АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Справа № 22-7188 Головуючий у 1-й інстанції - Антонова Н.В.
Доповідач - Пікуль А.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2016 року. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Пікуль А.А.

суддів Гаращенка Д.Р.

СоколовоїВ.В.

секретар Хоменко О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 січня 2016 року у справі за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВіДі-Страхування" до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 січня 2016 року задоволено позовні вимоги ТзДВ "СК "ВіДі-Страхування" до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Суд стягнув з ОСОБА_3 на користь ТзДВ "СК "ВіДі-Страхування" майнову шкоду в порядку регресу у розмірі 96 329 грн. 16 коп та судовий збір у розмірі 2 053 грн. 93 коп.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с.170-176).

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., пояснення учасників судового розгляду: представника відповідача, ОСОБА_4, яка підтримала подану апеляційну скаргу та просила суд її задовольнити, представника позивача, ОСОБА_5, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

При ухваленні рішення суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

10 листопада 2014 року між ТзДВ "СК "ВіДі-Страхування" та ОСОБА_6 був укладений Договір добровільного страхування наземного транспорту CLAU №4316, предметом якого стали майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням та/або розпорядженням транспортним засобом "Mercedes-Benz", д.н.з. НОМЕР_1, в межах страхової суми 593 400 грн.(а.с. 6-18)

6 лютого 2015 року в м. Києві по вул. Драгомировій, 18А відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля &quot;Mercedes-Benz&quot;,д.н.з. НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_7 та автомобіля &quot;Porsche&quot; д.н.з. НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3 (а.с. 21-22).

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 6 березня 2015 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (а.с.23).

Постановою Печерського районного суду м. Києва від від 6 березня 2015 року ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (а.с.24).

17 лютого 2015 року ОСОБА_6 звернулася до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування Вх. №15/04/9.01/0392.15 (а.с.25).

16, 17 та 18 березня 2015 року ТзДВ "СК "ВіДі-Страхування" на підставі страхового акту №КР-009501 від 3 березня 2015 року (а.с.26-28) та розрахунку суми страхового відшкодування до нього (а.с.29-31), здійснило виплату страхового відшкодування ОСОБА_6 в розмірі 192 658 грн. 31 коп., що підтверджується платіжними дорученнями №740 від 16 березня 2015 року (а.с. 60), №756 від 17 березня 2015 року (а.с.61), №766 від 18 березня 2015 року (а.с. 62).

За встановлених обставин суд першої інстанції, виходячи з встановленого ступеня вини ОСОБА_3 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди за участю застрахованого автомобіля - 50%, дійшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав для задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом проведена неправильна оцінка доказів та безпідставно, з порушенням процесуальних норм, надана перевага одним доказам над іншими, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення. Всі висновки суду першої інстанції, мотиви, з яких суд вважав встановленою наявність правових підстав для задоволення заявленого позову, повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга ОСОБА_3 не містить, в ході апеляційного розгляду представник відповідача, ОСОБА_4, також не навела таких обставин.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 не є належним відповідачем у даному спорі, відхиляються апеляційним судом як безпідставні з огляду на наступне.

Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо).

Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди.

Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача.

За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.

Стаття 1188 ЦК України відноситься до спеціальних деліктів і регулює порядок відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки.

За правилами частини першої указаної статті шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

У даному конкретному випадку відповідно до змісту наявних у матеріалах справи: постанови судді Печерського районного суду м. Києва від 6 березня 2015 року, якою ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. (а.с.23); постанови судді Печерського районного суду м. Києва від 6 березня 2015 року, якою ОСОБА_3 визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та притягнута до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. (а.с.24), має місце завдання шкоди внаслідок взаємодії кількох (двох) джерел підвищеної небезпеки за наявності вини обох осіб, діяльністю яких було завдано шкоди.

З огляду на ці обставини у контексті положень ч.1 ст.1188 ЦК України для ОСОБА_3 виник обов'язок відшкодувати шкоду, заподіяну з її вини, тому вона є належним відповідачем у даній справі.

При цьому доводи апеляційної скарги про те, що ступінь вини ОСОБА_3 є значно меншим ніж 50%, також відхиляються апеляційним судом як безпідставні з огляду на таке.

Відповідно до встановленого ст. 11 ЦПК принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За правилом ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з постанов про притягнення водія ОСОБА_7 та водія ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності (а.с.23-24), обидва водії, як ОСОБА_7 так і ОСОБА_3, не обрали безпечної швидкості руху, не врахували стан проїжджої частини. Таким чином, дії обох водіїв сприяли створенню небезпечної ситуації та доведення її у певний момент до аварійної, що призвело до зіткнення автомобілів.

Отже з наявних у справі письмових доказів убачається, що дії обох водіїв, котрі порушили Правила дорожнього руху України, призвели до дорожньо-транспортної пригоди та перебувають у причинено-наслідковому зв'язку із заподіяною шкодою. При цьому, формулювання у постановах суду «не обрав безпечної швидкості» не є тотожним поняттю «перевищення встановленої швидкості».

Підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч.5 ст.1187 ЦК немає, оскільки вони урегульовані іншою спеціальною нормою - ст.1188 ЦК України.

З огляду на викладене у суду апеляційної інстанції немає підстав вважати, що ступінь вини обох водіїв - 50%, визначено районним судом невірно.

Водночас, запропонований відповідачем у апеляційній скарзі розподіл - щоб кожний з водіїв відповідав за дії, які він вчинив відносно автомобіля, яким керував, свідчить про неправильне розуміння стороною положень чинного законодавства у сфері відшкодування шкоди, є прикладом порушення таких загальних засад цивільного законодавства як справедливість і розумність та суперечить правилам спеціального делікту, встановленим ст.1188 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення районним судом процесуального закону при розгляді справи у відсутності відповідача, який не був належним чином повідомленим про місце та час розгляду справи, не можуть бути прийняті апеляційним судом в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки під час апеляційного розгляду встановлено, що розгляд справи у відсутність відповідача не призвів до неповноти судової перевірки і ця обставина не вплинула на правильність вирішення справи районним судом.

Зазначені у апеляційній скарзі допущені районним судом процесуальні порушення в частині надіслання стороні відповідача копій ухвал, заяви про збільшення позовних вимог, копії ухваленого заочного рішення, також не можуть бути прийняті у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки не вплинули на правильність висновків районного суду по суті спору.

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга відповідача не містить.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Водночас, за правилом ч. 3 ст. 303 ЦПК апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

У даному випадку апеляційний суд вважає за можливе вийти за межі апеляційної скарги та змінити оскаржуване рішення в частині посилання на норму матеріального права виходячи з наступного.

Страхування є окремим видом зобов'язань. За договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).

До страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки (ст. 993 ЦК України).

Оскільки страхова виплата проведена за договором страхування і перехід до страховика права вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки, визначений положеннями Цивільного кодексу, які регулюють договірні зобов'язання, застосування до спірних правовідносин при визначенні правомірності заявленої вимоги положень Цивільного кодексу, які регулюють недоговірні зобов'язання, зокрема, положень ст. 1191 ЦК України, є невірним.

Крім того, відповідно до роз'яснень п.27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 1 березня 2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація». Наприклад, у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов'язанні (заміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається.

При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК), а також статтею 38 Закону № 1961-IV, а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК і статті 27 Закону України «Про страхування» встановлено особливий правовий режим.

Таким чином, суброгація виникає на підставі закону - ст.993 ЦК та ст. 27 Закону України "Про страхування" і застосовується щодо будь-якої особи, відповідальної за настання страхового випадку. Водночас, регрес у страхуванні виникає стосовно вузького кола осіб.

Вирішуючи дану справу районний суд не розмежував поняття регресу і суброгації та стягнув суму страхового відшкодування, яка підлягала стягненню з винної особи на підставі ст. 993 ЦК та ст. 27 ЗУ "Про страхування", як суму в порядку регресу із одночасним посиланням на указані норми закону та ст. 1191 ЦК, яка не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Оскільки неправильне застосування норм матеріального права не призвело до неправильного вирішення справи по суті, оскаржуване рішення підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання на положення ст. 1191 ЦК України, у зв'язку з чим у абзаці другому резолютивної частини рішення після слів "майнову шкоду", слід також виключити слова "в порядку регресу".

З огляду на те, що апеляційна скарга ОСОБА_3 відхиляється апеляційним судом, підстав для відшкодування за рахунок позивача понесених відповідачем судових витрат по сплаті судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення та апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.303, 307-309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 січня 2016 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення посилання на ст. 1191 ЦК України.

У абзаці другому резолютивної частини рішення слова «в порядку регресу» після слів «майнову шкоду» виключити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: А.А. Пікуль

Судді: Д.Р. Гаращенко

В.В. Соколова.