Справа № 375/1746/15-ц Головуючий у І інстанції Литвин О. В.
Провадження № 22-ц/780/2603/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1.
Категорія 8 09.06.2016
УХВАЛА

Іменем України

09 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Мельника Я.С., Матвієнко Ю.О.,

при секретарі: Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 24 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні майном, -

встановила:

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 24 лютого 2016 року у задоволенні зазначеного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач. подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року „Про судове рішення у цивільній справі зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що в період з 28.09.1991 року по 24.11.2015 року відповідачі у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого за спільні кошти збудували по вул. Енергетиків в смт. Рокитне Київської області житловий будинок. В 2015 році відносини між відповідачами загострилися, що в кінцевому результаті призвело до розірвання 24.11.2015 року їх шлюбу. Всі кімнати будинку, і в тому числі спальна кімната, загальна кімната, дитяча кімната та кухня, на даний час укомплектовані меблями і в тому числі видом меблів, який є в переліку спірного майна за даним позовом.

Вказані встановлені судом обставини визнаються сторонами спору, не оспорюються ними, а тому відповідно до положень ст. 61 ЦПК України додатковому доказуванню не підлягають.

Разом з тим, обставини придбання позивачем за власний рахунок в період з червня 2010 року по травень 2011 року вказаного нею спірного майна та передачі останнього відповідачам у користування на умовах позички, як про це зазначає вона у своєму позові та на чому наголошувала у судовому засіданні сторона позивача, є спірними.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони просять вирішити спір саме шляхом витребування спірного майна з незаконного володіння відповідачів та шляхом зобовязання відповідачів не чинити позивачеві користуватися належним йому на праві власності спірним майном, оскільки вважають, що останні користуються ним незаконно. Тобто, не на підставі зазначених ними у позові правових підстав (ст.ст. 827, 828, 831, 836 ЦК України, що містяться у главі 60 останнього - «Позичка»), а з підстав витребування майна з чужого незаконного володіння, спірні відносини з приводу чого регулюються положеннями глави 29 ЦК України і в тому числі ст. 387 цього Кодексу.

Відповідно до статті 387 ЦК України та частини третьої статті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 397 ЦК Україн и фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Враховуючи положення зазначених норм та обставини справи, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про витребування майна з чужого незаконного володіння та зобовязання не чинити перешкоди у користуванні майном є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на встановлених обставинах справи та законі, а тому суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, то вони також є необґрунтованими, оскільки вони були предметом розгляду в суді першої інстанції, перевірялись судом і їм була надана належна правова оцінка.

У звязку з викладеним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, то вони не містять жодних доказів які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції судового рішення.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315, ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 24 лютого 2016 року залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: