Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.11.2016 Справа №607/15425/15-ц

Тернопільський міськрайонний суд в складі:

головуючого судді - Сливка Л.М.,

за участю секретаря судового засідання - Зарічної О.П.,

представника позивачки ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та його представника - адвоката ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 пред"явила до суду позов до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 26 листопада 2005 року вона одружилась з відповідачем. Від даного шлюбу в сторін народилося двоє дітей, син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Молода сімя не мала постійного місця проживання та доходів, а тому вони вирішили купити квартиру у кредит, який оформили на відповідача, оскільки він працював, а позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною. 19 жовтня 2006 року між ОСОБА_3 і АКБ «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір № 0 на придбання квартири, на суму 33 000 дол. США, терміном з 19 жовтня 2006 року до 18 жовтня 2027 року. Між ОСОБА_1 та АКБ «УкрСиббанк» 19 жовтня 2006 року було укладено договір поруки № 1, відповідно до якого вона виступала поручителем за вищевказаним кредитним договором. 19 жовтня 2006 року відповідачем було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, що підтверджується відповідною копією. Вартість цієї квартири становила 58 000 дол. США. Кошти в сумі 25 000 дол. США, які позивачці подарували батьки, подружжя сплатило відразу, а на решту суми - 33 000 дол. США. був оформлений кредит. Після придбання квартири сторони переселились туди сімєю, де позивач з дітьми проживають по даний час. Доходи ОСОБА_3 були недостатніми для виплати кредиту і утримання сім'ї в кількості 3 осіб. На той час батьки позивачки працювали за кордоном і продовжують там працювати зараз, та час від часу дарували їй зароблені кошти, щоб вона могла ними розпорядитись на власний розсуд. Отже, кошти подаровані ОСОБА_1 її батьками є особистою власністю позивача. Остання, як поручитель, усвідомлювала, що якщо ОСОБА_3 не буде погашати кредит, то банк буде вимагати сплати його з неї, як з поручителя за договором кредиту. Тому позивач добросовісно, всі власні, подаровані батьками кошти передавала чоловікові щоб він погашав кредит. Тобто, за рахунок особистих коштів ОСОБА_1 кредит, оформлений на відповідача, було достроково повністю виплачено, а договірні відносини з банком припинено 26 жовтня 2011 року. Позивач вважає, що має право вимагати від ОСОБА_3 стягнення на її користь коштів, сплачених на погашення кредиту та відсотків, зокрема ? частину від тіла кредиту 33 000 дол. США, що становить 16 500 дол. США; процентів - 10 346,71 дол. США, що становить 5 173,55 дол. США; сумарно - 21 673,35 дол. США від яких ? становить - 10 836,67 дол. США.

За вказаних вище обставин, ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в сумі 249243,58 грн., що складає ? частину від сплачених у шлюбі в рахунок погашення кредиту грошових коштів за кредитним договором від 19 жовтня 2006 року № 0.

12 вересня 2016 року позивач уточнила та збільшила розмір позовних вимог, про що подала відповідну заяву. Просить вважати вірним її ім'я - ОСОБА_7, а також вважати вірними змінені позовні вимоги у справі, викладені в наступній редакції: "Позовні вимоги задоволити повністю, стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 21 673,35 дол. США, що еквівалентно 538 257,57 грн. і складає 1/2 частину від сплачених у шлюбі в рахунок погашення кредиту грошових коштів за кредитним договором від 19 жовтня 2006 року № 0, укладеним між відповідачем і АКБ "УкрСиббанк" на придбання квартири.

В судовому засіданні представник позивачки адвокат ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги, з врахуванням заяви про їх уточнення та збільшення, просили задовольнити в повному обсязі.

Відповідач та його представник заявлений позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні. В обґрунтування своїх доводів подали письмові заперечення.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, заслухавши пояснення позивача, її представника, відповідача, суд вважає, що заявлений позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

26 листопада 2005 року сторони зареєстрували шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії І-ИД №009264 від 26 листопада 2005 року, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №2069 (а.с.7).

Від даного шлюбу в подружжя народилося двоє дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, про що свідчить свідоцтво про народження серії І-ИД №031017 від 14 червня 2006 року, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільській області України, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ИД №146328 від 27 вересня 2011 року, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції у Тернопільській області України (а.с.8, 9).

19 жовтня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (Банк) в особі повноважного представника, з однієї сторони та ОСОБА_10 (Позичальник) було укладено Кредитний договір № 0. Предметом вказаного договору є те, що Банк зобовязується надати Позичальнику, а Позичальник зобовязується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 33 000 дол. США, що за курсом НБУ на дату укладення договору в національній валюті становить 166 650 грн. у порядку і на умовах, зазначених у даному договорі. Надання кредиту здійснюється у термін з 19 жовтня 2006 року по 18 жовтня 2027 року. Цільове призначення (мета) кредиту вказано, як придбання однокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: м.Тернопіль, вул.Карпенка,14/12. кредит надається шляхом зарахування Банком коштів на поточний рахунок Позичальника №2800 у Банку для подальшого використання за цільовим призначенням (а.с.51-55).

Згідно договору поруки №1 від 19 жовтня 2006 року, який укладено між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (Банк) в особі повноважного представника, з однієї сторони та ОСОБА_10 (Позичальник) та ОСОБА_1 (Поручитель), Поручитель зобовязується перед Банком (Кредитором) відповідати за виконання Позичальником всіх його зобовязань перед Кредитором в повному обсязі, що виникають із кредитного договору № 0 від 19 жовтня 2006 року, як існуючих на момент укладення цього договору, так і тих, які можуть виникнути в майбутньому (а.с.10).

19 жовтня 2006 року ОСОБА_11 (Продавець) та ОСОБА_3 (Покупець) уклали договір купівлі-продажу квартири про наступне: Продавець передає у власність ОСОБА_3 квартиру №144, що розташована в будинку №3 по бульвару Д.Вишневецького в м.Тернополі, а Покупець зобовязується прийняти квартиру і сплачує за неї обговорену грошову суму. Продаж зазначеної квартири за домовленістю сторін вчиняється за суму 235 700,00 грн., які Покупець повністю передав Продавцю до підписання цього договору (а.с.11-12).

Рішення про реєстрацію права власності на квартиру №144 по бульвару Д.Вишневецького в м.Тернополі за ОСОБА_3 прийнято ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» 21 листопада 2006 року, номер запису: 3782, в книзі: 14, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, серія ССВ, №292702 (а.с.13).

13 березня 2015 року Тернопільським міськрайонний судом Тернопільської області ухвалено рішення у справі №607/19096/14-ц, яким розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, зареєстрований 26 листопада 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області, актовий запис №2069 (а.с.18).

Згідно довідки №181 від 15 червня 2015 року, виданої ПП «ОСОБА_10 -1», ОСОБА_1 з дочкою ОСОБА_9, сином ОСОБА_8 та колишнім чоловіком ОСОБА_3 дійсно зареєстровані і займають житлову площу за адресою: м.Тернопіль, бульвар Д.Вишневецького,1/144 (а.с.17).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 квітня 2016 року у справі №607/19026/15-ц позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено. В порядку поділу майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, вирішено поділити квартиру №144 по вул. Д. Вишневецького в рівних ідеальних частках, визначивши позивачу ОСОБА_3 ? частку квартири (а.с.104-105).

Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на її користь грошових коштів в сумі 21 673,35 дол. США, що еквівалентно 538 257,57 грн. і складає 1/2 частину від сплачених у шлюбі в рахунок погашення кредиту грошових коштів за кредитним договором від 19 жовтня 2006 року № 0 укладеним між відповідачем і АКБ «УкрСиббанк» на придбання квартири за вищевказаною адресою.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила про те, що кошти, які підлягають стягненню з відповідача, належали їй особисто, оскільки були подаровані ОСОБА_1 її батьками.

Так, згідно наданих суду розписок мати позивачки ОСОБА_12 20 жовтня 2006 року подарувала своїй дочці ОСОБА_1 гроші в сумі 25000 дол. США; 29 вересня 2007 року 8000 дол. США; 02 жовтня 2008 року 10000 дол. США; 05 жовтня 2009 року 8500 дол. США; 01 жовтня 2010 року 10000 дол. США; 02 жовтня 2011 року 8500 дол. США (а.с.106-111).

Водночас, надані розписки не можуть вважатися належними та допустимими доказами у виниклих між сторонами правовідносинах, з огляду на наступне.

Згідно ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ст.718 ЦК України).

Відповідно до ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Згідно ст.719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За змістом ч.3 ст.640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації-з моменту державної реєстрації.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З проаналізованих норм закону слідує, що надані позивачем розписки про отримання в подарунок грошових коштів, свідчать про нікчемність договору дарування валютних цінностей, а тому відхиляються судом, як недопустимий доказ.

Також суд не приймає до уваги та критично оцінює як докази копії закордонних паспортів батьків позивача ОСОБА_13 та ОСОБА_12 (а.с.116-119), довідку №161 від 12 березня 2016 року, видану Почапинецькою сільською радою Чемеровецького району Хмельницької області про те, що зі слів ОСОБА_12 остання дійсно перебувала з 1995 по 2015 роки на сезонних роботах, які включати чотирьохмісячне перебування кожного року в м.Анапа Краснодарський край Росія (а.с.120), як і письмові пояснення ОСОБА_14 та ОСОБА_15 від 12 березня 2016 року, адресовані вказаному вище органу місцевого самоврядування (а.с.121,122), оскільки зазначені документи не підтверджують, як обставини отримання батьками позивача доходу на заробітках в Російській Федерації на загальну суму 70000 дол. США, за період з жовтня 2006 року по жовтень 2011 року, так і не свідчать про факт дарування будь-якої суми коштів особисто ОСОБА_1 на придбання квартири.

ОСОБА_13, ОСОБА_12 допитувались судом в якості свідків та пояснювали те, що з 2006 по 2013 роки вони неодноразово дарували грошові кошти своїй дочці ОСОБА_1 на суму приблизно 25000 дол. США. Ці гроші призначалися для погашення кредиту, оскільки відповідач ОСОБА_3 зі своїх доходів не мав можливості його сплачувати.

Свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_14 пояснювали, що є родичами батьків позивача, перебувають з ними у добрих стосунках, а тому їм відомо про те, що ОСОБА_13 та ОСОБА_12 протягом тривалого часу їздять на сезонні роботи в Російську Федерацію. Зароблені там грошові кошти вони дарували своїм дітям, в тому числі і дочці ОСОБА_1

Водночас, за змістом п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може доводитися показанням свідків виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли показання свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у ЦК, зокрема у ч.2 ст.937 ЦК, ч.3 ст.949 ЦК.

Таким чином, суд не ставить під сумнів покази вищевказаних свідків, однак, в силу закону, їх поясненнями не доводяться обставини на які покликається ОСОБА_1, а саме отримання позивачем грошових коштів в якості подарунку від батьків в сумі 21 673,35 дол. США, що еквівалентно 538 257,57 грн.

Виходячи з наведеного вище, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів слід відмовити у звязку з недоведеністю заявлених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.10, 60, 209, 212, 213, 215, 218, 294, ч.4 ст.295 ЦПК України, ст.ст.57, 60, 61, 70,71 Сімейного кодексу України, ст.365 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддяОСОБА_16