АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 531/2244/14-ц Номер провадження 22-ц/786/557/16Головуючий у 1-й інстанції Жмурко П.Я. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Одринської Т.В.,

Суддів: Винниченка Ю.М., Карпушина Г.Л.,

При секретарі: Коротун І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 25 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третьої особи служби у справах дітей районної державної адміністрації та ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 третьої особи служби у справах дітей районної державної адміністрації та ОСОБА_4 про реєстрацію місця проживання дитини та вселення,-

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просила суд визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 на підставі договору-купівлі продажу від 30.03.2007 року № 1306. В обґрунтування позовної заяви посилалась на те, що 30.03.2007 року вона на підставі договору купівлі-продажу квартири, придбала квартиру АДРЕСА_1. 16.04.2010 року її син ОСОБА_4 уклав шлюб з відповідачем ОСОБА_3 і з цього часу вони почали проживати як подружжя у цій квартирі. Рішенням Карлівського районного суду від 24.03.2014 року вищезазначений шлюб було розірвано. Згідно акту обстеження житлового приміщення, що розташоване за вище вказаною адресою, складеного депутатом Карлівської міської ради, відповідач ОСОБА_3 з серпня 2013 року не проживає. Після подачі позову до суду син з даної квартири виписався. У зв'язку з цим позивач вимушена нести витрати по сплаті комунальних послуг. Вказувала на те, що відповідач в добровільному порядку знятись з реєстраційного обліку за вказаною адресою не бажає це і змусило позивача звернутись до суду.

У травні 2015 року відповідач ОСОБА_3 подала зустрічну позовну заяву, в якій просила: зареєструвати місце проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в жилому приміщені за адресою: АДРЕСА_1; вселити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, в житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1; стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 25 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третьої особи служби у справах дітей районної державної адміністрації та ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням- відмовлено в повному обсязі.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 третьої особи служби у справах дітей районної державної адміністрації та ОСОБА_4 про реєстрацію місця проживання дитини та вселення-задоволено частково.

Вселено ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, в житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

В іншій частині вимог зустрічного позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати на суму 243.60 грн.

З даним рішенням суду не погодилася ОСОБА_2 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 25 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким заявлені нею позовні вимоги задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі. Вважає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, а також таким що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Крім того, посилається на те, що дане рішення не відповідає дійсним обставинам справи і вимогам закону.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що скарга підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п. п. 3, 4 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що згідно договору купівлі - продажу квартири від 30.03.2007 р. квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 (а.с.5-6).

Згідно домової книги вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1, на момент подачі позову до суду, зареєстровані дві особи: відповідач ОСОБА_3 та син власниці ОСОБА_4 (а.с.8-10).

Відповідно до копії свідоцтва про народження, вбачається, що 20.10.2010 року народилась ОСОБА_5, її батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_3(а.с.30).

Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 24.03.2014 р. шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано.(а.с.7)

Згідно акту депутата Карлівської міської ради ОСОБА_6 від 17.11.2014 р. при обстеженні квартири АДРЕСА_1 на момент перевірки ніхто в квартирі не проживає. ОСОБА_3 не проживає з серпня 2013 року (а.с.11).

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, щовідповідач ОСОБА_3 хоча і не проживає в спірній квартирі, з серпня 2013 року, то це у зв'язку з поважними причинами - наявність перешкод у користуванні будинком та вимушеність її залишення із-за своєї хвороби. Тому, прийшов до висновку, що позов не може бути задоволений, з підстав недоведеності обставин. При цьому суд зазначив, що позивач ОСОБА_2 не позбавлена можливості захищати свої права в інший спосіб визначений законодавством України.

Проте, з таким висновком місцевого суду, колегія суддів, погодитися не може виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном.

Діючим законодавством передбачено, що особи мають право на вселення та користування житловим приміщенням, що перебуває у приватній власності іншої особи як члени сім'ї власника, або наймач та члени його сім'ї.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 та була зареєстрована в зазначеній квартирі за згодою позивача ОСОБА_2, як член сім'ї власника. При цьому ніяких угод під час вселення вона не укладала.

Так, рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 24.03.2014 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано. Окрім того, в мотивувальній частині рішення зазначено, що «..з липня 2013 року вони не проживають однією сім'єю».

В копії позовної заяви ОСОБА_3 адресованої до Карлівського районного суду про стягнення аліментів, місце проживання останньої вказано АДРЕСА_2, датована заява 02.09.2013 року (а.с.166).

Крім того, згідно довідки головного лікаря Карлівського ЦПМСД від 13.01.2015 року вбачається, що 11.11.2013 року та 03.03.2014 року були виклики лікарів до ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.51).

З урахуванням викладеного, вбачається, що ОСОБА_3 не проживала за адресою: АДРЕСА_1, понад рік.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

При цьому, поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст. 212 ЦПК України щодо оцінки доказів.

У відповідності до вимог ст.212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, встановивши що ОСОБА_3 відсутня за спірною адресою більше року, що підтверджується зібраними по справі доказами, тому суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 405 ЦК України, дійшов хибного висновку про поважність її причин відсутності протягом 2013-2015 років. При цьому, необґрунтовано взяв до уваги лише 5 днів перебування її на стаціонарному лікуванні в клінічному онкологічному диспансері м. Полтава та направлення на паталогогістологічне дослідження від 29.07.2008 року.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 підтвердила, що ключі від квартири вона віддала позивачу добровільно, сама. Крім того, як пояснила ОСОБА_2 замок на вхідних дверях не мінявся, ніхто не заважав їй проживати в квартирі.

Будь-яких належних доказів на підтвердження того, що позивач чинила їй перешкоди у вселенні та проживанні ОСОБА_3 не надала. До суду із зустрічним позовом про вселення ОСОБА_3 звернулась лише через пів року після подачі даного позову ОСОБА_2

Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ст. 405 ЦК України).

Колегія суддів, враховуючи вищевикладені обставини, прийшла до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 є доведеними, а тому підлягають задоволенню.

Задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивач за зустрічним позовом з поважних причин не може проживати у спірній квартирі, оскільки позивач за первісним позовом ОСОБА_2 намагаючись розпорядитися своїм житлом, чинить останній перешкоди у користуванні квартирою. Тому, прийшов до висновку, що зустрічний позов може бути задоволений частково лише в частині вселення ОСОБА_3 в житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1

Однак, з таким висновком місцевого суду колегія суддів погодитись не може, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1, не проживає понад рік, при цьому поважності її відсутності протягом вказаного строку не було доведено.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, враховуючи викладені обставини, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2, скасування рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 25 грудня 2015 року, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та відмови у задоволенні позову ОСОБА_3.

Керуючись ст.ст. 303, п.п. 3,4 ст. 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 25 грудня 2015 року - скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартири АДРЕСА_1

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про вселення та реєстрацію місця проживання - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/ Т.В. Одринська

Судді: /підпис/ Ю.М. Винниченко /підпис/ Г.Л. Карпушин

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Т.В. Одринська

З оригіналом згідно: