Справа № 569/9975/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2016 року

Рівненський міський суд Рівненської області

в особі головуючого-судді Бучко Т.М.

секретар Соломон О.М.

з участю позивача ОСОБА_1

позивача ОСОБА_2

представника позивачів ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про виділ у натурі частки спільної часткової власності,

в с т а н о в и в :

Позивачі звернулися до суду з позовом, в якому з урахуванням заяви про часткову зміну підстав позову та уточнення позовних вимог просять припинити право відповідача на 7,05/100 частки у спільній частковій власності - квартирі АДРЕСА_1, стягнути з депозитного рахунку на користь відповідача вартість цієї частки в сумі 66954 грн., визнати за ними право власності на 7,05/100 частки у спільній частковій власності - квратирі № 2 по вул.Медична, 9 в м.Рівне.

В обґрунтування заявлених позовних вимог покликаються на те, що мають разом з відповідачем у спільній частковій власності квартиру АДРЕСА_2. Частка відповідача становить 7,05/100 та є незначною порівняно з частками ОСОБА_1 та ОСОБА_2, хоча фактично відповідач користується частиною квартири, що значно перевищує його частку у спільній частковій власності. Домовитися про порядок користування квартирою не можуть. Відповідач чинить їм перешкоди у користуванні майном, змінив замок на вхідних дверях, чинить психологічний тиск на дітей, завдає шкоди їх правам та інтересам як співвласників. Відповідач лише частково сплачує витрати на утримання житла. Відповідач може проживати у квартирі батьків в м.Рівне. Крім того, він має земельну ділянку для ведення садово-городницького господарства. Виділити відповідачу його частку у квартирі, яка складає 5,19 кв.м, неможливо. Зважаючи на те, що в силу негативної поведінки відповідача, порушення ним правил співжиття та мирного користування спільною власністю, що призвело до виникнення між сторонами неприязних стосунків та вчинення відповідачем насильницьких дій фізичного та психологічного характеру відносно них, спільне володіння і користування майном є неможливим.

Відповідач звернувся в суд із зустрічним позовом до позивачів, в якому просить виділити в натурі частку в розмірі 7,05/100 домоволодіння - квартири АДРЕСА_1.

В обгрунтування заявлених зустрічних вимог покликається на те, що має на праві спільної часткової власності частку розміром 7,05/100 у квартирі АДРЕСА_2, яку бажає виділити в натурі відповідно до ч.1 ст.364 ЦК України.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позов підтримала повністю, зустрічний позов не визнала. Пояснила, що за час подружнього життя відповідача з її донькою - позивачем ОСОБА_1 - дозволила їм проживати у своїй дарованій мамою хаті, а тепер не може виселити колишнього зятя. Він зайняв прибудову, в яку нікого не пускає, хоча сам ходить де хоче. За комунальні послуги відповідач не платить, обзиває її та доньку всякими словами, застосовує фізичну силу, виключає воду, машину ставить посеред двору так, що не можна пройти. Батьки відповідача мають будинок і дачу, а тому йому буде де жити. Коштів на будівництво та ремонт будинку відповідач не надавав. Просить позов задовольнити, а в зустрічному позові відмовити.

Позивач ОСОБА_1 позов підтримала повністю, зустрічний позов не визнала та пояснила, що після розірвання шлюбу з відповідачем останній переселився у прибудову і нікого туди не пускає, хоча вона їй теж належить. Цю прибудову тітка хотіла їй подарувати, але відповідач наполіг на укладенні договору купівлі-продажу. Відповідач постійно чіпляється до неї, обзиває, скандалить, неодноразово вчиняв насильство, з приводу чого зверталася до правоохоронних органів, чинить психологічний тиск на неї та дітей. За час спільного подружнього життя робили разом ремонт будинку, а з моменту розлучення участі в утриманні будинку відповідач не бере. Вони постійно сперечаються щодо користування майном. Вважає, що відповідач порушує їх з ОСОБА_2 права на спільне майно, тому що житлова площа, яку фактично займає відповідач, в 4 рази більша його частки у праві власності на квартиру. Просить позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Представник позивача пояснила, що частка відповідача у спільному майні є незначною у порівнянні з частками позивачів, не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування майном є неможливим, оскільки відповідач порушує правила мирного володіння майном, вчиняє фізичне та психологічне насильство, перешкоджає користуванню позивачами земельною ділянкою, яка перебуває у спільній власності позивачів. Припинення права на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, так як він проживає один та за рахунок внесених на депозит коштів зможе придбати собі житло або розпочати будівництво. Зустрічний позов не підлягає до задоволення, оскільки виділ частки відповідача згідно висновку судової експертизи неможливий, а отримати компенсацію своєї частки відповідач не бажає.

Відповідач позов не визнав, зустрічний позов підтримав та пояснив, що іншого житла, крім спірного, не має. Коли одружувався з позивачем ОСОБА_1, то в будинку нічого не було - ні туалета, ні ванни. За 20 років проживання зробив ремонти і хати, і придубови. На компенсацію частки спільного майна не погоджеється. Просить в задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Представник відповідача пояснив, що відповідач постійно проживає у спірній квартирі, іншого житла не має, а тому припинення його права на частку у спільному майні завдасть істотної шкоди його інтересам. Заяви в правоохоронні органи не свідчать про неможливість спільного користування майном. Висновком експертизи встановлено можливість виділення відповідачу частки у власності з відхиленням від ідеальної частки за умови компенсації ОСОБА_4 вартості часток позивачам та проведення додаткових робіт. Варіант експертом запропонований з урахуванням фактичного порядку користування спірним майном, що склався між сторонами.

Свідок ОСОБА_6 показала, що її батьки - позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 - постійно сваряться між собою, бо не можуть вжитися в одному дворі. Батько користується прибудовою, до якої вони не мають доступу у його відсутності. Батько чинить тиск на меншу сестру, постійно говорить лише про майно, дорікає цим. Інколи ініціатором конфліктів буває і матір. Були випадки, коли батько виключав світло і воду, змінив замки на воротах, машину ставить посеред двору.

Свідок ОСОБА_7 показала, що поселилася зі своєю сім'єю до мами - позивача ОСОБА_2, щоб захищати сестру - позивача ОСОБА_1, тому що відповідач постійно вчиняє сварки та бійки, виключав світло, воду, чіпляється і до матері, і до неї, і до її чоловіка. Гроші на ремонт будинку давала її матір, а відповідач просто приглядав за майстрами. Часто викликають міліцію, останній раз в серпні 2016 року, бо між сторонами постійні сварки на грунті і неприязних відносин, і щодо користування спільним майном.

Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, зясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків.

Суд встановив, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 є колишнім подружжям, шлюб між якими розірвано рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 вересня 2013 року у справі №569/3813/13-ц.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 4 вересня 2002 року позивач ОСОБА_2 отримала у спадок від ОСОБА_8 31,5/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями по вул.Механізаторів ( нині Медична ), 9 в м.Рівне.

Відповідно до договору дарування ВВЕ № 901688 від 18 вересня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Другої рівненської державної нотаріальної контори, позивачу ОСОБА_1 було подаровано 12,9/100 житлового будинку по вул.Медична, 9 в м.Рівне.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19 грудня 2005 року у справі №2-7010/2005 за позивачем ОСОБА_1 визнано 27/100 частки квартири АДРЕСА_2, за позивачем ОСОБА_2 - 73/100.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 жовтня 2014 року у справі №569/13188/14-ц визначено частки в розмірі по 7,05/100 частини квартири АДРЕСА_1 за відповідачем ОСОБА_4 та ОСОБА_1

Згідно наявних в матеріалах справи правовстановлюючих документів квартира АДРЕСА_3 належить на праві спільної часткової власності : ОСОБА_1 - 1995/10000, ОСОБА_2 - 73/100, ОСОБА_4 - 705/10000.

Згідно із ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У відповідності до положень ст.317, ст.319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, який означає, що право власності є недоторканим, а власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб ( співвласників ), належить їм на праві спільної власності ( спільне майно ). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст.356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі.

Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

При цьому, крім вказаних спеціальних норм, необхідно враховувати і загальні засади цивільного законодавства ( ст.3 ЦК України ) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників.

Частиною першою статті 346 ЦК України передбачені випадки, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту частини другої цієї статті, зазначений перелік не є вичерпним і право власності може бути припинене і в інших випадках, встановлених законом.

Один з таких випадків наведено в ст.365 ЦК України, яка регулює підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою під час розгляду справи № 6-37цс13 від 15 травня 2013 року, для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Під час розгляду іншої справи № 6-68цс14 Верховний Суд України сформулював правову позицію від 2 липня 2014 року про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Частка відповідача ОСОБА_4 у спільному частковому майні у квардратних метрах складає 5,19 кв.м. і є незначною у порівняні з частками інших співвласників - позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2, виходячи із загальної площі будинку 73,6 кв.м. Однак, як зазначено у висновку судової інженерно-технічної експертизи № 51012/3С від 29 березня 2016 року, частка 705/10000 розповсюджується не лише на основну річ - квартиру АДРЕСА_2, а й на її приналежності. Квартира № 2 відповідно до технічного паспорту станом на 20 лютого 2016 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ЕЕТ № 092736 складається, крім власне квартири № 2 ( літ.А-1 ), з : житлової добудови ( літ.А-1 ), прибудови ( літ.а3 ), погреба ( літ.ПГ/а3 ), прибудови ( літ.а4 ), закритого ганку ( літ.а5 ), ганку ( літ.а6 ), прибудови ( незавершеної будівництвом, літ.а7 ), мансарди ( незавершеної будівництвом, літ.Мн/а7 ), балкону ( літ.а8 ), літньої кухні з погребом ( літ.Б-1 ), мансарди ( літ.Мн/Б-1 ), прибудови ( господарська будівля, літ.Б'-1 ), балкону ( літ.6 ), сараю ( літ.Г ), сараю ( літ.Г' ), навісу ( літ.г ), огорожі ( літ.№ 1 ), огорожі ( літ.№ 2 ), воріт з хвірткою ( літ. № 5, 6 ), хвіркти ( літ. № 7 ), замощення ( літ.І ), замощення ( літ.ІІ ), септику ( літСП ).

Згідно вказаного висновку судової експертизи виділити в натурі частку ідеальну чи близьку до ідеальної частки відповідача у спільному майні неможливо.

В судовому засіданні встановлено, що між сторонами склалися неприязні стосунки, які перешкоджають їм у добровільному врегулюванні питань щодо володіння та користування спільним майном. При цьому, практичних перешкод для спільного користування сторонами спірною квартирою не вбачається.

Покликання представника позивачів на те, що відповідач порушує правила мирного володіння майном суд до уваги не приймає, оскільки конфлікти між сторонами виникають не лише щодо користування спірним спільним майном, що підтвердили в судовому засіданні свідки та не заперечувалося сторонами. Звернення до правоохоронних органів відбувалися з обох сторін та переважно щодо нанесення тілесних ушкоджень, словесних конфліктів, крадіжок особистого майна, погроз.

Суд зауважує, що між сторонами склався певний порядок користування квартирою, відповідач проживає у прибудові, яка має окремий вхід, що також підтвердили свідки та не оспорювалося сторонами. Квартира АДРЕСА_2 згідно висновку судової інженерно-технічної експертизи фактично розділена на дві квартири з окремими входами.

Тобто, неможливість спільного володіння та користування спільною власністю зумовлена в першу чергу неприязними стосунками між сторонами. Факти відключення відповідачем будинку від водо- та електропостачання не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. З висновку по матеріалах СО № 20830 від 22 червня 2016 року самовільного відключення водопостачання від будинку ОСОБА_4 встановлено не було. Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 хоча і повідомили про такі факти, але вказати конкретні дати та обставини цих подій не змогли.

Щодо покликання представника позивача на створення відповідачем перешкод у користуванні земельною ділянкою, то зазначена земельна ділянка не входить до складу спірного спільного часткового майна та не є предметом розгляду справи. За наявності таких дій відповідача позивачі не позбавлені можливості звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Позов про припинення права на частку у спільному майні не може бути задоволений, якщо внаслідок припинення права спільної часткової власності колишній співвласник буде позбавлений житла.

Відповідач постійно проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1, іншого житла, яке належить йому на праві власності, не має, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Покликання позивачів на наявність у батьків відповідача квартири в м.Рівне суд до уваги не приймає, оскільки в даному випадку має правове значення наявність іншого житла саме у відповідача.

Позивачами за час розгляду справи було внесено на депозитний рахунок суду кошти в розмірі 175174,8 грн. як компенсація вартості частки відповідача у спільному майні.

Суд вважає, що присудження грошової компенсації на користь відповідача та припинення права власності на його частку позбавило б останнього права власності на житло та завдало б істотної шкоди його інтересам, оскільки іншого, належного йому на праві власності житла він не має. Доказів того, що відповідач має реальну можливість придбати інше житло за грошову компеснацію вартості його частки, судом не здобуто, а тому суд дійшов висновку, що припинення права на частку у спільному майні завдасть істотної шкоди інтересам відповідача.

За таких обставин, суд вважає, що відсутні правові підстави для припинення права відповідача на частку у спільному майні, а тому в задоволенні первісних позовних вимог необхідно відмовити.

Відповідно до положень ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Згідно з п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» у разі, якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною ідеальних часток і присудження компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилася. Але при цьому слід враховувати, що надання компенсації співвласнику можливе лише за його згодою.

Висновком судової інженерно-технічної експертизи встановлено, що виділити відповідачу ОСОБА_4 відокремлену ідеальну частку будинку із самостійним входом у квартиру АДРЕСА_2 без порушення будівельних норм не можливо. Однак, експертом запропоновано варіант виділення ОСОБА_4 705/10000 частки з відхиленням від ідеальної частки за умови збільшення його частки до 8763/10000 та проведення додаткових робіт.

Враховуючи, що позивачі не погоджуються на зменшення розміру їх часток у праві спільної часткової власності та отримання компенсації, а відповідач, в свою чергу, не погоджується на отримання компенсації його частки в розмірі 705/10000, суд не вбачає підстав для задоволення зустрічних позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись ст.10, 60, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні - відмовити.

Повернути ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з депозитного рахунку Рівненського міського суду Рівненської області кошти в сумі 175174,80 грн.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про виділ у натурі частки спільної часткової власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя :