АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№22ц/796/6218/16 Головуючий у 1 інстанції - Катющенко В.П.
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

головуючого судді - Панченка М.М.,

суддів - Побірченко Т.І., Барановської Л.В.,

при секретарі - Куркіній І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року про відмову у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулося до суду із заявою про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 31 березня 2015 року у справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором .

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року у задоволенні заяви про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі представник заявника, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, невірне застосування судом норм матеріального права, просив оскаржувану ухвалу скасувати, а питання видачі виконавчих листів передати до суду першої інстанції на новий розгляд.

Свої доводи обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував Закон України «Про третейські суди», правові висновки Верховного Суду України та помилково зазначив, що дана справа про стягнення заборгованості за кредитним договором є справою про захист прав споживачів, оскільки однією із сторін спору є поручитель, який не є споживачем банківських послуг. Крім того, скаржник зазначив, що на момент укладення третейського застереження Закон України «Про третейські суди» не містив заборони на розгляд третейськими судами справ про захист прав споживачів.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.04.2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №44.29-48-497/I, відповідно до умов якого Банк надає позичальнику кредит на інвестування в будівництво трикімнатної квартири в сумі 134 989 доларів США зі сплатою 13,5% річних з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 23 квітня 2033 року.

Того ж дня, між сторонами кредитного договору, а також ОСОБА_2 на забезпечення виконання кредитних зобов'язань укладено договір поруки №44.02-13-505/I.

Стаття 6 кредитного договору та ст. 5 договору поруки містять третейське застереження щодо вирішення спорів, які виникають з приводу виконання даного договору.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 31 березня 2015 рокупозов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з відповідачівна користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 2 187 392 грн. 99 коп., а також стягнуто окремо з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 491 646 грн. 15 коп. Крім того, стягнуто з відповідачів на користь Банку третейський збір.

Відмовляючи ПАТ «Укрсоцбанк» у задоволенні заяви про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів виходив з того, що справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не була йому підвідомча відповідно до закону.

Так, відповідно до п.2 ч.1 ст.389-10 ЦПК України суд відмовляє у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, якщо справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

Законом України «Про внесення змін до ст. 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам», який набрав чинності 12 березня 2011 року, частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, правовідносини між сторонами виникли з договору кредиту, який в силу його суб'єктного складу та цільового призначення використання грошових коштів, є споживчим.

Крім того, судом встановлено, що на момент ухвалення Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків рішення суду, тобто 31 березня 2015 року, ст. 6 ЗУ «Про третейські суди» містила заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), а тому колегією суддів відхиляються доводи скаржника щодо того, що на момент укладення третейської угоди, зазначений Закон не містив відповідної заборони.

Доводи скаржника в тій частині, що дана справа не є справою про захист прав споживачів, оскільки однією із сторін спору є поручитель, також не заслуговують на увагу, адже, як слідує з матеріалів справи, позов пред'явлений як до позичальника, так і до поручителя, заборгованість якого є нерозривно пов'язаною із заборгованістю основного позичальника, який є споживачем послуг Банку, а тому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що на спірні правовідносини поширюється ЗУ «Про захист прав споживачів».

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі №6-1716цс15, правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Незалежно від предмета та підстав спору, а також незважаючи на те, хто звернувся з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

За змістом ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Крім того, колегія суддів вважає, що судом правомірно зроблено посилання на правову позицію Верховного Суду України, яка висловлена 21 жовтня 2015 року у справі №6-831цс14, оскільки грошові кошти за спірним договором кредиту видавалися в іноземній валюті, зокрема, в доларах США, а тому дана справа не може розглядатися в приватному порядку - третейськими судами.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що справа за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості не була підвідомча третейському суду, що є підставою для відмови у видачі виконавчого листа згідно п.2 ч.1 ст. 389-10 ЦПК України.

Таким чином, оскаржувана ухвала постановлена з дотриманням вимог чинного законодавства, а доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Відповідно до п.1ч.1 ст.312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст.307,312 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» відхилити, а ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: