Справа № 209/805/15-ц
Провадження № 2/209/59/16
РІШЕННЯ

Іменем України

16 листопада 2016 року Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Байбари Г.А.,

при секретарі Кулік О.О.,

за участі позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом та, уточнивши позовні вимоги, просила суд: визнати автомобіль «ВАЗ 21110», державний номер НОМЕР_1 спільною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3; визнати за кожним з подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину вказаного автомобіля; припинити право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину автомобіля «ВАЗ 21110», державний номер НОМЕР_1; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частки майна у спільній сумісній власності у розмірі 40580,00 грн.; виділити ОСОБА_3 належну ОСОБА_1 1/2 частину автомобіля «ВАЗ 21110»; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 усі понесені позивачем судові витрати; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в порядку регресу 10940,77 грн.; визнати боргові зобовязання за кредитним договором № 014/0198/82/0327188 від 04 травня 2012 року спільним борговим зобовязанням подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

На обґрунтування позову зазначила, що з 18 грудня 1993 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 14 січня 2015 року шлюб між ними було розірвано. Вони мають трьох дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1; ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3. 12 жовтня 2012 року, в період зареєстрованого шлюбу, нею та відповідачем було придбано автомобіль «ВАЗ 21110», державний номер НОМЕР_2, право власності на який було зареєстровано на відповідачем, який до теперішнього часу самостійно користується вказаним транспортним засобом. Вартість автомобіля, згідно довідки, становить 81160,00 грн. Вважає, що автомобіль є спільним майном подружжя, кожному з них належить його 1/2 частка, і вона претендує на 1/2 частину вартості автомобіля в сумі 40580,00 грн. Також в період зареєстрованого шлюбу та спільного проживання з відповідачем, між ОСОБА_3 та АТ «УкрСиббанк» був укладений кредитний договір від 05 грудня 2011 року, згідно якого йому були надані кредитні кошти в розмірі 13119,83 грн. для придбання новорічних подарунків для всієї родини. Протягом пяти місяців із спільних коштів подружжя вони повертали кредитні кошти банку по 600 грн. щомісячно. Після цього вони разом з відповідачем вирішили укласти новий кредитний договір від її, позиваки імені, для погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним відповідачем, та для придбання електроінструменту для роботи відповідача. 04 травня 2012 року, зі згоди ОСОБА_3, між нею та ПАТ «ОСОБА_8 Аваль» був укладений кредитний договір № 14/0198/82/0327188. Отримані за цим кредитним договором грошові кошти були витрачені на потреби сімї та на повернення грошових коштів, отриманих за кредитним договором, укладеним між відповідачем та АТ «УкрСиббанк», які були в повному обсязі в сумі 10336,90 грн. повернуті банку 07 травня 2012 року. З грудня 2012 року вони з відповідачем припинили спільне проживання. З січня 2013 року вона була вимушена самостійно за рахунок тільки власних коштів погашати кредит за договором укладеним 04 травня 2012 року між нею та ПАТ «ОСОБА_8 Аваль». З неї стягувалися кошти на погашення кредиту з її банківської карти, на яку перераховувалася заробітна плата. З липня 2013 року підприємство, на якому вона працювала, почало обслуговуватися в іншому банку, і вона погашала кредит, самостійно перераховуючи кошти банку, повернувши банку кредитні кошти на загальну суму 16881,54 грн. Після розірвання шлюбу вона також продовжила погашати кредит за рахунок власних коштів, сплативши 2000,00 грн. - 06 лютого 2015 року та 3000 грн. - 09 лютого 2015 року. Таким чином, нею самостійно із власних коштів було погашено кредит на загальну суму 21881,54 грн.

Позивачка ОСОБА_1. в судовому засіданні підтримувала заявлений позов, надала пояснення, аналогічні його обґрунтуванню, просила позов задовольнити. Пояснила суду, що кредитні кошти в сумі 23000 грн. за кредитним договором від 04 травня 2012 року, який був укладений від її імені з ПАТ "ОСОБА_8 Аваль", бралися нею та відповідачем на потреби їх сімї. Із отриманих кредитних коштів був погашений кредит в розмірі 10000 грн. за кредитним договором, укладеним 05 грудня 2011 року між відповідачем та ПАТ "УкрСиббанк», а також придбаний телефон та інструменти для відповідача, частка кредитних коштів була витрачена на потреби дітей, на ремонт автомобіля "Москвич". В період шлюбу вони проживали у квартирі її батьків, в грудні 2012 року вони з відповідачем припинили шлюбні відносини і спільне проживання і ОСОБА_3 пішов проживати до своєї матері за адресою: АДРЕСА_1. Діти залишилися на її утриманні та вихованні, з грудня 2013 року по серпень 2014 року відповідач добровільно надавав матеріальну допомогу на утримання їх трьох дітей, про що вона писала йому розписки. Потім ОСОБА_3 перестав надавати допомогу і вона в кінці 2014 року звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей. Потім вона звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_9 на період її навчання. Старша дочка ОСОБА_10 навчалася у коледжі до червня 2014 року. Починаючи з грудня 2012 року вона самостійно із своєї заробітної плати, працюючи в ПАТ "ДМКД" контролером ОТК, погашала кредит. Спочатку кошти на погашення кредиту банк самостійно знімав з її банківської зарплатної картки. В той період вона самостійно погашала ще два кредити, які бралися на потреби сімї. З липня 2013 року погашала кредит готівкою, бо ПАТ "ДКМД" став обслуговувати ПАТ "Промінвестбанк". В теперішній час вона не має можливості повертати кредит через малу заробітну плату. Вважає, що відповідач повинний повернути їй половину сплачених нею коштів на погашення кредиту. В жовтні 2012 року вони з відповідачем за 3800 доларів США купили автомобіль ВАЗ, вартість якого зараз становить 81160 грн. Цей автомобіль після припинення сімейних відносин залишився в користуванні відповідача і до теперішнього часу він користується ним самостійно. Вважає, що автомобіль належить залишити у власності та користуванні ОСОБА_3, з якого необхідно стягнути на її користь половину вартості автомобіля, так як він був придбаний в період зареєстрованого шлюбу тільки за спільні кошти подружжя. Вона пропонувала відповідачу забрати з квартири, де вони проживали разом, те майно, яке він бажає. Зараз на її утриманні знаходиться неповнолітній син, а дочки проживають окремо.

Представник позивачки - ОСОБА_2 вважав, що позов підлягає задоволенню, надав пояснення, аналогічні його обґрунтуванню, просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов визнав частково в частині припинення права власності позивачки на 1/2 частку автомобіля. В іншій частині позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. Надав пояснення, аналогічні письмовим запереченням проти позову його представника, де зазначено, що ведення спільного господарства вони з позивачкою припинили восени 2013 року, а не в грудні 2012 року. Після припинення спільного проживання він почав передавати позивачці грошові кошти у розмірі від 800,00 грн. до 2700,00 грн. щомісяця, що підтверджується її розписками. Ці кошти сплачувалися в якості аліментів на утримання трьох дітей, а також на погашення кредиту. Грошові кошти у розмірі 50000,00 російських рублів на придбання автомобіля ВАЗ були взяті ним у борг у його тітки ОСОБА_11, яка проживає у Російській Федерації, а також у його приятеля ОСОБА_12 в розмірі 32000,00 грн. Оскільки строк виконання зобовязання, взятого за розпискою у ОСОБА_12 закінчувався у травні 2013 року, а зазначеної суми на повернення боргу він не мав, то йому довелось укласти 29.04.2013 року. кредитний договір № 014/0198/82/0543807 з АТ «ОСОБА_8 Аваль». Все це було відомо позивачці, яка давала свою згоду на отримання кредиту, так як в той період часу вони проживали однією сімєю та мали спільний бюджет. Вважає, що вказані боргові зобовязання створили обовязок з виконання як для нього, так я для позивачки. Він особисто в рахунок погашення боргу за кредитним договором з моменту припинення шлюбних відносин та протягом 35 місяців, виплатив в рахунок погашення кредиту 39393,20 грн., що підтверджується довідкою про стан кредиту. Отже у позивачки перед ним виникла заборгованість з оплати кредиту у розмірі 19696,60 грн. та 25000 російських рублів, що еквівалентно 9767,75 грн., які він сплатив за позивачку ОСОБА_11 в рахунок погашення боргу. Він та позивачка проживали однією сімєю з 1993 року по 2013 рік, і за цей час придбали багато спільного майна, яке він має поділити. Після фактичного припинення сімейно-шлюбних відносин він був вимушений залишити квартиру, де вони проживали спільно з позивачкою та їх дітьми, залишивши практично все набуте спільно майно подружжя в користування позивачці. На теперішній час позивачка продовжує самостійно користуватися їх спільним майном. На його письмову пропозицію добровільно поділити спільно набуте майно, вартість якого становить 20545,00 грн., позивачка проігнорувала і ніякої компенсації за половину вартості цього майна в розмірі 10272,50 грн. йому не сплатила. Таким чином, загальна сума сплачених особисто ним боргових зобов'язань, грошові кошти, які були надані позивачці за розписками та без них, вартість іншого спільного майна, яке залишилося у користуванні позивача, є значно більшою ніж частина вартості автомобіля та розміру сплаченого позивачкою кредиту. Вважає, що він в повному обсязі виконав свої зобовязання за кредитним договором № 014/0198/82/0327188 від 04 травня 2012 року, який укладений між ОСОБА_1 та ПАТ "ОСОБА_8 Аваль". Також вважає, що автомобіль ВАЗ 2110, державний номер АЕ 8955ВА є його приватною особистою власністю, оскільки він самостійно сплачував і продовжує сплачувати всі боргові зобовязання за вказаний автомобіль. Також пояснив суду, що в грудні 2012 року вони з позивачкою посварилися та розійшлися, а в лютому 2013 року примирилися, поновили сімейні відносини і спільно проживали до жовтня 2013 року. Автомобіль був придбаний за гроші - 50000, які надіслала йому його тітка, що проживає в Росії та за гроші в сумі 4000 доларів США, що були взяті в борг у приятеля ОСОБА_12 Гроші позичали разом з позивачкою, вона була присутня при отриманні цих грошей. Борг повинні були віддати в травні 2013 року. Оскільки віддавати борг було нічим, він у квітні 2013 року, з відома позивачки, взяв кредит в банку в розмірі 32000 грн. і повернув борг ОСОБА_12 З жовтня 2013 року він став проживати у своїй матері та щомісячно, згідно розписок, до травня 2014 року давав позивачці половину своєї заробітної плати від 2000 до 2700 грн., а з травня 2014 року, у звєязку із закінченням старшою дочкою навчання, до вересня 2014 року продовжував давати по 1/3 частині свого заробітку, що становило 1600-1800 грн.. Потім позивачка стала вимагала від нього 2000 доларів США або автомобіль, і після цього він перестав добровільно платити їй аліменти. У жовтні 2014 року він надав до бухгалтерії за місцем своєї роботи заяву про відрахування із його заробітної плати аліментів на користь позивачки на утримання дітей. В кінці 2014 року аліменти на утримання дітей були стягнуті з нього в судовому порядку. До червня 2014 року він добровільно надавав позивачці гроші на утримання дітей і на погашення кредиту, про що вона писала розписки. Позивачка укладала кредит в інтересах сімї. За кошти отримані за кредитним договором, укладеним від імені позивачки, вона погасили попередній кредит, укладений від його імені, купили перфоратор, а також витрати кошти на відпочинок дружини та дітей. Борги за автомобіль він віддавав самостійно. 50000,00 російських рублів своїй тітці ОСОБА_11 він поварнув в серпні 2016 року через Збербанкнк, але квитанції про це у нього не збереглося.

Представник відповідача - ОСОБА_4 в судовому засіданні надала пояснення, аналогічні письмовим запереченнням проти позову, вважала, що позов підлягає задоволенню лише в частині припинення права власності позивачки на 1/2 частку автомобіля, в іншій частині просила відмовити в його задоволенні.

Вислухавши сторони, їх представників, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 грудня 1993 року по 14 січня 2015 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 8), рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 14 січня 2015 року про розірвання шлюбу (а.с. 9).

Вони мають трьох дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 6,7).

В період зареєстрованого шлюбу, 12 жовтня 2012 року, сторонами було придбано автомобіль марки «ВАЗ 21110», державний номер НОМЕР_2, який було зареєстровано на імя відповідача ОСОБА_3, що підтверджується довідкою Територіального сервісного центру 1244 регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області від 29 січня 2016 року (а.с. 74).

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вказаний вище автомобіль суд вважає спільним майном подружжя, оскільки він придбаний в період зареєстрованого шлюбу за спільні кошти подружжя, тому кожен і сторін має право на 1/2 частку цього автомобіля.

Суд не приймає до уваги пояснення відповідача про те, що вказаний автомобіль був придбаний за кошти, які були надіслані його родичкою ОСОБА_13, яка проживає у Російській Федерації, та за кошти, отримані в борг від ОСОБА_12, оскільки вказані обставини не доведені відповідачем.

Надану відповідачем ксерокопію заяви про міжнародний бліц-переказ коштів від ОСОБА_13 (а.с. 98) суд не вважає належними та допустимими доказами, оскільки всупереч вимогам ст. Ч.2 ст. 64 ЦПК України, суду не було надано оригінал або належно завірену копію цього документу. Крім того суду не надано доказів тог, що 50000 російських рублів, які, як стверджує відповдач він отримав від ОСОБА_13, були витрачені ним на купівлю автомобіля, і того, що ці кошти були повернуті ОСОБА_13 в серпні 2016 року. Документів, що підтверджують повернення позичальнику цих коштів відповідач суду не надав, хоча на той період часу цивільна справа знаходилася в провадженні суду і відповідач мав би зберігати всі документи, які можуть бути доказами у цій справі.

При вирішенні справи суд також не приймає до уваги розписку ОСОБА_3 від 03.10.2012 року про отримання ним від ОСОБА_12 в борг грошової суми в розмірі 32000 грн. (а.с. 99), яка начебто зберегляся у нього після повернення суми боргу в 2013 році.

Ця розписка написана власноручно ОСОБА_3 в тім числі і від імені вказаних в розписці свідків про отримання ним грошових коштів. Проте в суді ніякими іншими доказами не було підтверджено, що такий договір позики укадався між ОСОБА_3 і ОСОБА_12 і, що за цим договором передавалися кошти в борг, а потім поверталися позикодавцю.

Відповідач ОСОБА_3 в суді стверджував, що вказану суму борг від ОСОБА_12 він отримав в присутності позивачки ОСОБА_1, але не пояснив, чому в розписці наряду з його підписом і підписами вказаних в розписці свідків немає її підпису.

Позивачка ж стверджувала в суді, що про вказане в розписці грошове зобовєязання і про саму боргову розписку ОСОБА_3 вона вперше узнала в судовму засіданні, а спірний автомобіль в дійсності було придбано за наявні у них спільні кошти і позичати гроші на автомобіль у них не було ніякої потреби.

Ринкова вартість автомобіля марки ВАЗ 21110», державний номер НОМЕР_2, згідно наданого відповідачем висновку субєкту оціночної діяльності від 22 червня 2016 року, становить 66699,52 грн. (а.с. 114-128).

Сторонам було роз'яснено про можливість призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи для визначення вартості автомобіля, але позивачка та відповідач відмовилися від призначення та оплати такої експертизи. Позивачкою в судовому засіданні не оспорювалася вартість автомобіля, яка визначена у висновку субєкта оціночної діяльності, який був наданий відповідачем.

Відповідно до ст. 70 ч.1 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка вважаються рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно ч. 4 цієї статті, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Позивачка не заперечує, щоб придбаний за час спільного проживання автомобіль «ВАЗ 21110» був виділений відповідачу, із стягненням з відповідача на її користь компенсації в розмірі 1/2 частки вартості автомобіля.

Тому суд приходить до висновку про те, що вказаний автомобіль підлягає поділу між сторонами у справі шляхом виділення відповідачу спірного транспортного засобу із стягненням з відповідача на користь позивачки 1/2 частини його вартості в розмірі 33349,76 грн.

Оскільки право власності на спірний автомбіль зареєстроване за відповідачем, то немає необхідності при вирішенні поділу цього автомобіля між подружжям визнавати за відповідачкою право власності на ? частиу автомобяля, а потім, виділивши автомбіль відповідачу в цілому, припиняти право власності пзивачки на ? частину автомобіля та визнавати за віповідачм право власності на цю ? частину автомобяля.

Суд також вважає, що позивачка має право на стягнення з відповідача 1/2 частини сплаченої нею суми на погашення заборгованості за кредитним договором від 04 травня 2012 року, укладеним між нею та ПАТ "ОСОБА_8 Аваль."

В судовому засіданні було встановлено що 04 травня 2012 року ОСОБА_1 та АТ «ОСОБА_8 Аваль» уклали кредитний договір № 14/0198/82/0327188, за умовами якого позивачка отримала від банку грошові кошти в сумі 23652,82 грн.

Як пояснила позивачка в судовому засіданні, отримані грошові кошти були витрачені на погашення заборгованості за попередній кредитом, який був укладений від імені відповідача для потреб сімї, а також на інші потреби їх родини. Відповідач в судовому засіданні підтвердив те, що вказаний кредитний договір укладався позивачкою з його відома та згоди, і грошові кошти за цим кредитом були дійсно витрачені в інтересах родини.

Те, що позивачка самостійно поветала банку отриманні на потребу сімї кедитні кошти підтверджуються наданими позивачкою та дослідженими судом оригіналами квитанцій про погашення кредиту на суму 21881,54 грн в період з січня 2013 року по лютий 2015 року, тобто після припинення між сторонами сімейно-шлюбних відносин та спільного проживання.

Припининення сторонами спільного проживання та ведення спільного господарства з грудня 2012 року підтверджується рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 14 січня 2015 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 9).

Відповідно до частини 4 статті 65 СК України дружина і чоловік незалежно від розірвання шлюбу мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, а розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов'язань за кредитом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1160 ЦК України особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, має право вимагати від цієї особи відшкодування фактично зроблених витрат, якщо вони були виправдані обставинами, за яких були вчинені дії.

Враховуючи те, що після припинення спільного проживання та ведення спільного господарства і бюджету, позивачка самостійно за рахунок власних коштів повертала кредитні кошти, які були витрачені в інтересах сімї, суд вважає, що відповідач, який не був звільнений від їх спільних з позивачкою зобовязань за кредитом, повинний відшкодувати ОСОБА_14 1/2 частину сплачених нею за кредитним договором коштів у розмірі 10940,77 грн.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Пленуму Верхового Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", в п.п. 23, 24 якої зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело та час його придбання. При поділі майна також враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

При вирішенні справи суд не приймає до уваги пояснення відповідача про те, що розписки ОСОБА_1 підтверджують факт передачі ним позивачці грошових коштів для погашення кредиту, оскільки у вказаних розписках не зазначено, що ці грошові кошти передавалися позивачці для погашення кредиту. Сам відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснював, що в період часу з червня 2013 року до квітня 2014 року він добровільно платив позивачці аліменти на утримання трьох дітей в розмірі 50% , а потім в розмірі 30% від своєї заробітної плати. Позивачка стверджувала в суді, що вказані в її розписках кошти вона отримувала як аліменти на утримання їх дітей.

Пи вирішенні справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що крім вказаного в позові майна та боргових зобовязань ними за час шлюбу було придбане також інше майно, яке залишається у позивачки, бо будь яке інше спільне майно сторін не є предметом позову.

У суд немає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання боргових зобовязань за кредитним договором від 04 травня 2012 року спільним борговим зобовязанням подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3, оскільки позивачка не вирішувала питання про переведення боргу за кредитним договором на відповідача, як це передбачено ст. 520 ЦК України, згідно якої боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З відповідача на користь позивачки має бути стянуто сплачений нею судовий збір в у справі в розмірі 551,120 грн.

Керуючись статтями 8, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Визнати автомобіль ВАЗ 21110, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_3, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Поділити спільне майно подружжя, виділивши ОСОБА_3 автомобіль ВАЗ 21110, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_3, визнавши за ним право власності на автомобіль ВАЗ 21110, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_3, в цілому.

Стягнути з ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_4, на користь ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_5:

- вартість 1/2 частини автомобіля в розмірі 33349,76 грн.;

- 1/2 частину сплаченої позивачем суми на погашення заборгованості за кредитним договором № 014/0198/82/0327188 від 04 травня 2012 року, укладеним між ПАТ "ОСОБА_8 Аваль" та ОСОБА_1, в розмірі 10940,77 грн.;

- сплачений позивачем судовий збір в розмірі 551,20грн.,

а всього 44841,73 грн. (сорок чотири тисячі вісімсот сорок одна грн. 73 коп.).

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі протягом десяти днів після проголошення рішення апеляційної скарги через суд першої інстанції, що його ухвалив.

Суддя Г.А. Байбара.