У Х В А Л А І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 22 червня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Луспеника Д.Д., суддів: Дербенцевої Т.П., Попович О.В., Журавель В.І., Савченко В.О., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Біленьківської селищної ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, - за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 24 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 03 вересня 2015 року, в с т а н о в и л а: У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, яка належить йому на праві приватної власності згідно державного акту від 30.10.1997 року. Зазначав, що на належній йому земельній ділянці ОСОБА_4 незаконно проживає, у зв'язку з чим просить усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом її повернення. 25 червня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до управління Держземагенства у м. Краматорську Донецької області, Біленківської селищної ради, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2, посилаючись на те, що він 16 вересня 2011 року придбав за договором купівлі-продажу у ОСОБА_5 житловий будинок АДРЕСА_1 Звернувшись до Біленківської селищної ради із заявою про приватизацію земельної ділянки, на якій розташований його будинок, йому було відмовлено, оскільки ще у 1997 року дана земельна ділянка приватизована ОСОБА_3 та видано останньому державний акт на право приватної власності на землю. Однак він вважає, що відповідно до ст. 377 ЦК України особа, яка придбала житловий будинок, має право приватної власності і на землю, на якій знаходиться будинок. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 24 липня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 03 вересня 2015 року рішення Краматорського міського суду Донецької області від 24 липня 2015 року залишено без змін. У поданій касаційній скарзі скаржник ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду Донецької області від 03 вересня 2015 року, рішення Краматорського міського суду Донецької області від 24 липня 2015 року в частині відмову у задоволенні його позовних вимог, ухвалити в цій частині рішення про задоволення позовних вимог. Судові рішення в частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою не оскаржується, тому в касаційному порядку не переглядається (ст.335 ЦПК України). Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, ознайомившись із запереченнями на касаційну скаргу, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне. Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права. Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. У справі, яка переглядається, суди встановили, що на підставі рішення Біленківської селищної ради від 30.09.1997 року ОСОБА_3 була передана у приватну власність земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0700га в межах з планом, та видано державний акт на право приватної власності на землю за реєстровим номером НОМЕР_1. Згідно договору купівлі - продажі від 16 вересня 2011 року ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_5 житловий будинок АДРЕСА_1 який знаходиться на спірній земельній ділянці. Договір купівлі-продажу зазначеного житлового будинку 15 жовтня 2011 року зареєстрований у Краматорському БТІ за № 34197046. На час розгляду справи державний акт на право власності на земельну ділянку та договір купівлі-продажу будинку є дійсними. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на законних підстава володіють земельною ділянкою і є рівними у своєму праві власності. Підпунктом «ґ» пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» передбачено, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати, статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем Встановлено, що відчуження будівлі було здійснено власником будівлі, але не власником чи користувачем земельної ділянки. ОСОБА_5 будинок, який розташований на спірній земельній ділянці, перейшов по спадщині, що підтверджено рішенням апеляційного суду Донецької області від 06 грудня 2012 року, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання свідоцтва про право на спадщину та договору купівлі-продажу недійсними (а.с.13). За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України № 6-253цс від 13 квітня 2016 року. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Таким чином, при вирішення спору суди не врахував положення статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) й не встановив всіх фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення справи. За таких обставин відповідно до ст. 338 ЦПК України судові рішення судів першої та апеляційної в частині вирішення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Біленьківської селищної ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою підлягають скасуванню, справу передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково. Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 24 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 03 вересня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Біленьківської селищної ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою скасувати, справу в цій частині передати до суду першої інстанції на новий судовий розгляд. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий Д.Д. Луспеник Судді: Т.П. Дербенцева В.І. Журавель О.В. Попович В.О. Савченко