Справа № 137/1084/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" липня 2016 р.

Літинський районний суду Вінницької області

в складі: головуючої судді Білик Н.В.

з участю секретаря Хижук Л.І.

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок.

В С Т А Н О В И В:

До суду звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок.

В позові зазначають, що 09 листопада 2003 року було укладено шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . В період шлюбу у сім'ї народилось троє дітей і сім'я має статус багатодітної. Після укладення шлюбу постало питання щодо придбання для подружжя будинку. Позивачі на той час ще не мали такої можливості, тому придбати будинок їм допомогла мати чоловіка -ОСОБА_3, на умовах того, що позивачі повернуть їй грошові кошти. Тому, для підстрахування вона оформила право власності на житловий будинок на власне ім'я (договір дарування будинку НОМЕР_1 від 04.11.2004 р).

В даному будинку позивачі почали проживати з 2005 року і в ньому народилися і проживають їх спільні діти .

За роки спільного подружнього життя позивачі їздили на роботу в м.Москву, Російської Федерації, щоб повернути грошові кошти за придбаний їм будинок.

Грошові кошти за придбаний будинок за адресою: АДРЕСА_1 було повернуто ОСОБА_3 в повному обсязі в розмірі еквівалентному 2000,00 (дві тисячі) доларів США.

Фактично між сторонами було укладено усний договір купівлі-продажу і позивачі стали власниками даного житлового будинку з наявними господарськими будівлями.

ОСОБА_1 попросила чоловіка ОСОБА_2 дані дії підтвердити юридично, хоча б відібрати у матері розписку про отримання коштів за купівлю будинку. Однак чоловік заспокоїв її і запевнив, що його мати ніколи не претендуватиме на їх спільне майно, в тому числі і на будинок.

Через деякий час життєві обставини змінилися. 16 вересня 2013 року рішенням Літинського районного суду Вінницької області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано . З того часу ОСОБА_3, почала вимагати від ОСОБА_1 звільнити будинок так, як вона юридично являється його власником. Щодо неї та її неповнолітніх дітей ОСОБА_3 періодично здійснює фізичне та психічне насильство , виганяє з будинку, псує майно.

ОСОБА_1, хворіє і потребує оперативного лікування, від якого відмовилася через відсутність коштів. Син, ОСОБА_2, є інвалідом з дитинства і потребує особливого догляду та лікування. Дочка, ОСОБА_4, теж постійно хворіє . Тому, через скрутне матеріальне становище не має змоги придбати інше житло.

Отже, як вже було вище зазначено, позивачі сплатили ОСОБА_3 грошові кошти в еквіваленті 2000,00 (дві тисячі) доларів США, які вона прийняла. Натомість вони прийняли будинок і проживали в ньому як фактичні його власники.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, «Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається».

Житловий будинок з господарськими будівлями придбаний позивачами в період щлюбу у належить їм на праві спільної сумісної власності , розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на дане майно.

Тому звернулись із даним позовом до суду та просять визнати дійсним усний договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1, укладений 2005 року між ОСОБА_1, ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_3 з іншої сторони, а також визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на вказаний житловий будинок з господарськими спорудами , стягнути із відповідача на їх користь судові витрати.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позов підтримала та просить задовільнити. Суду пояснила, що після одруження із ОСОБА_2 виникла потреба у власному помешканні. Так, як вони не мали коштів на придбання будинку, його мати ОСОБА_3 погодилась допомогти. Вона придбала за 2 тис. дол. США будинок АДРЕСА_1. ОСОБА_3 постійно працювала на будівництві в м. Москві. Влітку 2004 року, ОСОБА_1 разом із своєю мамою та чоловіком ОСОБА_2 також поїхали на роботу в Москву. Там вони протягом 3 місяців працювали на будівництві. Усі зароблені кошти забирала собі ОСОБА_3 , тобто вони відробляли борг за придбаний будинок. Після повернення із Російської федерації ОСОБА_1 із ОСОБА_2 поселились у придбаному будинку . В даному будинку народились їх троє дітей. За кошти отримані в якості допомоги по народженню дітей в сумі більше 50 тис. грн. в будинку проводились ремонтні роботи, купувались меблі. Таким чином гроші в сумі 2 тис. дол. США були передані ОСОБА_3 в якості плати за будинок, однак жодного документу не було оформлено . Протягом майже десяти років вона проживала в будинку як господар. Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 почала вигонити її та дітей із будинку.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився , подав заяву про розгляд справи без його участі , позов підтримав.

Представник відповідача ОСОБА_5 позов не визнала, суду пояснила , що вона є дочкою ОСОБА_3 У ОСОБА_3 був старенький будинок в АДРЕСА_2. В даному будинку були зареєстровані і проживали вона, її діти та онуки. Так, як будинок уже розвалювався, був у аварійному стані , ОСОБА_3 у 2004 році придбала будинок по АДРЕСА_1. Саме в цей період її син ОСОБА_6 одружився із ОСОБА_1 і мати дозволила їм поселитись у новому будинку. Мати постійно була на роботі в Москві, однак у даному будинку у неї була обладнана кімната де вона зберігала свої речі і проживала, коли поверталась із Москви. Наміру продавати даний будинок у неї не було тому, що вона не має іншого житла.Ніяких угод щодо будинку мати не укладала. Після розлучення ОСОБА_2 із ОСОБА_1 між матір'ю та колишньою невісткою почали виникати конфлікти.

Свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 суду пояснили, що живуть по сусідству із ОСОБА_1 Їм відомо, що ОСОБА_3 придбала спірний будинок для сина з невісткою. Потім вони повернули їй гроші і стали повноправними власниками будинку.

Свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . пояснили, що влітку 2004 року були на роботі в Росфйській Федерації разом із сторонами по справі. Їм відомо, що ОСОБА_1, її мама та чоловік ОСОБА_10 працювали три місяці літа на будівництві , однак усі зароблені гроші забирала собі ОСОБА_3 в рахунок плати за придбаний будинок.

Свідки ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16. ОСОБА_17 та ОСОБА_18 суду пояснили, що ОСОБА_3 придбала спірний будинок для себе. У неї в будинку була обладнана кімната де вона проживала коли поверталась із Москви. Дітям вона лише дозволила проживати в будинку.

Вислухавши учасників процесу, вивчивши документи, які є у справі суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Із копії рішення Літинського районного суду від 16.09.2013 року (а.с.19) судом встановлено, що сторони по справі, ОСОБА_2 та ОСОБА_19 перебували у зареєстрованому шлюбі із 09 листопада 2003 року по 16 вересня 2013 року. Копії свідоцтв про народження (а.с.13-15) підтверджують, що позивачі по справі мають трьох дітей: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_20, ІНФОРМАЦІЯ_3 Копії посвідчення та довідки із УПСЗН Літинської РДА (а.с.11-12) свідчать про те, що сім'я ОСОБА_1 має статус «Багатодітна сім'я» та право на пільги передбачені законодавством для багатодітних сімей.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є власником спірного будинку. Із копії договору дарування будинку(а.с.16) встановлено, що 04.11.2004 року ОСОБА_21 передав безоплатно у власність, а ОСОБА_3 прийняла у дар належний на праві власності дарувальнику житловий будинок з господарськими спорудами , що знаходиться в с.Бірків по вул.Вишнева, 10 Літинського району, Вінницької області. Копія витягу з Державного реєстру правочинів (а.с.72) підтверджує, що 04.11.2004 р. у реєстр внесено відомості про реєстрацію договору дарування вищевказаного житлового будинку з господарськими спорудами, дарувальником значиться - ОСОБА_21, обдарованою - ОСОБА_3 Із копії реєстраційного посвідчення (а.с.73) вбачається, що ОСОБА_3, 04 липня 2005 року, зареєструвала на себе будинковолодіння АДРЕСА_1. Крім того, 04.07.2005 р. внесені зміни, щодо власника будинку і в технічну документацію, єдиними стовідсотковим власником є ОСОБА_3 (а.с.74-78). Копія робочого проекту (а.с.79-89) підтверджує, що відповідач по справі проводила газифікацію будинку у 2007 році. Із копії домової книги (а.с.90) встановлено, що 10 квітня 2007 року, у будинку АДРЕСА_1, зареєстрована лише одна особа - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4

Таким чином, усі вищенаведені документи підтверджують факт того, що ОСОБА_3 усю документацію на будинок, в тому числі технічну, виготовляла уже після 2005 року, тобто після періоду , в якому за твердженнями позивачів відбулась купівля-продаж спірного будинку. Вона проводила газифікацію, зареєструвала у будинку лише себе, тобто вона прагнула користуватися своєю власністю самостійно і не мала жодного волевиявлення та наміру в подальшому відчужувати будинок, а саме укладати договір купівлі-продажу із сином та невісткою. Крім того, із показань свідків, як із сторони позивачів так і зі сторони відповідачів встановлено, що у спірному будинку була обладнана кімната ОСОБА_3 в якій зберігались її речі і там вона проживала коли поверталась з Москви, позивачі даною кімнатою не користувались. Дані докази в сукупності спростовують твердження позивачів про те, що договір купівлі-продажу між ними та відповідачкою фактично був укладений в 2005 році і обидві сторони домовились про всі істотні умови та виконали їх. Крім того, заслуговує на увагу те, що ОСОБА_3 спірний будинок було подаровано в листопаді 2004 року. Із пояснень позивачки та свідків встановлено, що вона разом із чоловіком та мамою усе літо 2004 року працювала в Москві на будівництвах і зароблені ними гроші забирала ОСОБА_3 як плату за будинок. Нелогічними видаються пояснення позивачки ОСОБА_1 щодо того, що гроші для придбання будинку вони заробили і віддали відповідачці влітку 2004 року, тоді коли ОСОБА_3 стала власником будинку лише восени 2004 року, а договір купівлі- продажу взагалі було укладено в 2005 році , точної дати позивачка назвати не може.

За твердженнями позивачки ОСОБА_1, окрім 2 тис. дол. США , які вони віддали ОСОБА_3 як плату за будинок, вона вклала в ремонт будинку більше 50 тис. грн.. На підтвердження цього надала копії довідок із УПСЗН Літинської РДА (а.с.136-140), які підтверджують , що ОСОБА_1 отримувала одноразову допомогу при народженні дітей та допомогу по догляду за дитиною до 3-х річного віку, в такі періоди: з 01.09.2010 по 31.05.2013 - 53818,96 грн.; з 27.05.2005 по 03.03.2009 - 16683,08 грн., з 01.07.2005 по 30.06.2006 - 2087,24 грн., з 30.11.2011 по 31.07.2015 - 54721,23 грн., з 01.02.2014 по 31.07.2015 - 31627,73 грн. Із копії акту обстеження матеріально-побутових умов (а.с.129) судом встановлено, що ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_1 разом із дітьми. В будинку проведені ремонтні роботи, що підтверджує твердження позивача про те, що вона дійсно за власний кошт робила ремонт та облаштовувала вищевказаний будинок.

В судовому засіданні встановлено, що між сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 дійсно були певні грошові розрахунки . Однак наявність таких розрахунків не доводить укладення договору купівлі-продажу спірного будинку. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 не позбавлена можливості вибрати інший спосіб захисту свого порушеного права, та право на відшкодування витрачених коштів на ремонт будинку.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

За змістом статті 210, частини третьої статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації.

Згідно зі статтею 657 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Таким чином, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін. Договір купівлі-продажу житлового будинку (або його частини) підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Дана позиція висловлена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 року № 6-162цс12 та від 19.06.2013року.

Згідно ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У позові піднімається питання про визнання дійсним договору купівлі-продажу укладеного в 2005 році , тому до даних правовідносин застосовується законодавство чинне на час виникнення правовідносин. З 01.01.2013 року у Цивільний кодекс України внесли суттєві зміни, пов'язані зі скасуванням державної реєстрації правочинів, однак до даний правовідносин вони не застосовуються .

Відповідно до ст. 328ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Правочин, на підставі якого позивачі вважають , що набули право власності на будинок не може бути визнаний судом дійсним, тому немає жодної правової підстави для визнання за позивачами права власності на спірний будинок.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому в даному випадку судові витрати понесені позивачами не відшкодовуються.

Відповідно до ст.1 Протоколу №1 Європейської конвенції з прав людини «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При розгляді справи жодних законних підстав для позбавлення ОСОБА_3 права власності на будинок не встановлено.

Керуючись ст. 210,220, 640, 657, ст. 213-215 ЦПК України -

ВИР І Ш И В:

У задоволенні позову про визнання дійсним усного договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1, укладеного 2005 року між ОСОБА_1, ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_3 з іншої сторони, а також у визнні за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права спільної сумісної власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями -відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Літинський районний суд протягом 10 днів.

Суддя : Білик Н. В.