Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1761/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Єгорова С. М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого судді - Єгорової С.М.,

суддів: Письменного О.А. ,Фомічова С.Є.

із секретарем Яковлєвою Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 листопада 2010 року, у справі за поданням заступника начальника відділу примусового виконання рішень ВДВС Головного управління юстиції у Кіровоградській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон стосовно ОСОБА_2, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 листопада 2010 року задоволено подання заступника начальника підрозділу примусового виконання рішень ВДВС Головного управління юстиції у Кіровоградській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон стосовно ОСОБА_2

Тимчасово обмежено боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України, без вилучення паспортного документу, до виконання ним своїх зобов'язань, тобто сплати заборгованості по рішеннях суду в сумі 311692 грн. 90 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування вказаної ухвали з підстав порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні подання за його безпідставністю та недоведеністю обставин ухилення його від виконання боргових зобов'язань.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши матеріали справи та надані докази, перевірила законність ухвали суду в межах, передбачених ст.303 ЦПК України, та дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

З матеріалів справи убачається, що у вересні 2010 року заступник начальника підрозділу примусового виконання рішень ВДВС Головного управління юстиції у Кіровоградській області ОСОБА_3 звернулась до суду із поданням про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України з підстав, передбачених положеннями Закону України "Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України", з метою зебезпечення виконання боржником зобов'язань, покладених на нього щодо виплати боргу на користь фізичних, юридичних осіб різних форм у розмірі 311692 грн. 90 коп., що стягується на виконання судових рішень у зведеному виконавчому провадженні.

Постановляючи ухвалу про задоволення вказаного подання, суд першої інстанції виходив з того, що наявність у особи невиконаних зобов'язань, покладених на неї судовим рішенням, тобто несплати аліментних платежів, є підставою для обмеження у праві за межі України, а тому з підстав, передбачених п. 3 ст. 20 ЗаконуУкраїни "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", вважав необхідним з метою забезпечення виконання рішень суду тимчасово обмежити ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.

З такими висновками суду не можна погодитись.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року).

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи (кн. друга ЦК), а саме - до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи (гл. 21 кн. другої ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК України особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України від 21 січня 1994 р. № 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України".

Відповідно до положеннь ст. 6 цього Закону ( в редакції чинній на час звернення ВДВС з поданням та розгляду справи судом першої інстанції) громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у таких випадках:

- якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України (п. 2) ( пункт 2 частини першої статті 6 виключено (згідно із Законом України від 10.12.2015 р. N 888-VIII);

- якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов'язань (п. 5).

Тобто, підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду громадян України за кордон є ухилення громадянина від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Поняття "ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясовувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Процесуальний закон передбачає, що за результатами розгляду подань державних виконавців постановляються ухвали у вигляді окремих процесуальних документів, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 208 ЦПК, ч. 4 ст. 209, ст. 210 ЦПК, та розд. VI ЦПК.

Мотивувальна частина ухвали повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновків, і норми закону, якими керувався суд, постановляючи ухвалу. У цій частині ухвали повинні наводитись встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридична оцінка та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінка всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні подання. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалось подання, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати.

Суд першої інстанції неналежним чином не перевірив обставини, викладені у поданні, не послався на докази та не мотивував свої висновки щодо доведеності факту ухилення боржника від виконання зобовязань.

При цьому, не з'ясував, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково, чи на момент звернення посадової особи ВДВС з таким поданням відбувся і є об'єктивно наявним факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, та якими доказами з матеріалів виконавчого провадження це підтверджується.

Матеріали подання (а.с.1-6) не містять достатніх даних про ухилення боржника ОСОБА_2 від виконання зобов'язань, покладених на нього судовими рішеннями.

Суд не звернув на це уваги і необгрунтовано задовільнив клопотання посадової особи ВДВС про тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_2 за межі України, належно не мотивував свого висновку та безпідставно зазначив про несплату боржником аліментних зобов'язань, послався на норму - п. 3 ст. 20 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", яка відсутня у цьому Законі.

Правильне застосування судами процесуального законодавства при ухваленні судових рішень з цього питання є визначальним з огляду на дотримання законних прав людини і громадянина та має на меті сприяти ефективному, своєчасному і законному примусовому виконанню рішень судів та інших органів (посадових осіб).

Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала суду постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права, тому на підставі п. 2 ч. 1 ст. 312 ЦПК України підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні вказаного подання за його безпідставністю.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.2 ст. 307, п.6 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 листопада 2010 рокускасувати.

У задоволенні подання заступника начальника підрозділу примусового виконання рішень ВДВС Головного управління юстиції у Кіровоградській області про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:

Судді: