Провадження №22-ц/784/1788/16
Провадження №22ц/784/1788/16 Доповідач апеляційної інстанції: Шаманська Н.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Шаманської Н.О.,

суддів: Данилової О.О., Лівінського І.В.,

із секретарем судового засідання: Гавор В.Б.

за участю: прокурора - Кадєєвої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

заступника прокурора Миколаївської області

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 5 травня 2016 року за позовом

заступника прокурора Миколаївської області в інтересах держави

до

Миколаївської міської ради,

ОСОБА_3

про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року заступник прокурора Миколаївської області в інтересах держави звернувся з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що рішенням Миколаївської міської ради № 36/25 від 12 грудня 2013 року ОСОБА_3 було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтовною площею 1422 кв.м з метою передачі у власність земельної ділянки площею 1000 кв.м, а в оренду - орієнтовною площею 422 кв.м. Наступними рішеннями Миколаївської міської ради № 42/44 від 24 липня 2014 року був затверджений проект землеустрою щодо надання ОСОБА_3 у власність та в оренду земельних ділянок, а саме: у власність 1000 кв.м , а в оренду - 217 кв.м, для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1.

Проте, вказані рішення прийняті з порушенням ст.ст. 4,87,88 ВК України, ст.ст. 58, 60, 186-1 ЗК України, оскільки зазначені земельні ділянки розташовані у водоохоронній зоні річки Інгул, в якій відповідно до п.10.4 розділу 10 ДБН 360-92 , будівництво житлових будинків заборонено.

Крім того, Генеральним планом м. Миколаєва, затвердженим рішенням Миколаївської міської ради №35/18 від 18 червня 2009 року, за адресою виділених земельних ділянок ОСОБА_3 передбачено розміщення зелених насаджень загального користування. А тому на ній заборонено господарське та інше будівництво, а також розміщення будинків і споруд.

До того ж, Правилами використання та забудови території м. Миколаєва, затвердженими рішенням Миколаївської міської ради № 15/41 від 17 жовтня 2003 року, спірна земельна ділянка належить до перспективної ландшафтної рекреаційної зони загального значення.

Посилаючись на те, що передача зазначених земельних ділянок була проведена з порушенням вимог земельного та водного законодавства України, прокурор просив визнати протиправним та скасувати п.1 р. 1 рішення Миколаївської міської ради № 36/25 від 12 грудня 2013 року щодо надання ОСОБА_3 дозволу на виготовлення проекту землеустрою в частині відведення у власність земельної ділянки площею 1 000 кв.м. із земель комунальної власності для будівництва житлового будинку. Визнати протиправним та скасувати п. 7 та п. 7.2 р. 4 рішення Миколаївської міської ради № 42/44 від 24 липня 2014 року щодо затвердження проекту землеустрою в частині відведення у власність ОСОБА_3 земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 1 000 кв.м., розташованої по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та надання у власність зазначеної земельної ділянки. Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на зазначену земельну ділянку на ім'я відповідача від 6 жовтня 2014 року.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 5 травня 2016 року в позові прокуратурі Миколаївської області відмовлено.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Миколаївської області, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та невірне застосування судом норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог,заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів щодо належності спірної земельної ділянки до земель водного фонду, оскільки фактичні розміри та межі прибережної захисної смуги відповідним проектом землеустрою не визначені. Крім того, суд вважав, що цільове призначення спірних земельних ділянок було змінено міською радою при виділенні ТОВ «ПівденьІнвестбуд» земельної ділянки, в яку входять і спірні земельні ділянки.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Миколаївської міської ради № 36/25 від 12 грудня 2013 року (п. 1 розділ 1) ОСОБА_3 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення йому земельної ділянки площею 1422 кв. м, для надання у власність площею 1 000 кв.м та для передачі в оренду терміном на 25 років - 422 кв. м. (а.с. 10).

Пунктами 7, 7.2 та 7.3 рішення Миколаївської міської ради № 42/44 від 24 липня 2014 року (розділ 4) затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та оренду загальною площею 1217 кв.м (ділянка № 1, площею 1000 кв.м для надання у власність; ділянка № 2, площею 217 кв.м - для передачі в оренду), для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1( а.с. 11).

В оскаржуваному рішенні Миколаївської міської ради про передачу спірних земельних ділянок у власність та оренду ОСОБА_3 зазначено, що ці земельні ділянки мають обмеження у використанні згідно з додатком 6 до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою КМУ № 1051 від 17 жовтня 2012 року.

Згідно з положеннями ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, крім інших, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Згідно зі ст. ст. 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду, та віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно їх повноважень.

За положеннями ч. 1 ст. 3 ВК України усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд.

У ч. 2 ст.3 ВК України визначено, що до водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об'єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.

Так, за положеннями ст. 4 ВК України, ст. 58 ЗК України до таких земель відносяться землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Крім того, за положеннями ч. 4 ст.88 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, у тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються ст. ст. 50-54 Закону України «Про землеустрій».

Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами і іншими водними об'єктами та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується окремий порядок надання та використання.

Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст.88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон.

Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-193цс14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для виконання.

Відповідно до інформації, викладеній в листі Заступника директора Державного підприємства «Миколаївський науково - дослідний та проектний інститут землеустою» від 14 жовтня 2014 № 01-13/528, зазначено про проведення цією установою замірів відстані від урізу води річки Інгул, про що складений відповідний план кадастрової зйомки. Відповідно до цього акту в місці розташування спірних земельних ділянок крутизна складає більше трьох градусів. Тому, кадастрова зйомка свідчить, що спірна земельна ділянка з урахуванням крутизни схилу понад 3 градуси (50м х 2 = 100м) входить в межі прибережної захисної смуги річки Інгул, яка відноситься до середніх річок (а.с.26-28).

За положенням ст. 60 ЗК України та 88 ВК України прибережна захисна смуга встановлюється вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності.

Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.

Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації.

У зв'язку з наведеним спірна земельна ділянка не могла бути виділена

ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, оскільки відповідно до наведених норм закону у прибережних захисних смугах уздовж річок будівництво таких споруд забороняється.

Помилковим є посилання суду на те, що спірні земельні ділянки не входили в межі прибережної захисної смуги річки Інгул, оскільки на час прийняття оскаржуваного рішення міської ради було чинним рішення Миколаївської міської ради № 17/4 від 31 травня 2012 року «Про затвердження робочого проекту «Встановлення водоохоронних зон та прибережних захисних смуг річок Інгул, Південний Буг і Бузького лиману на території землекористування м. Миколаєва» із змінами, внесеними рішенням Миколаївської міської ради від 12 грудня 2013 року № 39/9 та від 12 липня 2014 року № 42/21.

Так, з матеріалів справи вбачається, що вказане рішення постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2015 року скасовано. У зв'язку із скасуванням зазначеного рішення міськради втрачаються ті правові наслідки, які з нього випливають. Отже, межі водоохоронних зон та прибережних захисних смуг з урахуванням конкретної ситуації повинні були враховуватися відповідно до ст.88 ВК України та Порядку.

Крім того, у листі заступника Миколаївської міського голови від 29 вересня 2014 року зазначено, що земельна ділянка по вул. Флотській розташована в перспективній рекреаційній зоні ПР -2 загальноміського значення та визначена як зелена зона загального користування (а.с. 13-14, 21).

Відповідно до Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 року № 502 і який був чинним на час передачі ТОВ «ПівденьІнвестбуд» в оренду земельної ділянки, загальною площею 17 352 кв.м., в яку входила й спірна земельна ділянка, проект відведення земельної ділянки у разі зміни її цільового призначення погоджується або перепогоджується з органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини, а також підлягає державній землевпорядній експертизі, після якої замовник подає проектні матеріали відповідно до сільської, селищної, міської ради або до районної державної адміністрації для прийняття рішення.

Сільська, селищна, міська рада розглядає проектні матеріали та приймає рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки, яка розташована в межах населеного пункту. Рішення сільської, селищної, міської ради або відповідного органу виконавчої влади про зміну цільового призначення земельної ділянки є підставою для оформлення громадянину або юридичній особі державного акта на право власності на земельну ділянку із зміненим цільовим призначенням.

Виходячи з положень ст. 21 ЗК України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсним рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що стосовно спірної земельної ділянки Миколаївською міською радою приймалися рішення щодо зміни її з категорії землі рекреаційного призначення на землю забудови з дотриманням вказаного Порядку.

За такого, не можна погодитись із висновком суду, що рішенням Миколаївської міської ради № 13/69 від 4 липня 2007 року, зі змінами, викладеними у п. 26 рішення цієї ради № 47/44 від 25 червня 2010 року про передачу ТОВ «ПівденьІнвестбуд» в оренду строком на 6 років земельної ділянки, площею 17352 кв.м, було змінено цільове призначення земельної ділянки

Крім цього, на час ухвалення оскаржуваних рішень сплинув строк, на який вона передавалась ТОВ «ПівденьІнвестбуд» в оренду.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Миколаївської міської ради № 36/25 від 12 грудня 2012 року та № 42/44 від 24 липня 2014 року, щодо затвердження підстав та порядку надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою та передачі земельної ділянки у власність та оренду відповідачу прийняті з порушенням закону, у зв'язку з чим, зазначені пункти рішень є незаконними та підлягають скасуванню.

З матеріалів справи вбачається, що Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області 4 жовтня 2014 року за ОСОБА_3 зареєстроване право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, яка розташована у м. Миколаєві по АДРЕСА_1 (а.с.12).

Згідно із ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

У ч.1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до підпункту «б» ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними угод щодо земельних ділянок.

Згідно положеннями ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання угоди недійсною.

Враховуючи, що підставою для видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право власності на землю було рішення Миколаївської міської ради № 42/44 від 24 липня 2014 року, яке прийняте з порушенням вимог земельного та водного законодавства, то є підстави, передбачені ч. 1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України, для визнання його недійсним.

Однак, вирішуючи спір, суд першої інстанції зазначене не врахував, не з'ясував належним чином цільове призначення спірної земельної ділянки та можливість її перебування у приватній власності, та прийшов до помилкового висновку про законність оскаржуваного рішення Миколаївської міської ради.

З огляду на наведені обставини, рішення суду першої інстанції відповідно до пунктів 3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України слід скасувати і ухвалити нове про задоволення позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України слід стягнути з Миколаївської міської ради, якою прийняті оскаржувані рішення з порушенням вимог закону, на користь держави 730 грн. 80 коп. за подачу позовної заяви, а на користь прокуратури - 803 грн. 88 коп. витрат по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Миколаївської області задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 5 травня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов заступника прокурора Миколаївської області в інтересах держави задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати пункт 1 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 36/25 від 12 грудня 2013 року про надання ОСОБА_3 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1 000 кв.м. із земель комунальної власності для будівництва житлового будинку, з наданням адреси: АДРЕСА_1.

Визнати незаконним та скасувати пункти 7, 7.2, розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 42/44 від 24 липня 2014 року про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки з кадастровим № НОМЕР_1, площею 1000 кв.м, яка розташована по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Визнати недійсним та скасувати свідоцтво на право власності на земельну ділянку (серії НОМЕР_2, індексний номер 27715742), видане ОСОБА_3 6 жовтня 2014 року Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області.

Стягнути на користь держави з Миколаївської міської ради 730 грн. 80 коп. судового збору.

Стягнути на користь прокуратури Миколаївської області з Миколаївської міської ради 803 грн. 88 коп. витрат по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: О.О. Данилова

І.В. Лівінський