УхвалА

іменем україни

21 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Журавель В.І., Закропивного О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області, треті особи: Управління архітектури та містобудування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, Управління державного земельного кадастру м. Кременчука Полтавської області, комунальне підприємство «Кременчуцьке міське бюро технічної інвентаризації Полтавської обласної ради», про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 4 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2007 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона є власником домоволодіння АДРЕСА_1 Вказувала про те, що за час проживання у вказаному будинку нею самовільно побудовано житловий будинок літ. «л,л», літню кухню літ. «д», гараж літ. «н», вбиральню-літній душ літ. «г».

Позивачка зазначала про те, що вона не отримувала відповідні документи, які дають право виконувати будівельні роботи, у зв'язку з чим вона звернулась до виконавчого комітету Автозаводської районної ради Полтавської області, де отримала висновок від 15 березня 2007 року про можливість оформлення права власності на самочинно побудоване нерухоме майно згідно зі ст. 376 ЦК України. Крім того, нею отримано висновок Кременчуцької міської санітарно-епідеміологічної станції Полтавської області від 18 червня 2007 року та експертний висновок Автозаводського районного відділу управління Міністерства надзвичайних ситуацій України у Полтавській області від 14 червня 2007 року, відповідно до яких не заперечується експлуатація самовільно збудованого нерухомого майна та можливе його розміщення на території домоволодіння АДРЕСА_1, співвласники суміжних земельних ділянок не заперечували проти побудови нею вказаного нерухомого майна.

З урахуванням наведеного ОСОБА_4 просила суд визнати за нею право власності на самочинно збудоване нерухоме майно, а саме житловий будинок літ. «л,л», літню кухню літ. «д», гараж літ. «н», вбиральню-літній душ літ. «г» у домоволодінні АДРЕСА_1.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 вересня 2007 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на самочинно збудоване нерухоме майно, а саме житловий будинок літ. «л,л», літню кухню літ. «д», гараж літ. «н», вбиральню-літній душ літ. «г» у домоволодінні АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 4 серпня 2016 року за апеляційною скаргою ОСОБА_5 рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що відповідно до висновку експертно-будівельного дослідження від 2 червня 2016 року та висновку експертного будівельно-технічного дослідження від 25 липня 2016 року під час будівництва самочинного нерухомого майна позивачкою не було дотримано протипожежних відстаней між вказаними об'єктами та належним суміжному землевласнику домоволодінням АДРЕСА_2

Крім того, у п. 12 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» судам роз'яснено, що власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (ч. 2 ст. 375 ЦК України), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів, що є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України), про те, що самочинно збудоване нерухоме майно відповідає архітектурним, будівельним, санітарним, екологічним іншим нормам і правилам, та доказів звернення до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, унаслідок чого відсутні підстави для визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 4 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Д.Д. Луспеник

В.І. Журавель

О.В.Закропивний