Ухвала

іменем україни

10 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислова компанія ім. О.В. Гіталова», третя особа - управління Держземагентства у Новоукраїнському районі Кіровоградської області, про визнання недійсними договорів оренди землі, актів визначення меж в натурі та приймання-передачі земельної ділянки в оренду, за касаційною скаргою ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 23 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислова компанія ім. О.В. Гіталова» (далі - ТОВ «Агропромислова компанія ім. О.В. Гіталова»), третя особа - управління Держземагентства у Новоукраїнському районі Кіровоградської області (далі - Управління Держземагентства), про визнання недійсними договорів оренди землі, актів визначення меж в натурі та приймання-передачі земельної ділянки в оренду.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що згідно з державним актом на право приватної власності на землю від 20 вересня 2001 року вона є власником земельної ділянки НОМЕР_3, площею 3,97 га, розташованої на території Комишуватської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області. 13 травня 2014 року її представник ОСОБА_5 ознайомився з договором оренди земельної ділянки, який зареєстрований в Кіровоградській регіональній філії Центр ДЗК 20 грудня 2010 року за № 20, актами визначення меж земельної ділянки в натурі та прийому-передачі її в оренду та виявив їх невідповідність вимогам цивільного законодавства, оскільки спірний договір оренди землі та акти визначення меж земельної ділянки в натурі та прийому-передачі їх в оренду вона не підписувала, існування договорів оренди не відповідає її внутрішній волі, умови договору оренди з нею не обговорювалися, в зв'язку з чим оспорений нею договір та акти є недійсними.

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 23 липня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано договір оренди земельної ділянки НОМЕР_3, укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «Агропромислова компанія ім. О.В. Гіталова» у 2009 році, зареєстрований в Кіровоградській регіональній філії Центр ДЗК 20 грудня 2010 року за № 20, кадастровий номер НОМЕР_2, площею 3,97 га, недійсним.

Зобов'язано ТОВ «Агропромислова компанія ім. О.В. Гіталова» після зібрання врожаю 2015 року повернути ОСОБА_4 земельну ділянку площею 3,97 га, НОМЕР_3, кадастровий номер НОМЕР_2.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 23 вересня 2015 року рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 23 липня 2015 року скасовано в частині задоволення позову про визнання договору оренди земельної ділянки від 2009 року недійсним, про повернення земельної ділянки та розподілу судових витрат та ухвалено в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для задоволення позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові в частині задоволення позовних вимог щодо визнання договору оренди земельної ділянки від 2009 року недійсним та про повернення земельної ділянки, суд апеляційної інстанції виходив із того, що висновок експерта ОСОБА_6 від 18 червня 2015 року № 24/15 не міг бути взятий судом до уваги як допустимий доказ при перевірці доводів позивача про те, що спірний договір нею не підписувався, як підстави для визнання його недійсним. Інших доказів, які б доводили факт непідписання договору оренди, позивачем не надано, а тому, на думку апеляційного суду, позивач не довела, що укладення договору оренди відбулось без її згоди.

Проте із вказаними висновками повністю погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 20 вересня 2001 року НОМЕР_1 є власником земельної ділянки НОМЕР_3 площею 3,97 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована на території Комишуватської сільської ради Новоукраїнського району.

Згідно з договором оренди земельної ділянки від 2009 року, зареєстрованим у Кіровоградській регіональній філії Центр ДЗК 20 грудня 2010 року за № 20, ОСОБА_4 передала в оренду земельну ділянку ТОВ «Агропромислова компанія ім. О.В. Гіталова» строком до 15 листопада 2019 року.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 06 жовтня 2014 року № 1316, проведеної на підставі ухвали суду від 02 липня 2014 року, КВ ОНДІСЕ встановлено, що підпис у графі «земельну ділянку передав» акта приймання передачі земельної ділянки (без дати) НОМЕР_3, площею 3,97 га, кадастровий номер НОМЕР_2, ймовірно виконані самою ОСОБА_4

На підставі ухвали суду від 25 березня 2015 року про проведення повторної почеркознавчої експертизи, проведення якої доручено НДЛСЕ м. Кіровограда, було проведено повторну судово-почеркознавчу експертизу від 18 червня 2015 року № 24/15. За результатами проведення повторної судової почеркознавчої експертизи, виконаної експертом ОСОБА_6, встановлено, що підписи від імені ОСОБА_4 у графі «підпис», нижче реквізитів «Орендодавець» договору оренди земельної ділянки, укладеного від імені ОСОБА_4 та ТОВ «Агропромислова компанія ім. Гіталова», які зареєстровані 20 грудня 2010 року за № 20, та у графі «Земельну ділянку передав» актів приймання-передачі земельних ділянок (без дати), кадастровий номер НОМЕР_2, виконані не ОСОБА_4, а іншою особою, з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_4

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 627, ч. 1 ст. 638 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. ст. 13, 14 Закону України «Про оренду землі» (далі - Закон), договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

При цьому підписи сторін є одним із обов'язкових реквізитів договору, які саме повинні засвідчувати вільне волевиявлення сторін на укладання договору на певних узгоджених між ними умовах.

Істотні умови договору оренди землі визначені ч. 1 ст. 15 Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених ст. 15 Закону, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 Закону є підставою для визнання договору недійсним.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зокрема в п. 8 визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Пленум в п. 10 постанови роз'яснив, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності укладеного між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Однак незгода суду з висновком експерта належним чином немотивована (ч. 7 ст. 147 ЦПК України).

Згідно зі ст. 148 ЦПК України комісійна експертиза проводиться не менш як двома експертами одного напрямку знань.

Статтею 150 ЦПК України визначено, що якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).

Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Вирішуючи питання щодо достатності матеріалів і документів для ухвалення відповідного судового рішення, слід враховувати, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи шляхом роз'яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов'язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у визначених процесуальним законодавством випадках.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, не беручи до уваги висновок повторної судово-почеркознавчої експертизи, в порушення вимог ст. 212 ЦПК України незгоду з висновком суду не мотивував та не зважив на те, що у випадках, коли є потреба провести дослідження за участю декількох експертів - фахівців у одній галузі знань, може бути призначено комісійну експертизу або може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції при ухваленні рішення не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, були порушені норми матеріального та процесуального права, таке рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 23 вересня 2015 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М.Коротун

І.К. Парінова

О.В.Ступак