Справа № 360/1795/15-ц Головуючий у І інстанції Унятицький Д. Є.
Провадження № 22-ц/780/4865/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 38 17.11.2016
УХВАЛА

Іменем України

17 листопада 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Савченка С.І., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря - Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 08 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Головне територіальне управління юстиції у Київській області, ОСОБА_5 про визнання заповіту частково недійсним, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: Головне територіальне управління юстиції у Київській області, ОСОБА_4 про визнання житлового будинку та земельної ділянки особистою приватною власністю,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, в якому з урахуванням збільшення розміру позовних вимог, просила: визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 від 12 травня 2010 року в частині розпорядження 1/2 частиною житлового будинку №7 по вул.Львівській у с.Нове Залісся Бородянського району Київської області; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 08 листопада 2011 року Бородянською районною державною нотаріальною конторою ОСОБА_3 на 1/2 частину житлового будинку №7 по вул. Львівській у с.Нове Залісся Бородянського району Київської області та державну реєстрацію права власності на 5/16 частин спірного житлового будинку; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 08 листопада 2011 року Бородянською районною державною нотаріальною конторою ОСОБА_3 на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1212 га, кадастровий номер :02:005:0007, яка розташована за вказаною вище адресою та його державну реєстрацію; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 08 листопада 2011 року Бородянською районною державною нотаріальною конторою ОСОБА_4 на 1/2 частину житлового будинку №7 по вул. Львівській у с.Нове Залісся Бородянського району Київської області та державну реєстрацію права власності на 5/16 частин спірного житлового будинку; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 08 листопада 2011 року Бородянською районною державною нотаріальною конторою ОСОБА_4 на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1212 га, кадастровий номер :02:005:0007, яка розташована за вказаною вище адресою та його державну реєстрацію; визнати за позивачем право власності на 5/8 частин спірного житлового будинку та на 5/8 частин спірної земельної ділянки.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 послалася на те, що 22 грудня 2010 року після смерті її чоловіка ОСОБА_6 відкрилася спадщина на належні йому 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1212 га, що розташовані по вул. Львівська,7 у с.Нове Залісся Бородянського району. Інша 1/2 частина житлового будинку та 1/2 частина земельної ділянки належали їй на праві власності, як частка у спільному майні подружжя, набутого за час шлюбу. Зазначала, що після смерті ОСОБА_6 вона продовжувала проживати у належній їй 1/2 частині житлового будинку. У подальшому під час реєстрації за новим місцем проживання вона дізналася, що відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 08 листопада 2011 року Бородянською районною державною нотаріальною конторою на підставі заповіту ОСОБА_6 від 12 травня 2010 року були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на весь спірний житловий будинок та на земельну ділянку. Вказувала, що заповіт та свідоцтва про право на спадщину за заповітом порушують її права, як власника 1/2 частини житлового будинку, оскільки спірний житловий будинок є спільним майном подружжя, набутого нею та ОСОБА_6 під час шлюбу. Зазначала, що після смерті чоловіка її частка у порядку спадкування становить 1/4 частинку будинку, половина від цієї частки складає 1/8 частини будинку, а тому їй належить 5/8 частини спірного будинку. Крім того, позивач зазначала, що ОСОБА_6 не складав заповіту на спірну земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, а тому, на її думку, ця земельна ділянка повинна спадкуватись за законом. Вона не відмовлялась від спадщини після смерті її чоловіка, а відтак її частка спірної земельної ділянки складає 3/4 частини. З урахуванням наведеного ОСОБА_2 просила її позов задовольнити.

Не погоджуючись із вказаним позовом, ОСОБА_3 у травні 2016 року звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання житлового будинку та земельної ділянки особистою приватною власністю ОСОБА_6, посилаючись на те, що за життя ОСОБА_6 згідно акта від 14 травня 1991 року було передано безкоштовно в особисту власність житловий будинок садибного типу з надвірними будівлями по вул.Львівській, 7 у с.Нове Залісся Бородянського району відповідно до постанови Кабінету Міністрів УРСР №149 від 30 червня 1990 року «Про передачу громадянам, які переселені з територій, що зазнали радіоактивного забруднення в результаті аварії на Чорнобильській АЕС, жилих будинків в особисту власність», а тому вважає, що ОСОБА_6 прийняв у дар від держави спірний житловий будинок та набув право приватної власності на нього. Крім того зазначав, що за життя ОСОБА_6 на підставі рішення Новозаліської сільської ради від 20 листопада 2007 року отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1212 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по вул.Львівській, 7 у с.Нове Залісся Бородянського району, а тому вважає, що спірна земельна ділянка була особистою приватною власністю спадкодавця відповідно до п.5 ч.1 ст.57 СК України, оскільки набута ним за час шлюбу в порядку приватизації. З урахуванням наведеного, ОСОБА_3 просив визнати житловий будинок по вул. Львівській, 7 у с.Нове Залісся Бородянського району та земельну ділянку площею 0,1212 га, на якій він розташований, особистою приватною власністю ОСОБА_6, який помер 22 грудня 2010 року.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 08 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її позову скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити повністю, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не наведено обставин, передбачених ст.1257 ЦК України для визнання заповіту недійсним. Також суд зазначив, що позивачем не доведено, що спірний житловий будинок належав їй і ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності, оскільки ці обставини спростовуються даними акта від 14 травня 1991 року, за яким колгосп «Дружба» передав безоплатно спірний житловий будинок у приватну власність ОСОБА_6 Позивач подала до нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини і протягом встановленого строку її не відкликала. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач не довела порушення її прав оспорюваними свідоцтвами про право на спадщину за заповітом на житловий будинок. Крім того, суд зазначив, що оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в порядку спадкування набули право власності на вказаний житловий будинок, то до них в силу положень ч.2 ст.1225 ЦК України перейшло право власності на земельну ділянку, яка надавалась спадкодавцю в установленому законом порядку під будівництво вказаного нерухомого майна, а тому відсутні підстави для визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними й такими, що ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 08 січня 1947 року позивач ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, який помер 22 грудня 2010 року (а.с.7, 8, 67, т.1).

За життя ОСОБА_6 склав заповіт від 12 травня 2010 року, згідно з яким заповідав своїм онукам - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належний йому на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями по вул.Львівська,7 у с.Нове Залісся Бородянського району Київської області, а своєму сину ОСОБА_5 - належні йому земельні ділянки відповідно до державного акту серії ЯЖ №224796 та державного акту серії ЯЖ № 224723. Вказаний заповіт посвідчений секретарем Новозаліської сільської ради ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за № 67 (а.с.9, 63, т.1).

Встановлено, що 09 лютого 2011 року до нотаріальної контори надійшла заява ОСОБА_2, в якій вона повідомила про те, що зміст заповіту їй відомий, на одержання обов`язкової частки у спадщині вона не претендує. Також у заяві зазначила, що житловий будинок по вул. Львівська, 7 у с.Нове Залісся Бородянського району є особистою власністю померлого ОСОБА_6, а тому на одержання свідоцтва про право власності згідно ст. 71 Закону України «Про нотаріат» вона не претендує (а.с.56, т.1).

Того ж дня до Бородянської районної державної нотаріальної контори звернулися ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 із заявами заяви про прийняття спадщини за заповітом (а.с.55, 57, 58, т.1).

22 червня 2011 року до нотаріальної контори надійшли заяви ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_6 про відмову від прийняття спадщини. При цьому ОСОБА_9 та ОСОБА_6 відмовились від спадщини на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.59-61, т.1).

По справі встановлено, що 08 листопада 2011 року Бородянською районною державною нотаріальною конторою Київської області на ім`я ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину житлового будинку №7 по вул. Львівській у с.Нове Залісся Бородянського району Київської області, що зареєстроване в реєстрі за №1-3585 (а.с.70, т.1). Того ж дня Бородянською районною державною нотаріальною конторою Київської області на ім`я ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину житлового будинку №7 по вул. Львівській у с.Нове Залісся Бородянського району Київської області, що зареєстроване в реєстрі за №1-3591 (а.с.72, т.1).

Крім того, 08 листопада 2011 року Бородянською районною державною нотаріальною конторою Київської області на ім`я ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину земельної ділянку площею 0,1212 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по вул. Львівська,7 у с.Нове Залісся Бородянського району Київської області (а.с.71, т.1). Того ж дня Бородянською районною державною нотаріальною конторою Київської області на ім`я ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину земельної ділянку площею 0,1212 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по вул. Львівська,7 у с.Нове Залісся Бородянського району Київської області (а.с.73, т.1).

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання заповіту частково недійсним та визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, ОСОБА_2 посилалась на те, що вони порушують її права, як власника 1/2 частини житлового будинку, оскільки спірний житловий будинок є спільним майном подружжя, набутого нею та ОСОБА_6 під час шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (ч. 1 ст. 1234 ЦК України).

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Установивши, що позивачем не наведено обставин, передбачених частинами 1, 2 ст.1257 ЦК України для визнання заповіту недійсним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про визнання заповіту частково недійсним.

Також по справі встановлено, що згідно акта від 14 травня 1991 року колгосп «Дружба» передав безоплатно в особисту приватну власність ОСОБА_6 житловий будинок садибного типу з надвірними спорудами по вул. Львівська,7 у с.Нове Залісся Бородянського району Київської області на підставі п.1 постанови Ради Міністрів УРСР від 30 червня 1990 року № 149 «Про передачу громадянам, переселені з територій, що зазнали радіоактивного забруднення в результаті аварії на Чорнобильській АЕС, жилих будинків в особисту власність» (а.с. 69, т.1).

При цьому, зі змісту вказаного акту не вбачається, що спірний житловий будинок був переданий у власність членам сімї ОСОБА_6

27 червня 1991 року ОСОБА_6 зареєстрував право приватної власності на вказаний житловий будинок в Ірпінському бюро технічної інвентаризації.

Таким чином ОСОБА_6 набув праві особистої приватної власності на житловий будинок, що не суперечило чинному на той час законодавству.

Матеріали справи не містять даних про те, що спірний житловий будинок був набутий ОСОБА_6 у власність, як спільне майно подружжя і таких доказів позивач у порушення вимог ст.57, 60 ЦПК України суду не надала.

За таких обставин колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено, що спірний житловий будинок належав їй і ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності подружжя, є правильним.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що житловий будинок є спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_6 підтверджується копією свідоцтва про одруження від 08 січня 1947 року та актом від 14 травня 1991 року, є необгрунтованими з наведених вище підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка).

Згідно з ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч.3 ст.1268 ЦК України).

Згідно з ч.3 ст.1273 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_2 09 лютого 2011 року подала до нотаріальної контори заяву, в якій вона повідомила, що на одержання обов`язкової частки у спадщині вона не претендує (а.с.56, т.1) і вказану заяву протягом встановленого строку не відкликала, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що її права, як спадкоємця не порушені.

При цьому суд вірно не взяв до уваги посилання представника позивача про неподання позивачем вказаної вище заяви до нотаріальної контори, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно не взяв до уваги доводи позовної заяви про те, що відповідачам безпідставно видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірну земельну ділянку, оскільки ОСОБА_6 не складав заповіту що розпорядження земельною ділянкою.

Так, по справі встановлено, що згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №505557, виданого 25 листопада 2009 року на підставі рішення XI сесії V скликання Новозалівської сільської ради від 20 листопада 2007 року, земельна ділянка площею 0,1212 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :02:005:0007, яка розташована по вул. Львівська,7 у с.Нове Залісся Бородянського району Київської області, була передана у приватну власність ОСОБА_6 (а.с.88, т.1).

Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 08 листопада 2011 року, виданих державним нотаріусом на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4, останнім було передано спадкове майно кожному по 1/2 частині житлового будинку №7 по вул. Львівській у с.Нове Залісся Бородянського району Київської області.

У силу положень ч.ч. 1,2 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам розяснено, що правило ст. 1225 ЦК України про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди, до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності.

Правильно встановивши фактичні обставини справи, давши наданим сторонами доказам правову оцінку згідно зі ст. 212 ЦПК України, вірно застосувавши положення ч.2 ст. 1225 ЦК України, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що оскільки спадкодавець не склав заповіт на земельну ділянку або її частину іншим особам, то набувши право власності на будинок, інші будівлі та споруди до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перейшло право власності на земельну ділянку, яка надавалась в установленому законом порядку під будівництво вказаного нерухомого майна.

Таким чином рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Ураховуючи наведене та положення ст.308 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання житлового будинку та земельної ділянки особистою приватною власністю не оскаржується, тому відповідно до положень ст.303 ЦПК України апеляційним судом не перевіряється.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2відхилити.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 08 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді