АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Лорбук», ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4 в інтересах Всеукраїнської громадської організації Товариства «Знання» України, заступника прокурора м. Києва Буряка О. в інтересах Держави в особі Київської міської ради, Головного управління охорони культурної спадщини Київської міської державної адміністрації на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 травня 2016 року у цивільній справі за позовом Київської місцевої прокуратури № 10 в інтересах Держави в особі Київської міської ради, Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до ОСОБА_3, ОСОБА_7, Товариства з обмеженою відповідальністю «Лорбук», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», Всеукраїнська громадська організація Товариство «Знання» України, про визнання договорів недійсними, витребування майна, зобов'язання вчинити дії та усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та за позовом третьої особи, яка заявила самостійні вимоги, Всеукраїнської громадської організації Товариство «Знання» України до ОСОБА_3, ОСОБА_7, Товариства з обмеженою відповідальністю «Лорбук», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Київська міська рада, Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», про визнання правочину недійсним, визнання права користування та витребування майна,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/9252/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Савицький О.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 травня 2016 року задоволено частково позов Київської місцевої прокуратури № 10 в інтересах Держави в особі Київської міської ради, Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до ОСОБА_3, ОСОБА_7, Товариства з обмеженою відповідальністю «Лорбук» (далі по тексту - ТОВ «Лорбук»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», Всеукраїнська громадська організація Товариство «Знання» України (далі по тексту - ВГОТ «Знання» України), про визнання договорів недійсними, витребування майна, зобов'язання вчинити дії та усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення.

Задоволено частково позов третьої особи, яка заявила самостійні вимоги, ВГОТ «Знання» України до ОСОБА_3, ОСОБА_7, ТОВ «Лорбук», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Київська міська рада, Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», про визнання правочину недійсним, визнання права користування та витребування майна.

Визнано недійсним договір оренди нежитлових приміщень по АДРЕСА_2 загальною площею 121,30 кв.м. у місті Києві, що укладений 04 січня 2011 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_7

Визнано за ВГОТ «Знання» України право користування нежитловими приміщеннями загальною площею 121,30 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 на умовах договору оренди № 08/00 від 01 березня 2000 року, що укладений між Державним комунальним підприємством житлового господарства Старокиївського району міста Києва та Всеукраїнською громадською організацією Товариство «Знання» України.

Витребувано від ОСОБА_7 на користь ВГОТ «Знання» України нежитлові приміщення з НОМЕР_1, загальною площею 121,30 кв.м. у будинку АДРЕСА_2 для їх подальшого використання на умовах оренди.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на користь ВГОТ «Знання» України судові витрати в розмірі 3 326,30 грн. в рівних частках, тобто по 1 663,15 грн. з кожної.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_7 в дохід держави судові витрати в розмірі 243,60 грн. в рівних частках, тобто по 121,80 грн. з кожної.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 в інтересах ТОВ «Лорбук», подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог Київської місцевої прокуратури № 10 в інтересах Держави в особі Київської міської ради, Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та ВГОТ «Знання» України скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовів в повному обсязі. Зазначає, що право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру підтверджено договором купівлі-продажу від 20 жовтня 2008 року, який є чинним, що за змістом ст. ст. 328, 330 ЦК України презюмує її добросовісне набування. На момент придбання ОСОБА_3 приміщення за адресою; АДРЕСА_2, договір купівлі-продажу нежилого приміщення на аукціоні від 16 липня 2008 року не був визнаний недійсним. Договір купівлі-продажу від 20 жовтня 2008 року був укладений до подачі ВГОТ «Знання» України позову про визнання недійсними аукціону з продажу спірних приміщень та договору купівлі-продажу. Відтак, ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, оскільки на момент придбання спірних нежитлових приміщень вона не знала і не повинна була знати про те, що ТОВ «Лорбук» не є власником спірних приміщень. Також, зазначає, що в даному випадку приміщення не вибували з володіння позивача Київської міської ради, оскільки ніколи не перебували в його володінні. Виходячи з вимог діючого законодавства єдиним повноправним власником спірних нежитлових приміщень є ОСОБА_3, виключно якій належить право подачі віндикаційного позову. Договір оренди № 08/00 від 11 березня 2000 року припинив свою дію 01 січня 2011 року, а ВГОТ «Знання» не має права користування спірними приміщеннями. Дана обставина встановлена судовим рішенням і не підлягає доказуванню. Враховуючи викладене, вважає, що у суду були відсутні підстави для задоволення позовних вимог Київської місцевої прокуратури № 10 в інтересах держави в особі Київської міської ради, Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Всеукраїнської громадської організації Товариство «Знання» України.

Також не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог Київської місцевої прокуратури № 10 в інтересах Держави в особі Київської міської ради, Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та ВГОТ «Знання» України скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовів в повному обсязі. Вважає, що ухвалюючи рішення, суд безпідставно послався на те, що ОСОБА_3 не повідомляла ВГОТ «Знання» України про свої заперечення щодо продовження договору оренди від 01 березня 2000 року. Проте, такий висновок суду не відповідає дійсності та суперечить письмовим доказам у справі. Волевиявлення орендодавця ОСОБА_3 щодо припинення договірних відносин і повернення об'єкту оренди підтверджується листом від 20 грудня 2010 року, в якому вона повідомляє, що подальша пролонгація договору оренди або укладення нового договору є неможливим. Даний лист був направлений позивачу 17 січня 2011 року, що підтверджується квитанцією про направлення та описом вкладення у цінний лист, тобто в строк, встановлений ст.764 ЦК України та ст.17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна». Копія зазначеного листа з доказами направлення долучалась до матеріалів справи представником ОСОБА_3 через відділ діловодства 09 вересня 2013 року. Звертає увагу на те, що спір про право ВГОТ «Знання» України користуватися спірними приміщеннями на умовах оренди вже вирішувався судом. Та обставина, що договір оренди № 08/00 від 11 березня 2000 року припинив свою дію 01 січня 2011 року, а ВГОТ «Знання» не має права користування приміщеннями за адресою: АДРЕСА_2 (літ. А) встановлена судовим рішенням і не підлягає доказуванню.

Також не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_4 інтересах ВГОТ «Знання» України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог Київської місцевої прокуратури № 10 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень між ТОВ «Лорбук» та ОСОБА_3, витребування від ОСОБА_3 на корить Київської міської ради нежитлових приміщень, зобов'язання ОСОБА_3 звільнити вказані нежитлові приміщення та повернути їх Київській міській раді, усунення перешкод у здійсненні права власності на майно шляхом виселення ОСОБА_7 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Змінити рішення суду першої інстанції в частині підстав задоволення позовних вимог третьої особи Всеукраїнської громадської організації Товариства «Знання» України, застосувавши як підставу задоволення позовної заяви ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та ст. 764, ст. 777 ЦК України, Закон України «Про посилення захисту майна редакцій засобів масової інформації, видавництв, книгарень, підприємств книго розповсюдження, творчих спілок», Постанову Верховної Ради України від 16 січня 2009 року «Про запровадження мораторію на виселення редакцій друкованих засобів масової інформації, закладів культури, у тому числі бібліотек, видавництв, книгарень, підприємств з розповсюдження книг та преси». Вважає помилковим висновок суду про те, що ОСОБА_3 є власником майна, оскільки таке право за нею зареєстроване на підставі укладеного з ТОВ «Лорбук» договору купівлі продажу від 20 жовтня 2008 року та є таким, що не відповідає обставинам справи та грубо порушує норми матеріального права, а саме, ст. ст. 12, 15, 16, 203, 215, 216 ЦК України, оскільки ОСОБА_3 не є та ніколи не була власником вказаних приміщень, в силу того, що договір купівлі-продажу, укладений між управлінням та ТОВ «Лорбук» був визнаний недійсним на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 20 травня 2010 року, а відповідно, в силу ст. 216 ЦК України недійсний правочин не тягне жодних правових наслідків. Однак суд першої інстанції не надав оцінки та проігнорував прямі норми цивільного кодексу щодо наслідків нікчемності правочину, за яким ОСОБА_3 здійснила державну реєстрацію права власності. Наголошує, що єдиним власником вказаного майна в силу недійсності угод по його відчуженню на підставі рішення суду та прямої норми ст. 216 ЦК України була і є територіальна громада в особі Київської міської ради. З огляду на фактичні обставини справи договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 20 жовтня 2008 року є таким, що порушує публічний порядок, моральні засади суспільства та суперечить інтересам держави та не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім того, суд при винесенні рішення допустив неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для справи, зокрема, не надав оцінку тій обставині, що вказане майно було відчужене в порушення вимог Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Також не погодившись із таким рішенням суду заступник прокурора м. Києва Буряк О. в інтересах Держави в особі Київської міської ради, Головного управління охорони культурної спадщини Київської міської державної адміністрації подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову Київської міської ради про витребування приміщень по АДРЕСА_2 площею 121,30 кв.м. від ОСОБА_3 на користь Київської міської ради та постановити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що в даних правовідносинах майно вибуло з комунальної власності поза волею власника - територіальної громади Шевченківського району м. Києва в особі Шевченківської районної в місті Києві ради, оскільки його відчуження відбувалось з порушенням вимог законодавства. Проте воля власника була спрямована на відчуження майна виключно у законний спосіб. Крім того, рішенням Господарського суду м. Києва від 20 травня 2010 року у справі № 16/621 аукціон і договір купівлі-продажу спірних приміщень визнані недійсними у зв'язку з допущеними порушеннями вимог Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)». З наведеного вбачається, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність у Шевченківської районної в місті Києві ради волевиявлення на відчуження спірного майна, а відтак неправильно надав юридичну оцінку зазначеним фактам, не застосувавши до спірних правовідносин п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, який підлягав застосуванню. Також, судом не надано оцінку обставинам щодо недобросовісності набуття права власності на спірне майно ОСОБА_3 Так, ОСОБА_3 на час укладення договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2008 року проживала з директором ТОВ «Лорбук» - ОСОБА_10 за однією адресою у квартирі АДРЕСА_1, що підтверджується вищезазначеним договором. Зазначені обставини свідчать про те, що відчуження майна вчинено з наміром ускладнити його повернення у комунальну власність. Крім того, ОСОБА_3 з часу придбання спірного майна, в тому числі, в ході розгляду господарським судом міста Києва справи № 16/621, жодним чином не заявила про себе, як добросовісного набувача. Також, в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_3 використовувала спірне майно та несла тягар його утримання. Фактично майном продовжувало володіти, користуватись та розпоряджатись ТОВ «Лорбук».

В суді апеляційної інстанції представник ТОВ «Лорбук» ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в інтересах ОСОБА_3 апеляційну скаргу ТОВ «Лорбук» та ОСОБА_3 підтримали та просили їх задовольнити з наведених в них підстав. Проти задоволення апеляційних скарг Всеукраїнської громадської організації Товариство «Знання» України та прокурора заперечували.

Представники ВГОТ «Знання» України ОСОБА_4, ОСОБА_13 та прокурор Олійник А.Д., а також представники Київської міської ради, Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) апеляційні скарги прокурора та ВГОТ «Знання» України підтримали, проти задоволення апеляційних скарг представників ТОВ «Лорбук» та ОСОБА_3 заперечували.

ОСОБА_7, представник КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» в судове засідання не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги представника ВГОТ «Знання» України, заступника прокурора м. Києва Буряка О. в інтересах Держави в особі Київської міської ради, Головного управління охорони культурної спадщини Київської міської державної адміністрації підлягають відхиленню, а апеляційні скарги представника ТОВ «Лорбук» та ОСОБА_3 підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 01 березня 2000 року між Державним комунальним підприємством житлового господарства Старокиївського району м. Києва та Правлінням товариства «Знання» був укладений договір оренди нежилого приміщення за № 08/00 зі строком дії до 01 січня 2011 року (з урахуванням Протоколу погодження змін умов договору оренди нежитлового приміщення від 01 березня 2000 року за № 1 від 11.04.20101 року). За даним договором ВГОТ «Знання» отримало в оренду нежиле приміщення загальною площею 133,0 кв.м., яке знаходиться по АДРЕСА_2 під розміщення редакції (т.1, а.с.114-122).

16 липня 2008 року між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради та ТОВ «Лорбук» був укладений договір купівлі-продажу нежилого приміщення на аукціоні, відповідно до умов якого право власності на нежитлові приміщення з НОМЕР_1 загальною площею 121,30 кв.м. у будинку АДРЕСА_2 перейшло до ТОВ «Лорбук» (т.1, а.с.11-12).

У подальшому відповідно до договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2008 року ТОВ «Лорбук» продало вказані нежитлові приміщення ОСОБА_3 (т.1, а.с.20-22), яка 03 листопада 2008 року зареєструвала своє право власності на них в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», що підтверджується копією реєстраційного посвідчення від 03 листопада 2008 року за №026420.

Відповідно до договору оренди нежилих приміщень від 04 січня 2011 року ОСОБА_3 надала в платне орендне користування ОСОБА_7 спірні нежитлові приміщення строком на 26 місяців (т.2, а.с.21-25).

Разом з тим, рішенням Господарського суду міста Києва від 20 травня 2010 року позов ВГОТ «Знання» задоволено, визнано недійсним аукціон з продажу нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 121,30 кв.м., оформлений протоколом № 05-05/08 від 15 липня 2008 року про хід біржових торгів з продажу майна, відповідно до якого переможцем торгів було обрано ТОВ «Лорбук», а також визнано недійсним договір купівлі-продажу нежилого приміщення на аукціоні від 16 липня 2008 року, укладений між Управлінням з питань комунального майна приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м.Києві ради та ТОВ «Лорбук».

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15 липня 2010 року рішення Господарського суду міста Києва від 20 травня 2010 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ВГОТ «Знання».

Постановою Вищого господарського суду м. Києва від 13 жовтня 2010 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 15 липня 2010 року скасовано, рішення Господарського суду міста Києва від 20 травня 2010 року залишено без змін (т.1, а.с.33-39).

При цьому, як встановлено в судовому засіданні, нежитлові приміщення, які знаходяться по АДРЕСА_2 та нежитлові приміщення, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 є одними й тим самими нежитловими приміщеннями, про що свідчить копія листа КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» № 6908 (И-2010) від 03 березня 2010 року (т.1, а.с.16).

В квітні 2011 року прокурор Київської місцевої прокуратури № 10 в інтересах Держави в особі Київської міської ради, Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) звернувся до суду з позовом, який неодноразово уточнював під час судового розгляду справи, та з урахуванням остаточних уточнених позовних вимог просив:

визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень з № 1 по № 6 групи приміщень № 96, № 1,2,3 групи приміщень № 97 загальною площею 121,30 кв.м. у будинку АДРЕСА_2 укладений 20 жовтня 2008 року між ТОВ «Лорбук» та ОСОБА_3;

витребувати від ОСОБА_3 на користь Київської міської ради нежитлові приміщення з № 1 по № 6 групи приміщень АДРЕСА_2

зобов'язати ОСОБА_3 звільнити нежитлові приміщення з АДРЕСА_2 повернувши їх Київській міській раді;

визнати недійсним договір оренди нежитлових приміщень з АДРЕСА_2 укладений 04 січня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7;

усунути перешкоди у здійсненні права власності на майно - нежитлові приміщення з НОМЕР_1 загальною площею 121,30 кв.м. у будинку АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_7

Як на підставу для задоволення заявлених вимог прокурор посилався на те, що у зв'язку з порушенням порядку проведення приватизації, ТОВ «Лорбук» не набуло права власності на спірне майно. А отже, договір купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень, укладений 20 жовтня 2008 року, укладений між ТОВ «Лорбук» та ОСОБА_3, а також договір оренди спірного майна, укладений 04 січня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 не відповідають вимогам, визначеним ст. 203 ЦК України та підлягають визнанню недійсними. При цьому, звертає увагу на те, що ОСОБА_3, будучи особою, наближеною до директора ТОВ «Лорбук», була обізнана про незаконність набуття товариством права власності на спірне приміщення, а отже й знала про відсутність в нього права відчужувати спірне майно на законних підставах. Таким чином, слід вважати, що ОСОБА_3 незаконно заволоділа спірним майном, право на власності на яке належить територіальній громаді міста Києва, вказані нежитлові приміщення у відповідності до положень ст.ст. 387, 388 ЦК України піддягають витребуванню від неї на користь Київської міської ради.

Третя особа ВГОТ «Знання» України звернулася до суду із самостійними позовними вимогами на предмет спору, згідно яких просила:

визнати за ВГОТ «Знання» України право користування нежитловими приміщеннями з НОМЕР_1 загальною площею 121,30 кв.м. у будинку АДРЕСА_2 на умовах договору оренди № 08/00 від 01 березня 2000 року;

витребувати на свою користь вказані нежитлові приміщення від ОСОБА_3 та ОСОБА_7

В обґрунтування заявлених вимог ВГОТ «Знання» України зазначило, що воно є орендарем спірних приміщень на підставі договору оренди нежилого приміщення № 08/00, укладеного 01 березня 2000 року з Державним комунальним підприємством житлового господарства Старокиївського району м. Києва та використовувало орендовані приміщення для розміщення заснованих ним редакції засобів масової інформації - журналу «Трибуна» та щорічника «Наука і культура». Рішенням Господарського суду міста Києва від 20 травня 2010 року визнано недійсним аукціон з продажу нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 121,30 кв.м., оформлений протоколом № 05-05/08 від 15 липня 2008 року про хід біржових торгів з продажу майна, відповідно до якого переможцем торгів було обрано ТОВ «Лорбук», а також визнано недійсним договір купівлі-продажу нежилого приміщення на аукціоні від 16 липня 2008 року. Разом з тим, в подальшому було з'ясовано, що ТОВ «Лорбук» відчужило спірне приміщення ОСОБА_3, яка за договором оренди від 04 січня 2011 року здала його в оренду ОСОБА_7 22 січня 2011 року було здійснено самовільне незаконне заволодіння спірним приміщенням, заміна замків та вивезення майна орендаря в невідомому напрямку. Оскільки єдиним правомірним власником спірних нежитлових приміщень є територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради, яка не заперечує проти оренди вказаних приміщень саме Товариством «Знання», майно вибуло з володіння останнього поза його волею та неправомірно, в той час як в силу вимог ст.ст. 764, 777 ЦК України, ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», Постанови Верховної Ради України від 16.01.2009 року «Про запровадження мораторію на виселення редакцій друкованих засобів масової інформації, закладів культури, у тому числі бібліотек, видавництв, книгарень, підприємств з розповсюдження книг та преси», термін дії договору оренди був продовжений. На підставі викладеного та враховуючи те, що ОСОБА_3 не є добросовісним набувачем вказаних спірних приміщень, так як є родичкою директора ТОВ «Лорбук» та була обізнана щодо незаконності всіх правочинів, на думку третьої особи, існує необхідність відновлення становища, яке існувало до порушення її права, відповідно до ст.ст. 387, 396 ЦК України, у спосіб витребування на користь ВГОТ «Знання» України майна від відповідачів, як недобросовісних набувачів, та визнання за ВГОТ «Знання» України права користування вказаними приміщеннями.

Суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 в інтересах Держави в особі Київської міської ради, Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та ВГОТ «Знання» України; визнав недійсним договір оренди нежитлових приміщень по АДРЕСА_2 загальною площею 121,30 кв.м. у місті Києві, що укладений 04 січня 2011 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_7; визнав за ВГОТ «Знання» України право користування нежитловими приміщеннями загальною площею 121,30 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 на умовах договору оренди № 08/00 від 01 березня 2000 року, що укладений між Державним комунальним підприємством житлового господарства Старокиївського району міста Києва та ВГОТ «Знання» України; витребував від ОСОБА_7 на користь ВГОТ «Знання» України вказані нежитлові приміщення для їх подальшого використання на умовах оренди.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині другій статті 16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції, може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину (постанова Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-2407цс15).

В п. 10 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року за № 9, Пленум Верховного Суду України також роз'яснив, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відтак, враховуючи, що договір купівлі-продажу від 16 липня 2008 року, укладений між Управлінням з питань комунального майна приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради та ТОВ «Лорбук», було визнано недійсним рішенням Господарського суду міста Києва від 20 травня 2010 року, суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного приміщення від 20 жовтня 2008 року, укладеного між ТОВ «Лорбук» та ОСОБА_3

Також, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні вимог прокурора в інтересах Київської місцевої прокуратури № 10 в інтересах Держави в особі Київської міської ради, Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про витребування у ОСОБА_3 на користь Київської міської ради нежитлові приміщення з НОМЕР_1 загальною площею 121,30 кв.м. у будинку АДРЕСА_2.

Так, відповідно до положень ч.1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

При цьому відповідно до ст. 12 ЦК України та виходячи з приписів п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 добросовісність набувача презюмується.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Лорбук» відчужило ОСОБА_3 спірні приміщення до того, як рішенням Господарського суду м. Києва було визнано недійсним договір купівлі продажу, укладений між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради та ТОВ «Лорбук».

Відтак, ОСОБА_3 слід вважати добросовісним набувачем спірних приміщень.

При цьому, відповідно до змісту договору купівлі-продажу від 16 липня 2008 року, рішення Господарського суду м. Києва від 20 травня 2010 року, Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради відчужило спірні приміщення ТОВ «Лорбук» в порядку, визначеному Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» на підставі рішення органу владних повноважень - рішення Шевченківської районної у місті Києві ради 30 серпня 2007 року №275 «Про приватизацію об'єктів комунальної власності Шевченківського району м. Києва».

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що вказане рішення Шевченківської районної у місті Києві ради було визнане недійсним чи скасоване.

Зі змісту рішення Господарського суду м. Києва від 20 травня 2010 року вбачається, що підставою для задоволення позову було те, що Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради в порушення ч. 2 ст. 7 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» майже через рік повідомило особу, яка орендує нежитлове приміщення про те, що це приміщення підлягає приватизації, а також, в порушення ст. 15 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств(малу приватизацію)», інформація про продаж на аукціоні спірного приміщення розміщена в газеті «Я споживач», яка не є ані бюлетенем органу приватизації, ані ні місцевою пресою, а є виданням громадської організації «Київська спілка захисту прав споживачів». Отже, з тексту вказаного рішення не вбачається того, що майно вибуло з володіння Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради не з його волі.

Позивачем не надано суду доказів того, що спірні приміщення вибули з володіння територіальної громади в особі Шевченківської районної у місті Києві ради поза її волею.

Також, як вбачається з матеріалів справи після визнання недійсним договору купівлі продажу від 16 липня 2008 року, укладеним між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради та ТОВ «Лорбук», на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 20 травня 2010 року, Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради реституції не провело.

Відповідно до реєстраційного посвідчення від 03 листопада 2008 року за № 026420, на даний час спірні нежитлові приміщення належать ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2008 року.

Відтак, у суду першої інстанції були відсутні підстави для витребування у ОСОБА_3 на користь Київської міської ради нежитлових приміщень з НОМЕР_1 загальною площею 121,30 кв.м. у будинку АДРЕСА_2.

Посилання прокурора на те, що спірні приміщення вибули з володіння територіальної громади, є безпідставними. Доводи скарги про те, що ОСОБА_3 не використовувала спірне майно та несла тягар його утримання, фактично майном продовжувало володіти, користуватись та розпоряджатись ТОВ «Лорбук», не спростовують висновків суду першої інстанції.

При цьому, суд обґрунтовано відхилив посилання прокурора та представника ТОВ «Лорбук» на те, що ОСОБА_3 не може вважатися добросовісним набувачем спірного майна, оскільки остання, будучи наближеною особою до директора ТОВ «Лорбук», знала про незаконність набуття ТОВ «Лорбук» права власності на спірні нежитлові приміщення, а отже й про відсутність права у цього товариства відчужувати спірне майно на законних підставах, оскільки на день укладення оспорюваного договору купівлі-продажу спірних приміщень між ТОВ «Лорбук» та ОСОБА_3, спірні нежитлові приміщення належали на праві власності ТОВ «Лорбук», а договір від 16 липня 2008 року про їх придбання останнім був чинним.

Відповідно, суд також дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог прокурора про зобов'язання ОСОБА_3 звільнити нежитлові приміщення з АДРЕСА_2 повернувши їх Київській міській раді; та усунення перешкод у здійсненні права власності на майно шляхом виселення ОСОБА_7

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції в частині вирішення вимог прокурора та вимог ВГОТ «Знання» України про визнання недійсним договору оренди нежитлових приміщень по АДРЕСА_2, що укладений 04 січня 2011 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_7; про визнання за ВГОТ «Знання» України права користування вказаними нежитловими приміщеннями на умовах договору оренди № 08/00 від 01 березня 2000 року, що укладений між Державним комунальним підприємством житлового господарства Старокиївського району міста Києва та ВГОТ «Знання» України; та витребування від ОСОБА_7 на користь ВГОТ «Знання» України нежитлових приміщень для їх подальшого використання на умовах оренди, оскільки такі висновки не відповідають матеріалам справи та нормам матеріального права.

Задовольняючи вказані вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ВГОТ «Знання» України користувалося спірними приміщеннями на правах оренди на підставі договору оренди № 08/00 від 01 березня 2000 року, укладеним з Державним комунальним підприємством житлового господарства Старокиївського району міста Києва терміном дії оренди до 01 січня 2011 року. Після спливу вказаного строку ОСОБА_3 не надіслала ВГОТ «Знання» України попередження про припинення дії договору оренди, натомість уклало договір оренди приміщень із ОСОБА_7, що суперечить положенням ч. 1 ст. 777 ЦК України.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, у лютому 2011 року ВГОТ «Знання» України зверталося до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Лорбук», ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними, витребування майна, виселення та вселення, в якому, зокрема, просило визнати недійсним Договір оренди нежитлових приміщень по АДРЕСА_2 загальною площею 121,30 кв.м, який укладений 04 січня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7; витребувати спірні приміщення у ОСОБА_3 та виселити ОСОБА_3 з цих приміщень; виселити ОСОБА_7 із спірних приміщень.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 14 квітня 2015 року, яке набрало законної сили, було відмовлено у задоволенні вказаних вимог ВГОТ «Знання» України.

При цьому, судом було установлено, що договір оренди № 08/00 від 01 березня 2000 року є розірваним, а ВГОТ «Знання» України не має речового права користуватися спірними приміщеннями та захищати це право у зв'язку з його порушенням. Після спливу вказаного терміну позивач ВГОТ «Знання» України не виконувало передбачені договором оренди обов'язки щодо оплати орендної плати, тобто фактично одноособово відмовилося від продовження договору оренди на тих же умовах (т.5, а.с.23-34).

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відтак, за відсутності у ВГОТ «Знання» України права користування спірними приміщеннями, у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення вимог прокурора про визнання недійсним договору оренди нежитлових приміщень по АДРЕСА_2, що укладений 04 січня 2011 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_7; та вимог ВГОТ «Знання» України про визнання за ВГОТ «Знання» України права користування вказаними нежитловими приміщеннями на умовах договору оренди № 08/00 від 01 березня 2000 року; та витребування від ОСОБА_7 на користь ВГОТ «Знання» України нежитлових приміщень для їх подальшого використання на умовах оренди.

З огляду на зазначені обставини є безпідставними і вимоги апеляційної скарги представника ВГОТ «Знання» України щодо мотивів задоволення судом першої інстанції позовних вимог ВГОТ «Знання».

Таким чином, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 травня 2016 року підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог Київської місцевої прокуратури № 10 в інтересах Держави в особі Київської міської ради, Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про визнання договору оренди недійсним, та в частині вирішення позовних вимог третьої особи, яка заявила самостійні вимоги, ВГОТ «Знання» України до ОСОБА_3, ОСОБА_7, треті особи: Київська міська рада, Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), позов в інтересах яких пред'явлено Київською місцевою прокуратурою №10, про визнання права користування та витребування майна, з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Також, враховуючи, що рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволення позовних вимог прокурора та ВГОТ «Знання» України, відповідно до положень ч. 5 ст. 88 ЦПК України підлягає скасуванню вказане рішення і в частині розподілу судових витрат.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, апеляційний суд вважає, що на кожну із сторін слід покласти ті судові витрати по сплаті судового збору, які вже були понесені нею, а саме позивачем при подачі позову, а відповідачами при поданні апеляційних скарг.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_4 інтересах Всеукраїнської громадської організації Товариства «Знання» України, заступника прокурора м. Києва Буряка О. в інтересах Держави в особі Київської міської ради, Головного управління охорони культурної спадщини Київської міської державної адміністрації відхилити.

Апеляційні скарги ОСОБА_1 в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Лорбук», ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 травня 2016 року в частині вирішення позовних вимог Київської місцевої прокуратури № 10 в інтересах Держави в особі Київської міської ради, Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про визнання договору оренди недійсним скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 травня 2016 року в частині вирішення позовних вимог третьої особи, яка заявила самостійні вимоги, Всеукраїнської громадської організації Товариство «Знання» України до ОСОБА_3, ОСОБА_7, треті особи: Київська міська рада, Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), позов в інтересах яких пред'явлено Київською місцевою прокуратурою №10, про визнання права користування та витребування майна скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 травня 2016 року в частині вирішення питання про розподіл судових витрат скасувати.

В решті рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 травня 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль