АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5435/16 Справа № 2-2113/11 Головуючий у 1 й інстанції - Казак С. Ю. Доповідач - Осіян О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2016 року м. Дніпро

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді - Осіяна О.М.,

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом виселення із житлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулись до суду з вищезазначеним позовом, який неодноразово уточнювали і в останній редакції зазначили, що в 1966 році ОСОБА_3 отримала ордер на вселення семи членів сім'ї в квартиру АДРЕСА_1, де і прописана разом із сином ОСОБА_2 по теперішній час.

У 1993 році дана квартира була приватизована на трьох членів сім'ї - ОСОБА_7, ОСОБА_3 та ОСОБА_2

У 1994 році ОСОБА_7 помер та належна йому 1/3 частина квартири перейшла до позивачів.

У 1993 році ОСОБА_2, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4, купили квартиру АДРЕСА_2, де зареєстровані відповідачі. Квартиру придбали з тією метою, що ОСОБА_3 переселиться до цієї квартири, а ОСОБА_2 з відповідачами переїдуть в квартиру АДРЕСА_3.

ОСОБА_3 пропонувала здійснити офіціальний обмін квартир, однак відповідачка ОСОБА_4 постійно відмовлялась оформити це документально.

26 листопада 2010 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано. Після цього ОСОБА_4 знов було запропоновано узаконити нотаріально обмін квартир, закріпивши за позивачами квартиру АДРЕСА_2, а за відповідачами - квартиру АДРЕСА_1. Проте, ОСОБА_4 відмовилась від цього, забрала ключі від квартири АДРЕСА_1, до вказаної квартири їх не пускає, виселятись до квартири АДРЕСА_4 за місцем прописки відповідачі не бажають, чим чинять їм перешкоди у користуванні та розпорядженні належним на праві власності майном. В зв'язку з цим, посилаючись в обґрунтування правових підстав пред'явленого позову на ст.ст. 16, 319-321, 386, 391 ЦК України, позивачі просили суд усунути їм перешкоди в користуванні, володінні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1, шляхом примусового виселення відповідачів із вказаної квартири.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3 задоволені частково.

Усунуто позивачам ОСОБА_2, ОСОБА_3 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з вказаної квартири відповідачки ОСОБА_4

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з відповідачки ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_2 державне мито в сумі 8 грн. 50 коп. та витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в сумі 37 грн.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить змінити рішення суду, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на недоведеність судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції посилався на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 березня 1989 року. Від шлюбу мають двох повнолітніх дітей - ОСОБА_6 та ОСОБА_5

На підставі ордеру № НОМЕР_1 від 09 червня 1969 року позивачка ОСОБА_3 вселилась до квартири АДРЕСА_1, де і прописана разом із сином ОСОБА_2 по теперішній час.

У 1993 році дана квартира була приватизована на трьох членів сім'ї - ОСОБА_7, ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Після смерті ОСОБА_7 05 лютого 1994 року право власності на належну йому частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом в рівних частках отримали позивачі та на теперішній час останні є єдиними співвласниками вказаної квартири.

В період перебування у зареєстрованому шлюбі позивачем ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_4 було придбано квартиру АДРЕСА_2, в якій в подальшому було зареєстровано відповідачів.

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2013 року в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було визнано право власності по 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 за кожним.

В період перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі за усною домовленістю між сторонами позивачка ОСОБА_3 переселилась до квартири АДРЕСА_2, а позивач ОСОБА_2 зі своєю сім'єю - відповідачкою ОСОБА_4 (дружиною) та дітьми ОСОБА_5, ОСОБА_6 вселились та проживали в АДРЕСА_1.

За рішенням суду від 26 листопада 2010 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано.

Після цього позивач ОСОБА_2 став мешкати разом зі своє матір'ю, позивачкою ОСОБА_3, в квартирі АДРЕСА_2, а відповідачі залишились проживати в належній позивачам квартирі АДРЕСА_3.

При ухваленні рішення судом враховані приписи ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 317, ч.ч.1, 2 ст. 319 ЦК України ст.ст. 321, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 150, ч. 1 ст. 156 ЖК України.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_4 вселилась до належної позивачам квартири АДРЕСА_5 за згодою останніх, як член сім'ї (дружина) позивача ОСОБА_2, в період перебування з ним у зареєстрованому шлюбі.

Після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 відповідачка ОСОБА_4 втратила статус члена сім'ї позивачів, будь-яких домовленостей та договорів між останніми щодо порядку користування квартирою відповідачкою ОСОБА_4 не досягнуто. Позивачі заперечували щодо подальшого проживання в квартирі відповідачки, а остання відмовляється від виселення з квартири в добровільному порядку та, таким чином, чинить перешкоди позивачам у реалізації їх права власності щодо вільного володіння та користування майном.

Також суд врахував, що відповідачка ОСОБА_4 за спірною адресою не зареєстрована, має інше власне житло (1/2 частину квартири АДРЕСА_2).

За вказаних вище обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачів в частині усунення ним перешкод з боку відповідачки ОСОБА_4 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення останньої з вказаної квартири, є обґрунтованими та підлягають задоволенню на підставі ст. 391 ЦК України.

Разом з тим, суд дійшов висновку, що в частині заявлених аналогічних вимог до відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 позивачам слід відмовити, оскільки вони, вселившись свого часу до спірної квартири за згоди останніх, як діти позивача ОСОБА_2 та онуки позивачки ОСОБА_3, набули право користування спірною квартирою, яке мають і після розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, оскільки після цього не втратили статус членів сім'ї позивачів.

Вирішуючи питання в порядку ст. 88 ЦПК України про розподіл судових витрат, суд дійшов висновку, що сплачені позивачем ОСОБА_2 державне мито в сумі 8 грн. 50 коп. та витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в сумі 37 грн. слід стягнути на його користь з відповідачки ОСОБА_4, відповідно до задоволених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції не надав правової оцінки тому факту, що відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_5, хоча і є членами родини позивачів, але зареєстровані та фактично проживають сумісно зі своєю матір'ю ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_2, а тому незаконно знаходяться в квартирі АДРЕСА_5, чим порушують конституційні права позивачів - власників цієї квартири, - безпідставні та не можуть бути прийняті до уваги.

У відповідності до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч.1, 2 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщення нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Таким чином, суд обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_4, вселившись до належної позивачам квартири АДРЕСА_5 за їх згодою, як член сім'ї (дружина) позивача ОСОБА_2, в період перебування з ним у зареєстрованому шлюбі, втратила цей статус після розірвання з ним шлюбу, тоді як відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6, вселившись свого часу до спірної квартири за згоди позивачів, як діти позивача ОСОБА_2 та онуки позивачки ОСОБА_3, набули право користування спірною квартирою, яке мають і після розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, оскільки після цього не втратили статус членів сім'ї позивачів.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, а із матеріалів справи вбачається, що передбачені ст. 309 ЦПК України підстави для скасування чи зміни судового рішення відсутні, і оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалене із додержанням норм процесуального права та у відповідності із нормами матеріального права.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: