Справа № 729/598/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

30 серпня 2016 р. Бобровицький районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Демченко Л.М.,

при секретарі Горлач Д.А.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1, відповідача

ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бобровиця цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 05.04.2014 року відповідач, під розписку, власноруч ним написану і підписану позичив у нього позику в сумі 9500 доларів США, які зобов`язався повернути. Незважаючи на те, що пройшло понад два роки від дня отримання позики, відповідач не повернув йому суми позики та ухиляється від її повернення на даний час. Неодноразово він звертався з вимогою про повернення позики до відповідача, надсилав письмову заяву-вимогу про повернення суми боргу, останній обіцяв повернути борг найближчим часом, однак на заяву- вимогу не відреагував і зобов`язання не виконав і на даний час. Тому просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг за договором позики в сумі 240594 гривні 00 коп. з розрахунку, що курс долара США на час звернення із позовом до суду складає 25, 325663 грн. за 1 долар США.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові.

Відповідач позовних вимог не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, пояснивши при цьому, що, написанням розписки він підтверджував, що в майбутньому буде укладений договір позики у разі наявності у ОСОБА_4, відповідної суми, а тому передачі грошових коштів йому від позивача в справі не було. Окрім цього, зазначив, що заяви-вимоги про повернення суми боргу ні він, ні члени його сім`ї не отримували.

Представник відповідача в судовому засідання заперечував проти задоволення позову. При цьому вказував, що відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України був би складений договір позики, а не розписка. В ній не обумовлений факт передання та отримання грошей, а це свідчить про намір ОСОБА_2 отримати кошти в майбутньому, а не в момент написання розписки. Крім того зазначав, що переведення іноземної валюти в українську гривню при розрахунку суми боргу позивачем слід було здійснювати за курсом, співвідношення долара США до гривні станом на 05 квітня 2014 року , у разі надання коштів на дану дату.

Свідок ОСОБА_5, в судовому засіданні пояснила, що її чоловік не брав у позивача у борг коштів при написанні розписки. Він мав намір це зробити в майбутньому, при умові що у ОСОБА_4 буде необхідна їм сума на лікування батька, однак після смерті батька потреба у грошах відпала. Також зазначила, що вона, як і її чоловік, не отримували від позивача заяву-вимогу про повернення боргу. З ними проживають тільки двоє неповнолітніх дітей, інших членів сімї вони не мають.

Свідок ОСОБА_6, в судовому засіданні підтвердила факт передачі у борг 9500 доларів США її чоловіком, відповідачу в справі. Стверджувала, що у позивача із відповідачем були дружні стосунки, тому чоловік не вагаючись дав гроші у борг. Вона сама була присутня при передачі грошей та написанні розписки. Відповідач обіцяв, що найближчим часом поверне борг, але свої зобовязання не виконав, незважаючи на неодноразові нагадування, як із її боку, так із боку чоловіка про повернення коштів.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, свідків, суд приходить до наступного висновку, виходячи із слідуючого.

Відповідно до частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з вимогами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 05.04.2014 року ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_4 9500 доларів США, які зобов`язувався повернути, що підтверджується розпискою ОСОБА_2 від 05.04.2014 року (а.с.5).

В висновку Верховного суду України щодо застосування норм права, викладеному у його постанові від 02.07.2014 року, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права зазначено, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника.

Факт передання коштів відповідачу по справі в день написання розписки про отримання позики підтвердила допитана в судовому засіданні і свідок ОСОБА_6 Крім того з тексту оригінала розписки вбачається, що ОСОБА_2 бере у ОСОБА_4, у борг 9500 доларів США, в день написання розписки, тобто 05.04.2014 року. Тому суд не приймає до уваги твердження відповідача та його представника проте що розписка написана з метою отримання позики від позивача по справі, в майбутньому, за умови наявності у останнього відповідної суми коштів.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено, що 10.10.2014 року ОСОБА_4, надіслав на адресу ОСОБА_2, заяву-вимогу про повернення суми боргу, яку останній отримав 16.10.2014 року, що підтверджується оригіналом рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. ( а.с. 39). Заперечуючи про отримання заяви-вимоги відповідач, всупереч вимогам ст.ст. 57-60 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень. В свою чергу позивач надав суду оригінал вищезазначеного повідомлення в якому є підпис особи в одержанні листа та дата його отримання і тому даний доказ не викликає у суду сумнівів у його достовірності та підтвердженні факту отримання вищезазначеного документу відповідачем.

В вищезазначеній постанові Верховного Суду України також вказано, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України ( частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом ( частина друга статті 192 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити і в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом ( частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу( тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України- гривня.

Отже, вищевикладене спростовує доводи відповідача та його представника відносно того, що позивачу слід було визначати суму боргу не в гривнях, як він зазначив, а у долах США, а тому вони не приймаються до уваги судом.

Згідно з вимогами ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 496, курс долара США встановлюється щоденно. Станом на день звернення із позовом офіційний курс гривні до доллара США встановлено в розмірі 25,325663 грн., за 1 долар США, що підтверджується довідкою банківської установи ( а.с. 8).

Підтверджень того, що суму боргу слід обраховувати до офіційного курсу гривні до долара США станом на 05.04.2014 року, як стверджували відповідач та його представник, останніми суду не надано, а тому суд вважає, що сума боргу, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 240594 грн. 00 коп. ( 9500х 25,325663).

Суд також не бере до уваги покази свідка ОСОБА_5, відносно того, що відповідач не отримував кошти від ОСОБА_4, оскільки про це їй стало відомо від самого відповідача, який є її чоловіком, а тому суд вважає, що вона заінтересована в результаті розгляду даної справи.

Частиною першою статті 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Оскільки позов задоволений в повному обсязі, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в сумі 2405 грн.94 коп., сплачений останнім при подачі позову до суду ( а.с. 18).

Керуючись ст. 99 Конституції України, ст. ст. 526, 533, 1046, 1047, 1049, ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215, 218, ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_4 - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики в сумі 240594 (двісті сорок тисяч п`ятсот дев`яносто чотири ) гривні 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 2405 ( дві тисячі чотириста пять) гривень 94 коп. в повернення судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Чернігівської області через Бобровицький районний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь в справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення суду, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення .

Суддя