Провадження № 2/742/295/16
Єдиний унікальний № 742/580/16-ц
15 березня 2016 року Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області
у складі: головуючого - судді Зарічної Л.А.,
при секретарі: Геєць О.О.,
за участю представника позивача : ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Прилуках цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням,-
ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про визнання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 такими, що втратили право на житло, а саме будинку 13 по 3-му провулку Лермонтова в м.Прилуки Чернігівської області вказуючи на те, що являється власником такого, де постійно проживає з часу отримання такого у спадок. У даному будинку також зареєстровані відповідачі по справі, які більше року не проживають за даною адресою, не сплачують комунальні послуги, не цікавляться житлом. Реєстрація відповідачів у даному будинку створює перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому майном. За таких обставин позивач позбавлений можливості вільно на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю, а тому просить суд винести рішення про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням.
В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник повністю підтримали заявлені вимоги із наведених вище підстав та надали відповідні пояснення з цього приводу.
Відповідачі в судове засідання не з»явилися та не повідомив про причини своєї неявки, хоча про день та час розгляду справи були повідомлений своєчасно, у звязку з чим, відповідно до вимог ст.224 ЦПК України та зважаючи на позицію позивача суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення.
Суд, вислухавши пояснення сторони та дослідивши матеріали справи приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, з наступних підстав :
Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їх вимог або заперечень .
Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.
Належність позивачу на праві приватної власності житла за адресою: м.Прилуки, Чернігівської області, 3-й провулок Лермонтова, 13 підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину від 28.07.1988 року, від 12.11.1998 року та 19.12.2015 року (а.с.3-5).
Згідно з актами про фактичне проживання (не проживання) та реєстрацію осіб у житловому приміщенні від 04.01.2016 року, 07.09.2015 року , 22.07.2015 року та 10.06.2015 року вбачається, що в результаті обстеження житлового приміщення за адресою: м.Прилуки Чернігівської області, 3-й провулок Лермонтова, буд.13 виявлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які зареєстровані за даною адресою, не проживають у вказаному будинку з 10.02.2015 року.
Вказані обставини підтвердили також допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7
17 липня 1997 року Україна ратифікувала римську Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенцію), а також Перший протокол та протоколи №№ 2, 4, 7 та 11 до цієї Конвенції. Певна увага приділена у Конвенції правам людини, що пов'язані з житлом. Так, п. 1 ст. 8 Конвенції встановлює, що кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканність житла, яка проголошена також ст. 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку. Зокрема глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інший правочин, не заборонений законом. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині й суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Право на житло є одним з найбільш природних і невідємних прав людини. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло, але це право, як і кожне інше, має преюдиційне значення, якщо може бути реалізоване.
Як зазначено у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.
Згідно Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних й кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім»ї власника житла,
які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.
З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.
Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.
Зважаючи на ті обставини, що було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, і відповідачі залишили будинок за власною ініціативою, не проживає в ньому більше 1 року без поважних причин, оплату за нього не проводять, чим взагалі втратили до житла будь-який інтерес суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 163 ЖК України , ст.317,391,405 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 208, 209, 213-215, 224, 226, 294 ЦПК України, суд ,-
В И Р І Ш И В :
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнати такими, що втратили право на житло за адресою м.Прилуки Чернігівської області, 3-й провулок Лермонтова, буд. 13.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, який постановив його, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом 10 днів з дня отримання копії заочного рішення до суду першої інстанції.
Позивачем рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області в загальному порядку на протязі десяти днів.
В разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, рішення може бути оскаржене сторонами до Апеляційного суду Чернігівської області шляхом подання апеляційної скарги на протязі десяти днів.
Суддя