ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/6641/15-ц
провадження № 2/753/377/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі :

головуючого судді - Лужецької О.Р.,

при секретарях - Цибулюк М.А., Живицької Л.І., Кубіву С.І.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Міністерство юстиції України про звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності, виселення та зобов'язання вчинити дії за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання договору іпотеки недійсним

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2014 року ПАТ «Дельта Банк» (далі по тексту - Позивач, ПАТ «Дельта Банк») звернулось до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - Відповідач, ОСОБА_2.), третя особа: Державна реєстраційна служба України про звернення стягнення на майно - житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 70,50 кв.м. та земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,1000 га шляхом передачі її у власність іпотекодержателю, в рахунок погашення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 13.12.2007 року в сумі 623 620,16 грн., визнання за ПАТ «Дельта Банк» право власності на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 70,50 кв.м. та земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,1000 га, виселення мешканців, які зареєстровані і проживають в квартирі та зобов'язання передати позивачу правовстановлюючі документи на предмет іпотеки. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач не виконує свої зобов'язання за договором кредиту №0 від 13.12.2007 року, укладеним з АКІБ «УкрСиббанк», який змінив свою назву на ПАТ «УкрСиббанк», а той, в свою чергу відступив право вимоги за вказаним кредитом ПАТ «Дельта Банк».

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 червня 2014 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва скасовано, ухвалено нове рішення. В рахунок погашення заборгованості в розмірі 623620,16 грн. за договором споживчого кредити № 0 звернуто стягнення на предмет іпотеки житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 шляхом передачі Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» права власності на вказане майно. Визнано за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, та земельну ділянку що знаходиться за адресою АДРЕСА_1. Припинено право власності ОСОБА_2 на житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, та земельну ділянку що знаходиться за адресою АДРЕСА_1. Виселено з житлового будинку що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_2. Витребувано від ОСОБА_2 та передати Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» правовстановлюючі документи на житловий будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою АДРЕСА_1.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 березня 2015 року заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 червня 2014 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року суддею Лужецькою О.Р. справу прийнято до свого провадження.

Ухвалою від 20 травня 2015 року замінено Державну реєстраційну службу України Міністерством юстиції України.

Крім того, ОСОБА_3 вступила у справу в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору та пред'явила позов до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання договору іпотеки недійсним. Ухвалою суду від 17 лютого 2016 року ОСОБА_3 залучено до участі у справі в якості співвідповідача.

До початку розгляду справи представником відповідача ОСОБА_4 подано зустрічну позовну заяву про визнання договору іпотеки № 72539 від 13 грудня 2007 року, укладеного АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 недійсним. Протокольною ухвалою від 05 липня 2016 року позов ОСОБА_3 як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору визнано зустрічною позовною заявою.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 31 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Дослідивши поданий представником відповідача позов та враховуючи, що він поданий у відповідності до приписів ч. 2 ст. 31 ЦПК України, суд приймає його до розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити, звернувшись з заявою про застосування строку позовної давності.

Представник відповідача, ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечував та просив суд відмовити у його задоволенні, зустрічний позов підтримав.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

13 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», яке на підставі рішення загальних зборів від 27.10.2009 змінило назву на ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір про надання споживчого кредиту № 0 в сумі 404 000 грн. 00 коп. з терміном погашення кредиту в строк до 12 грудня 2014 року та з оплатою 13,40% річних за весь час користування кредитом.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 13 грудня 2007 року, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № 72539, за умовами якого ОСОБА_2 в рахунок забезпечення виконання умов кредитного договору надав в іпотеку нерухоме майно, належне йому на праві власності майно, а саме: житловий будинок № 4, загальною площею 70,50 кв.м., розташований по АДРЕСА_1, та земельну ділянку, кадастровий № 90282008, площею 0, 1000 га, розташовану в АДРЕСА_1, загальною вартістю вказаного майна 1 072 660 грн. 00 коп.

Пунктом 4.1. Договору передбачено, що іпотекодержатель має право звернення стягнення та предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за цим договором, або будь-якого зобов'язання, що забезпечується іпотекою за цим договором, у разі виникнення загрози знищення, пошкодження чи втрати предмета іпотеки та в інших випадках відповідно до законодавства.

Відповідно до п. 4.2 Договору іпотеки звернення стягнення та предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, позасудового врегулювання у відповідності до умов договору та Закону України «Про іпотеку».

Банк виконав свої зобов'язання, надавши відповідачу кредитні кошти в повному обсязі, що підтверджується матеріалами справи.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений та нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу права вимоги за кредитами. Відповідно до умов даного договору відбулося відступлення права вимоги, зокрема, за кредитним договором №0 від 13.12.2007 року та договором іпотеки від 13.12.2007 року. Відповідно до додатку № 1 до договору фактичний розмір невиконаного грошового зобов'язання за кредитним договором № 0 у гривневому еквіваленті станом на 16.12.2011 року становив 517 126,59 грн. Відповідно до акту прийому-передачі документації за Договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» було передано ПАТ «Дельта Банк» наступні документи щодо стягнення заборгованості боржників: оригінал кредитного договору, оригінал відповідного договору іпотеки, договору поруки, виписка про рух коштів, згода подружжя.

28 січня 2014 року Публічним акціонерним товариством «ДельтаБанк» на ім'я ОСОБА_2 сформовано досудову вимогу про усунення порушень умов кредитного договору №0 від 13.12.2007 року, яку рекомендованими поштовими відправленнями було надіслано на адресу боржника.

Так, відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Згідно ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив, що відповідач не виконує належним чином умови договору та станом на 21 лютого 2014 року заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором склала 623 620 грн. 16 коп.

Згідно зі ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

У відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основними зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Пунктом 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що з урахуванням норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом.

З умов п.4 договору іпотеки №72539 від 13.12.2007 року вбачається, що сторони погодили, що іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за цим договором або будь-якого зобов'язання, забезпеченого іпотекою за цим договором. Звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, позасудового врегулювання у відповідності до умов даного договору та Закону України «Про іпотеку», з інших передбачених законодавством України підстав. Звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду та/або виконавчим написом нотаріуса здійснюється відповідно до чинного законодавства України.

Отже, зі змісту договору іпотеки №72539 від 13.12.2007 року не вбачається, що у ньому міститься застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодавцем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду. Окремий договір щодо визнання права власності на предмет іпотеки сторонами не укладався.

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Пунктом 5 договору іпотеки №72539 від 13.12.2007 року встановлено, що сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку встановленому Законом України «Про іпотеку»; отримання іпотекодержателем права продавати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку встановленому Законом України «Про іпотеку». Позасудове врегулювання може бути застосовано сторонами в будь-який момент звернення стягнення на предмет іпотеки, але в будь-якому разі лише до моменту набрання законної сили рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, зі змісту даного пункту договору іпотеки №72539 від 13.12.2007 року чітко вбачається, що дане застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки стосується лише позасудового врегулювання і лише шляхом укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку встановленому Законом України «Про іпотеку».

Крім того, в силу вимог закону позивач не позбавлений можливості на звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування інших встановлених Законом України «Про іпотеку» способів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на майно - житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 70,50 кв.м. та земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,1000 га шляхом передачі її у власність іпотекодержателю, в рахунок погашення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 13.12.2007 року в сумі 623 620,16 грн., визнання за ПАТ «Дельта Банк» право власності на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 70,50 кв.м. та земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,1000 га - задоволенню не підлягають. Оскільки вирішення позовних вимог щодо виселення всіх мешканців,зобов'язання передати правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, залежить від вирішення інших заявлених позивачем вимог то в цій частині в задоволенні позову також належить відмовити.

Щодо зустрічного позову слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Норми стст. 57, 59 ЦПК України передбачають, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом про визнання договору іпотеки № 72539 від 13 грудня 2007 року, укладеного АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 недійсним представник позивача ОСОБА_4 зазначив, що іпотечне майно є спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_3 згоду на передачу іпотечного майна іпотекодержателю не передавала.

Суд критично ставиться до тверджень представника ОСОБА_4 щодо відсутності згоди другого з подружжя, а саме, ОСОБА_3, оскільки його твердження спростовується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, актом прийому-передачі документації за Договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк», відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» було передано згоду подружжя (т.1, а.с.59). касаційної скаргою ОСОБА_3 від 09 грудня 2014 року, подану нею особисто до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 червня 2014 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року в якій вона визнала, що як дружина і співвласник майна надавала свою письмову згоду на укладення договору між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_2 про надання споживчого кредиту № 0 від 13 грудня 2007 року, а також договору іпотеки № 72539 від 13 грудня 2007 року( т.2 , а.с. 102) та іншими доказами.

Разом з тим, в судовому засіданні представник відповідача, ОСОБА_5 за зустрічним позовом наполягав на застосуванні строків позовної давності, що є на його думку підставою для відмови у позові, так як строк позовної давності закінчився, поважність пропуску строків для звернення до суду позивачем не доведено.

У відповідності до роз'яснень, викладених у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Аналізуючи дану норму закону, а також викладене вище, вбачається, що договір іпотеки № 72539 від 13 грудня 2007 року укладений за згодою подружжя, ОСОБА_3

Враховуючи все вищевикладене, суд, приходить до висновку про недоцільність відмови у позові у зв'язку із закінченням строків позовної давності, оскільки в судовому засіданні не знайшли підтвердження зазначені представником позивача обставини щодо порушення прав позивача, а наявні підстави для відмови в зустрічному позові по суті вимог.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд виходячи із засад справедливості та розумності, притаманних цивільному праву (ст. 3 ЦК України), приходить до висновку, що в задоволенні первісного та зустрічного позову слід відмовити.

Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України ст.ст. 15, 16, 256, 525, 526, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України; ст.ст. 33, 35, 38, 39, 40 Закону України "Про іпотеку", суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ О.Р. ЛУЖЕЦЬКА