Справа № 520/3873/16-ц
Провадження № 2/520/2823/16
14.07.2016 року Київський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого-судді Васильків О.В.
при секретарі Дідур Г.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, суд, -
06.04.2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить визнати дійсним та укладеним договір купівлі-продажу автомобіля БМВ 3281, державний номер НОМЕР_1, 1995 року випуску, укладений між сторонами 14.09.2013 року; визнати за позивачем право власності на автомобіль БМВ 3281, державний номер НОМЕР_1, 1995 року випуску; скасувати арешт, накладений 28.01.2014 року постановою Другого Київського ВДВС ОМУЮ ВП № 41297186 на автомобіль БМВ 3281, державний номер НОМЕР_1, 1995 року випуску.
Ухвалою суду від 16.06.2016 року за заявою представника позивача залишено без розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 в частині звільнення майна з-під арешту. При цьому позивач посилається на те, що 14.09.2013 року він за розпискою придбав автомобіль БМВ 3281, державний номер НОМЕР_1, 1995 року випуску. Позивач вказує, що фактично договір купівлі-продажу був виконаний, але накладені на автомобіль арешти унеможливлюють розпорядження автомобілем у повному обсязі. У звязку з чим, позивач змушений звернутися до суду із позовом.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 позов підтримав та просить його задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання повторно не з'явився, повідомлявся належним чином у відповідності до ст. 74 ЦПК України, причини неявки суду не повідомила.
Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Як встановлено у судовому засіданні, 14.09.2013 року відповідачем ОСОБА_2 було видано довіреність на ім'я позивача ОСОБА_1, якою уповноважено позивача керувати з правом тимчасового виїзду за кордон, знімати з обліку в органах ДАІ, продати за ціну та на умовах за його розсудом, страхувати, здавати в оренду легковий автомобіль БМВ 3281, державний номер НОМЕР_1, 1995 року випуску. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_4, зареєстрована за № 2902 та дійсна до 14.09.2018 року /а.с. 9-10/.
Згідно розписки від 14.09.2013 року, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 8 000 дол. США, що еквівалентно 65 200 грн. у рахунок повної оплати вартості автомобіля БМВ 3281, державний номер НОМЕР_1, який належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ ВНС № 179754, виданого 21.11.2008 року. Кошти отримав у повному обсязі, претензій немає.
Матеріали справи містять свідоцтво про реєстрацію ТЗ ВНС № 179754, видане РЕВ-1 УДАІ УМВС України в Одеській області 21.11.2008 року, яким встановлено, що ОСОБА_2 є власником автомобіля марки БМВ 3281, державний номер НОМЕР_1, 1995 року випуску /а.с. 11/.
Судом встановлено, що з 14.09.2013 року, тобто з часу передачі коштів за автомобіль та отримання довіреності на право розпорядження транспортним засобом, ОСОБА_1 не здійснив зняття транспорту з реєстрації з власника ОСОБА_2
З витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 05.04.2016 року вбачається, що на все рухоме майно ОСОБА_2 постановою про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження ВП № 41297186 від 28.01.2014 року Другим Київським ВДВС ОМУЮ накладено арешт /а.с. 12/.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Проте, відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
При цьому, листом Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про практику застосування законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що нерідко суди визнають дійсними договори купівлі-продажу та право власності на автомобілі на підставі виданих їх власниками довіреностей іншим особам з правом користування та повного розпорядження автомобілем або на підставі розписок про отримання власником грошової суми за проданий автомобіль. При цьому суди залишають поза увагою вимоги пункту 3 частини першої статті 208 ЦК щодо необхідності вчинення правочинів між фізичними особами у письмовій формі на суму, що перевищує у 20 і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, постанову Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», яка також передбачає письмову форму договору купівлі-продажу автомобілів. А відповідно до пункту 4 зазначеної постанови перед відчуженням транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ. Крім того, судами не перевіряється і не враховується та обставина, що в деяких випадках такі угоди укладаються з метою уникнення відповідальності за кредитними та іншими борговими зобовязаннями. Не враховують суди і те, що на підставі частини другої статті 220 ЦК не може бути визнано дійсним договір купівлі-продажу автомобіля, оскільки відповідно до закону він не підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню.
Відповідно до положень п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1388від 7 вересня 1998 р., державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.
Згідно абз. 4 п. 33 Порядку, у разі відчуження транспортних засобів, зазначених в абзаці другому цього пункту, їх перереєстрація проводиться за умови дотримання вимог щодо відчуження, які визначені нормативно-правовими актами Фонду державного майна та іншими актами законодавства.
Пунктом 42 вказаного Порядку передбачено, що у разі коли транспортний засіб знімається з обліку у зв'язку з його відчуженням, у свідоцтві про реєстрацію (технічному паспорті) або на копії реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію на пластиковій основі, робиться запис: "Транспортний засіб знято з обліку для реалізації".
Таким чином, позивачем не надано доказів, що ним було зареєстровано право власності на транспортний засіб із дня отримання довіреності та складання розписки, а саме з 14.09.2013 року, у передбаченому законом порядку.
Проаналізувавши доводи позивача та дослідивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що немає підстав вважати, що ОСОБА_1 набув право власності на автомобіль на підставі довіреності, виданої на його імя ОСОБА_2
Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
За таких обставин, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, та приймаючи до уваги положення, наведені Вищим Спеціалізованим Судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року, суд приходить до висновку, що вимоги позивача ОСОБА_1 в обраному ним варіанті способу захисту прав не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані та недоведені. Оскільки довіреність не є договором купівлі-продажу та позивачем не надано належних доказів стосовно укладення такої угоди, отже немає підстав вважати, що мало місце відчуження автомобіля, а був укладений договір доручення.
Керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 169, 209, 212, 213, 215, 218, 224-226 ЦПК України, ст. ст. 208, 220, 328, 324 ЦК України, суд, -
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ЦПК України.
Суддя Васильків О. В.