Справа № 645/2542/16-ц
Провадження № 2/645/1740/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2016 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Ульяніч І.В.

при секретарі - Чигринової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Закритого акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним договору в порядку Закону України «Про захист прав споживачів», -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом про визнання недійсним договору в порядку Закону України «Про захист прав споживачів», вказавши, що 05 вересня 2008 року між ним та ЗАТ «Альфа-Банк» було укладено Кредитний договір № 490085708, з метою придбання позивачем транспортного засобу, в сумі 10982,69 доларів США під 18,5% річних, дата остаточного повернення кредиту 05.09.2013 року. 18.03.2009 року між сторонами було укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до вказаного кредитного договору, яким було змінено дату остаточного повернення кредиту на 05.09.2017 року.

Позивач просив визнати недійсним укладений між ним та відповідачем кредитний договір № 490085708 від 05.09.2008 року, судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позову зазначив, що договір був укладений сторонами без зазначення, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій, даної інформації не було надано позивачу. Зазначив, що банк не забезпечив дотримання усіх норм чинного законодавства України при укладені договору. Посилався на те, що грошовою одиницею України є гривня та зобовязання має бути виражене в одиниці України гривні, яка є єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків. Грошові зобовязання в іноземній валюті можуть бути виражені лише у випадках передбачених законодавством, так як засоби платежу потребують індивідуальної ліцензії. В тексті договору передбачено обовязок позивача, як позичальника погашати заборгованість в доларах США, які позивач був змушений придбати у банку, чим фактично в порушення чинного законодавства України здійснював розрахунки у іноземній валюті. Також зазначив, що на час укладання договору іноземний курс валюти за долар становив 5,05 грн., на даний час 25,26 грн., тобто існує зміна становища щодо виконання боргових зобовязань за кредитним договором. З підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу значно зросла, у звязку із чим погіршився фінансовий стан позивача, вважав подальше виконання умов договору, на умовах що діють, порушуючим принцип справедливості. Використання банком долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, є умовою, що значно погіршує становище позичальника, а субєкт підприємницької діяльності, що надає послуги, не повинен включати у договори умови, що є несправедливими. Позивач просив визнати договір недійсним.

У судове засідання позивач не з»явився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, надав заяву з проханням розглядати справу у його відсутність.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду були сповіщені належним чином, надали запереченням проти позову, згідно яких просили відмовити у задоволені позову та клопотання про застосування строку позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов є необгрунтовним та таким, що не підлягає задоволенню і з наступних підстав.

Згідно ст.. 6 ЦК України - сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Згідно ст. 14 ЦК України - цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ст. 526, 626, 627 Цивільного Кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно копії кредитного договору № 490085708 від 05.09.2008 року, вбачається, що між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, згідно якого позивач отримав кредит в розмірі 10982,69 доларів США на придбання транспортного засобу, з оплатою 18,5% та остаточним поверненням кредиту 05.09.2013 року. Додатком № 1 до договору було передбачено графік погашення заборгованості за кредитом.(а.с.5,8)

Згідно квитанції № 9577 від 05.09.2008 року про здійснення валютно-обмінної операції або операції з купівлі-продажу банківського металу, позивач отримав від банку 10982,69 доларів США по курсу в розмірі 52057,95 грн..(а.с.7)

18.03.2009 року між сторонами було укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до вказаного кредитного договору, яким було змінено дату остаточного повернення кредиту на 05.09.2017 року. (а.с.9)

Згідно Дозволу № 61-3, 61-4, виданого НБУ 31.05.2002 року та 25.06.2007 року та додатків до нього, ЗАТ «Альфа-Банк» має право на перелік операцій з валютними цінностями, зазначеними у додатку до Дозволу (а.с.38-40).

Аналогічний Дозвіл № 61-5, 61-6 був виданий ЗАТ «Альфа-Банк» 31.07.2008 року, 02.09.2009 року, 21.09.2009 року (а.с.41-45)

Згідно банківської ліцензії № 61, виданої НБУ 03.12.2001 року ПАТ «Альфа-Банк» на право здійснювати банківські операції, визначені частинною 1 та пунктами 5-11 частини 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».(а.с.37)

Згідно банківської ліцензії № 61, виданої НБУ 02.09.2009 року ПАТ «Альфа-Банк» на право здійснювати банківські операції, визначені частинною 1 та пунктами 5-11 частини 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».(а.с.34)

Аналогічна ліцензія була видана 05.10.2011 року.(а.с.35)

Згідно Додатку до Генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій від 05.10.2011 року № 61, передбачено перелік валютних операцій, які має право здійснювати ПАТ «Альфа-Банк», в тому числі: операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін); ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті, тощо.(а.с.36)

Згідно Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціализованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» п. 10, 11,13 передбачено, що, згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦКпередбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

В судовому засіданні встановлено, що договір між сторонами про надання кредиту в іноземній валюті був укладений 05.08.2008 року.

Згідно ст.. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди.

В судовому засіданні було встановлено, що позивач при укладенні кредитного договору був згодний з його умовами, не мав наміру розірвати договір чи відкликати, а намір оскарження умов договору виникло через 8 років.

Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Підставами, за яких позивач просив визнати умови кредитного договору недійсним - це використання іноземної валюти без ліцензії та на даний час підвищення курси іноземної валюти відносно гривні.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач мав право укладення договору в іноземній валюті. Щож стосується недодержання вимог ст. 203, 215 ЦК України при укладенні договору, то в судовому засіданні не було встановлено невідповідності укладеного договору діючому законодавству.

Суд розглядає справу у межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, згідно ст. 11 ЦПК України, тому суд проаналізувавши наведені та досліджені в судовому засіданні докази, приходить до висновку, що позивачем укладено кредитний договір, з умовами договору позивач був згодний, про що свідчить його підписання. Договір кредитування в іноземній валюті був укладений банком на підставі наявних ліцензій та дозволів 05.09.2008 року, тобто до внесення змін в законодавство від 22 вересня 2011 року. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті, тому підстав для визнання кредитного договору недійсним не має.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 213 214, 215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Закритого акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним договору в порядку Закону України «Про захист прав споживачів» відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ