому було надано для ознайомлення наказ про поновлення на роботі. Прочитавши наказ, позивач відмовився ставити свій підпис під наказом, про що було складено відповідний акт. З 18 вересня і до моменту звільнення позивач в університет не з'являвся, до виконання своїх трудових обов'язків не приступив і документів, які б виправдовували відсутність на робочому місці, не надав. Пояснення щодо причин відсутності на робочому місці він надавати відмовився. За фактом порушення позивачем трудової дисципліни було створено комісію, яка склала відповідний висновок. Оскільки позивач грубо порушив вимоги статей 139, 142, 1439 КЗпП України, пункти 3.1., 3.2., 11.1. Правил внутрішнього розпорядку Університету та пункти 3.4., 3.16. укладеного з ним контракту його було правомірно звільнено з посади на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогули.

Заперечуючи проти інших вимог позивача, представники відповідачів послались на їх безпідставність і недоведеність. Вказали, що на момент подачі позивачем заяв про переведення його на повну ставку навантаження на науково-педагогічних працівників кафедри фінансів та економічної безпеки було розподілено і вільних вакансій не було. До того ж перевезення працівника на іншу роботу, в тому числі на повну ставку, є правом, а не обов'язком роботодавця. Також позивач не довів обставин, які є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 листопада 2015 р. № 1223-р та наказу Міністерства освіти і науки України від 17 грудня 2015 р. № 1309 Український державний університет фінансів та міжнародної торгівлі реорганізовується шляхом приєднання до Київського національного торговельно-економічного університету (а.с. 52, 53-55), у зв'язку з чим Київський національний торговельно-економічний університет залучений до участі у справі в якості третьої особи. Проте його представник в судове засідання не з'явився, письмових пояснень на позов не надав.

Вислухавши позивача, представників відповідача, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Відповідно до контракту від 1 вересня 2011 р. та додаткових угод до нього ОСОБА_2 перебував в трудових відносинах з Українським державним університетом фінансів та міжнародної торгівлі, займаючи посаду доцента кафедри фінансів, грошового обігу і кредиту, а з 3 вересня 2012 р. - доцента кафедри фінансів та фінансово-економічної безпеки на 0,25 ставки (а.с. 83, 84, 125-127, 128).

Наказом від 22 грудня 2014 р. № 753-к ОСОБА_2 звільнено з роботи за скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України (а.с. 85).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 серпня 2015 р., залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 5 листопада 2015 р. ОСОБА_2 поновлено на посаді доцента кафедри фінансів та фінансово-економічної безпеки з 23 грудня 2014 р. (а.с. 187-194, 209- 212).

Рішення в частині поновлення позивача на роботі суд допустив до негайного виконання, а тому ОСОБА_2 2 вересня 2015 р. подав до відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві заяву про примусове виконання, на підставі якої 11 вересня 2015 р. державний виконавець відкрив виконавче провадження, зобов'язавши боржника негайно добровільно виконати рішення суду (а.с. 12, 13-14).

З пояснень сторін в судовому засіданні вбачається, що 15 вересня 2015 р. державний виконавець у супроводі позивача з'явився до Українського державного університету фінансів таі міжнародної торгівлі, де вручив уповноваженій особі боржника копію постанови про відкриття виконавчого провадження, зобов'язавши не пізніше наступного дня видати наказ про поновлення ОСОБА_2 на роботі.

На виконання судового рішення наказом від 16 вересня 2015 р. № 396-к ОСОБА_2 було поновлено на роботі на посаді доцента кафедри фінансів та фінансово-економічної безпеки на 0,25 ставки з 23 грудня 2014 р. (а.с. 86).

В цей же день копія наказу про поновлення позивача на роботі була направлена до відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 91). Одночасно відповідач направив позивачу рекомендований лист-повідомлення про поновлення його на роботі, пропонуючи прибути до відділу кадрів для ознайомлення з наказом та приступити до виконання посадових обов'язків (а.с. 221, 222, 59).

Судом встановлено, що 18 вересня 2015 р. у відділі кадрів Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі ОСОБА_2 ознайомився з наказом про поновлення його на роботі.

Зазначена обставина підтверджується актом від 18 вересня 2015 р. про відмову ОСОБА_2 від ознайомлення з наказом про поновлення на роботі під підпис (а.с. 87) та показаннями свідків - співробітників відділу кадрів Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі.

Так, свідок ОСОБА_5 пояснила, що 16 вересня 2015 р. вона за дорученням керівництва підготувала наказ про поновлення ОСОБА_2 на роботі і подала його на підпис керівнику. 18 вересня 2015 р., коли ОСОБА_2 з'явився до відділу кадрів, вона надала йому для ознайомлення наказ. Прочитавши наказ, ОСОБА_2 без пояснення причин відмовився поставити під ним свій підпис і пішов. У зв'язку з відмовою позивача від підпису наказу нею було складено відповідний акт.

Свідок ОСОБА_6 підтвердила, що у зазначений в акті день ОСОБА_2 в її присутності ознайомився з наказом про його поновлення на роботі, але поставити свій підпис під наказом відмовився, у зв'язку з чим було складено акт, який вона підписала.

Більш того в цей же день ОСОБА_2 подав до канцелярії університету заяву про надання йому завіреної копії наказу про поновлення на роботі (а.с. 15), що доводить його обізнаність з тим, що рішення суду виконане, і він може приступити до виконання своїх трудових обов'язків.

22 вересня 2015 р. відповідач рекомендованим листом направив позивачу копію наказу про поновлення на роботі, а листом від 23 вересня 2015 р. у відповідь на заяву ОСОБА_2 від 18 вересня 2015 р. ще раз проінформував його про поновлення на роботі (а.с. 93, 94).

Відтак доводи позивача про те, що до 12 жовтня 2015 р. він не знав про існування наказу про поновлення його на роботі, а надані відповідачем докази сфальсифіковані, суд відкидає як такі, що суперечать встановленим обставинам. Та обставина, що листи відповідача від 16, 22 та 23 вересня 2015 р. тривалий час зберігались у поштовому відділенні і позивач отримав їх лише 12 жовтня 2015 р. (а.с. 59), доказом його необізнаності з існуванням наказу про поновлення на роботі не являються.

В період з 18 вересня по 13 жовтня 2015 р. ОСОБА_2 на своєму робочому місці не з'являвся і до виконання своїх службових обов'язків на посаді доцента кафедри фінансів та фінансово-економічної безпеки не приступив, що підтверджується доповідною запискою в.о. завідувача кафедри фінансів та фінансово-економічної безпеки, актами про відсутність його на робочому місці та висновком комісії за результатами перевірки фактів порушення ним Правил внутрішнього розпорядку (а.с. 122, 99, 100, 101, 102, 103, 104, 105, 106, 107, 108, 109, 110, 111, 112, 113, 114, 115, 116, 95-98). Сам позивач не заперечує, що в зазначений період він своїх трудових обов'язків не виконував, а тому його доводи про фальсифікацію актів та висновку не заслуговують на увагу.

13 жовтня 2015 р. ОСОБА_2 прибув до відділу кадрів державного університету фінансів та міжнародної торгівлі, де йому було запропоновано надати пояснення з приводу відсутності на роботі, проте надавати пояснення він відмовився, що підтверджується відповідним актом (а.с. 89).

Наказом від 13 жовтня 2015 р. № 430-к ОСОБА_2 звільнений з посади на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогули (а.с. 88).

Даючи оцінку законності звільнення позивача за прогули суд керуються положеннями пункту 4 статті 40 КЗпП України, відповідно до яких трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

На поважні причини відсутності на робочому місці в період з 18 вересня по 13 жовтня 2015 р. позивач не послався і доказів існування таких поважних причин не надав, а тому суд вважає доведеним факт прогулу позивача у зазначений період.

Порушень процедури звільнення позивача судом не встановлено.

Враховуючи встановлені обставини суд дійшов висновку про те, що звільнення позивача відбулося на законних підставах і з додержанням норм трудового законодавства, а отже підстав для його поновлення на роботі не вбачається.

Оскільки вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов'язання відповідача перевести позивача на повний робочий день (повну ставку) є похідними від вимоги про поновлення на роботі, підстави для їх задоволення також відсутні.

Окрім того вимога про зобов'язання змінити умови трудового договору суперечить приписам трудового законодавства.

Так, відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода, яка укладається між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відтак договірний характер трудових відносин обумовлює вільне виявлення волі сторін на вступ у трудові відносини. В Україні діє принцип свободи договору (стаття 627 Цивільного кодексу України), а Господарський кодекс України (стаття 64) законодавчо закріплює право власника або уповноваженого ним органу самостійно, на власний розсуд, визначати чисельність і штат працівників певної спеціальності та кваліфікації.

З урахуванням вищевказаних положень закону та беручи до уваги, що у вересні 2012 р. сторони трудового договору обумовили, що ОСОБА_2 буде виконувати роботу доцента кафедри фінансів та фінансово-економічної безпеки на умовах неповного робочого дня (а.с. 128), суд не вправі зобов'язувати роботодавця змінити умови трудового договору. В протилежному випадку це буде порушенням принципу свободи договору і втручанням в діяльність роботодавця, а таких повноважень суд не має.

При вирішенні вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди суд керується загальними положеннями цивільного законодавства про відшкодування моральної шкоди як способу захисту суб'єктивних цивільних справ, встановленими статтями 23, 1167 ЦК України, та положеннями статті 237-1 КЗпП України, відповідно до яких відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Стаття 23 ЦК України закріплює загальні положення про відшкодування моральної шкоди визначаючи, що моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Відповідно до статті 1167 цього Кодексу моральна шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Отже з огляду на зміст зазначених норм матеріального права зобов'язання з відшкодування шкоди виникає при наявності таких складових: протиправної поведінки відповідача; настання шкоди; причинного зв'язку між протиправною поведінкою і шкодою; вину завдавача шкоди.

Згідно положень статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи, що порушень відповідачем трудових прав позивача під час його звільнення судом не встановлено, а жодних доказів на підтвердження порушення відповідачем права його інтелектуальної власності та особистих немайнових прав (права на повагу до гідності та честі і недоторканість ділової репутації) позивач не надав, суд відмовляє у позові про відшкодування моральної шкоди у зв'язку з недоведеністю вимог.

Оскільки суд відмовляє у позові, а судові витрати понесені лише позивачем, їх розподіл не здійснюється.

На підставі викладеного, керуючись статтями 10, 11, 27, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_2 до Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: