Справа № 740/2745/16-ц
Провадження № 2/740/915/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2016 року м.Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області

в складі: головуючої-судді ОСОБА_1

при секретарі Філоненко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ніжині справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору та за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась з позовом в якому вказала, що 13.10.2014 року між нею та ПУАТ «Фідобанк» укладено договір про надання споживчого кредиту за умовами якого банк надав їй кредит в розмірі 15200 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,99%, кінцевим строком повернення 12.10.2017 року. Вказаний договір просила визнати недійсним, оскільки при його укладенні порушені її права, як споживача. Так вона, як позичальник за договором, була позбавлена фактичної можливості вносити зміни до змісту кредитного договору, щодо істотних умов договору та відсоткової ставки, і при його укладені, мала можливість погодитись лише на ті умови, які запропоновані їй банком. Банк грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства, щодо надання позичальнику повної, всебічної, обєктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. При цьому, позивач зазначає, що встановлення у договорі його обов'язку, щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту, є несправедливою умовою договору в розумінні положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що свідчить про порушення банком під час укладення кредитного договору вимог положень Закону України «Про захист прав споживачів» стосовно заборони нечесної підприємницької практики. Крім того, позивач вказує, що третейське застереження, яке міститься в Правилах про надання банківських послуг, укладене з порушенням вимог п.14 ч.1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», оскільки на момент його укладення Закон містив заборону розгляду третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів. Вищевказане, на думку позивача, свідчить про те, що сторонами спірного кредитного договору не було досягнуто в належній формі згоди з усіх істотних умов договору, відповідачем не виконані норми Законів, тому в позивача немає підстав вважати, що оспорюваний кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства України. А відтак наявність всіх порушень є підставою згідно ст. 215 ЦК України, для визнання даного кредитного договору недійсним.

ПУАТ «Фідобанк» звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, у якій просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 13.10.2014 року № 901024 у розмірі 26140,81 гривень яка складається з: 15145,50 гривень заборгованості по тілу кредиту та 10995,31 гривень заборгованості за комісіями, пославшись на те, що свої зобовязання за договором Банк виконав, а ОСОБА_2 в односторонньому порядку відмовилася від виконання своїх зобовязань, у звязку з чим, станом на 18.08.2016 року виникла вищезазначена сума заборгованості. Також просив стягнути з ОСОБА_2 судовий збір.

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним ОСОБА_2 у судове засідання не зявилася, представник позивача надав суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи в його відсутність.

Представник відповідача за первісним позовом та представник позивача за зустрічним в судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи в його відсутність та письмові заперечення, щодо первісних позовних вимог. В запереченнях просить суд відмовити в задоволенні позову, так як позов є необґрунтованим.

Дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.

13 жовтня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» (далі Банк) та ОСОБА_2 (далі Позичальник) був укладений договір про надання споживчого кредиту №901024 (далі кредитний договір) (а.с 11), відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти в сумі 15200 гривень для задоволення поточних потреб, остаточний термін повернення кредиту 12.10.2017 року.

Відповідно до п. 1.3, п. 1.4 кредитного договору процентна ставка 1, яка нараховується на залишок суми основного боргу (строкова заборгованість) за користування кредитом: 0.0001 процентів річних. Процентна ставка 2, яка нараховується за користування Кредитом в разі наявності простроченої заборгованості щодо повернення кредиту на суму простроченої заборгованості (суму основного боргу без врахування процентів), та складає 30.0001 процентів річних.

Як вбачається з кредитного договору представник Банку та ОСОБА_2 на кожному аркуші договору проставили свої підписи про ознайомлення з умовами Договору та про їх погодження (а.с 9).

Невідємним додатком до кредитного договору є Додаток №1 Детальний розпис загальної вартості платежів та визначення сукупної вартості Кредиту і реальної ставки та Графік погашення заборгованості яким встановлено, що Позичальник згідно умов Договору зобовязується повернути Банку кредит у таких розмірах, щоб станом на вказані в графіку дати сума заборгованості за кредитом не перевищувала встановлені ним розміри з яким ознайомлена та погодилась позивачка, про що проставила свій підпис.

13.10.2014 року перед підписанням кредитного договору позивачем була підписана Заява про прийняття пропозиції ПУАТ «Фідобанк» укласти договір комплексного банківського обслуговування, що являє собою безпосередньо договір комплексного банківського обслуговування.

Підписавши вказану заяву позивач дала згоду на те, що заява є підтвердженням укладення в письмовій формі Договору поточного банківського рахунку з використанням платіжного електронного засобу та договору про надання споживчого кредиту (з урахуванням надання споживчих кредитів, що розміщені на сайті банку, вказане викладене в п.1.11 кредитного договору).

Як встановлено судом в п. 1.12 кредитного договору позичальник погоджується з тим, що отримала в належному обсязі та вигляді всю інформацію про умови кредитування, ознайомилася і зрозуміла Умови надання споживчих кредитів, Тарифи та Правила користування платіжними картками та підтверджує, що вони прийнятні для неї та сприяють задоволенню споживчих потреб.

Отже позивач в повній мірі ознайомилась з умовами кредитування наданого їй банком.

Згідно ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

При цьому, у відповідності до положень ч. 1 ст. 626, ст. 627 та ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та положень «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; інші умови, передбачені законодавством.

На підставі зазначеного, суд вважає, що укладаючи Кредитний договір будь-яка сторона повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору.

Твердження ОСОБА_2 з приводу того, що умови кредитного договору щодо її обов'язку сплачувати щомісячну комісію за обслуговування кредиту, є несправедливими умовами договору в розумінні положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на увагу не заслуговують, оскільки в п. 1.12 кредитного договору позичальник погоджується з тим, що отримала в належному обсязі та вигляді всю інформацію про умови кредитування, ознайомилася і зрозуміла Умови надання споживчих кредитів, Тарифи та Правила користування платіжними картками та підтверджує, що вони прийнятні для неї та сприяють задоволенню споживчих потреб.

Крім того, згідно розділу ІІ кредитного договору, ОСОБА_2 своїм підписом заяви про надання споживчого кредиту та відкриття поточного рахунку з використанням електронних платіжних засобів підтвердила укладання з відповідачем вказаного договору на умовах, викладених у заяві, Правилах надання банківських послуг на умовах комплексного банківського обслуговування для клієнтів-фізичних осіб в ПАТ «Фідобанк», Умовах функціонування банківських рахунків з використанням електронних платежів та здійснення операцій за цими рахунками, Тарифах та Правилах платіжними картами, Умовах надання споживчих кредитів, з якими вона ознайомилась, погодилась та зобов'язалась виконувати.

Таким чином, оскільки шляхом підписання Кредитного договору позивач фактично була повідомлена відповідачем в письмовому вигляді про повну інформацію про умови кредитування, суд вважає, що вона була обізнана щодо умов виконання своїх зобов'язань перед банком, усвідомлювала їх правові наслідки, обсяг своєї відповідальності та заперечень не мала.

Також, як на підставу для задоволення первинного позову, ОСОБА_2 посилається на те, що третейське застереження, яке міститься в оспорюваному договорі, укладене з порушенням вимог п.14 ч.1 ст. 6 Закон України «Про третейські суди», оскільки на момент його укладення Закону України містив заборону розгляду третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів.

Між тим, вказані посилання позивача є помилковими та не узгоджуються із нормами законодавства та умовами підписаного ним договору з огляду на наступне.

Так, згідно ст.17 ЦК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків встановлених законом.

У відповідності до ч.1 ст.5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно ст.12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження у договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Водночас, Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VI «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» , що набув чинності 02 березня 2011 року, частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Обмеження щодо підвідомчості справ третейським судам, встановлені вказаною нормою стосуються виключно справ у спорах щодо захисту прав споживачів, та не поширюється на інші справи, зокрема на справи у спорах про захист прав банківських установ, що випливають з договорів кредиту, а також прав позичальників - фізичних осіб, не пов'язаних і захистом прав споживачів.

В свою чергу, відповідно до п.11.2 Правил надання банківських послуг, всі спори, які виникають при виконанні ДКБО, Умов банківських продуктів та Тарифів, припиненні, зміні, визнанні недійсними повністю або частково, або у зв'язку з ними, або випливають з них, підлягають розгляду за вибором позивача у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з Регламентом третейського суду, або у судах загальної юрисдикції відповідно до підвідомчості та підсудності, встановлених чинним законодавством України.

Таким чином, вказаним пунктом Правил не обмежено сторони у праві звернення до суду за їх вибором, що спростовує твердження позивача про обмеження його прав вказаним третейським застереженням.

Пункт 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним» № 9 від 06.11.2009 року вказує на те, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Отже суд не може визнати договір недійсним з підстав, що сторони не досягли згоди щодо хоча б однієї його істотної умови, як це просить в позові ОСОБА_2, адже такий договір є неукладеним (не відбувся) та не може бути визнаний недійсним судом.

Відповідно до п.3 ст.3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості, отже позивач була вільною у виборі банківської установи та обрала відповідача.

Згідно ч.6 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 не скористалась своїм законодавчо закріпленим правом відкликати свою згоду на укладення договору, отже прийняла умови кредитного договору. Проте, на відміну від Банку свої зобовязання за договором не виконувала, про що свідчить заборгованість у розмірі 26140,81 гривень яка складається з: 15145,50 гривень заборгованості по тілу кредиту та 10995,31 гривень заборгованості за комісіями (розрахунок на а.с. 45-53), розмір якої з боку ОСОБА_2 жодними доказами не спростований.

Згідно до вимог ст. ст. 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися сторонами належним чином у встановлені строки.

Нормами ч. 2 ст. 1050 ЦК України передбачено право позикодавця, в разі прострочення повернення чергової частини позики, вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати належних йому відсотків.

З огляду на викладене судом не встановлено підстав для визнання кредитного договору з мотивів наведених позивачем, недійсним, тому в задоволенні первісного позову слід відмовити, натомість, зустрічний позов про стягнення заборгованості за кредитним договором є обґрунтованим, підтвердженим належними доказами з боку Банку, у звязку з чим підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ПУАТ «Фідобанк» слід стягнути 1378 гривень у повернення сплаченого судового збору .

Керуючись ст.ст.213 - 215 ЦПК України, ст.ст. 11, 18, Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 6, 203, 212, 215, 525, 627, 638, 651, 654, 1054 ЦК України суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» про визнання недійсним кредитного договору відмовити.

Зустрічний позов Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 13.10.2014 року № 901024 у розмірі 26140 (двадцять шість тисяч сто сорок) гривень 81 копійка.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) гривень у повернення сплаченого судового збору.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернігівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-ти денний строк апеляційної скарги.

Суддя Ніжинського

міськрайонного суду ОСОБА_1