Справа № 755/5865/15-ц
"08" червня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючої судді Яровенко Н. О.
при секретарі Бабченко Ю.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В подальшому, представником позивача були збільшені позовні вимоги, відповідно до яких просить стягнути з відповідача заборгованість на загальну суму 119448 грн. 34 коп., а також судовий збір.
Представник позивача в судове засідання не з'явився, надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, проти заочного рішення не заперечує, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Відповідач, представник відповідача в судове засідання не з'явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, а тому по справі необхідно постановити заочне рішення, відповідно до ст. 224 ЦПК України через неявку відповідача та її представника в судове засідання.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.
Пунктом 4.2. Кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язаний сплачувати щомісячно, відповідно до графіку повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК та інших актів цивільного законодавства.
Відповідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.
Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.
Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норм, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя».
Обгрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильного витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Представник відповідача, надав письмові заперечення в яких зазначає, що нарахування комісії є незаконним, з огляду на порушення ЗУ «Про захист прав споживачів». Також, вказує на невідповідність «Правил банківського обслуговування» на які посилається позивач.

Відповідно до п. 3.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року (далі «Правила»), Банки зобов'язання в кредитному договорі зазначити вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо).

Пунктом 3.6. Правил передбачено, що Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлена споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Враховуючи наведене, комісія повинна бути платою за конкретну послугу, тобто матеріальне або нематеріальне благо, яке надається банком позичальнику. Також, кредитний договір повинен містити обґрунтований розрахунок розміру комісії.

В даному випадку, ані кредитний договір, ані «Порядок споживчого кредитування» не містять чіткого розрахунку комісії за управління кредитом та не визначено за що саме вона сплачується.

Частиною 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Враховуючи зазначені положення законодавства, суд приходить до висновку, що здійснення нарахування комісійної винагороди за управління кредитом є неправомірною, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Така ж правова позиція висловлена у постанові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в ухвалі від 18.06.2014 року по справі № 6-16468св14.

Стосовно інших заперечень представника відповідача, у письмових поясненнях, то вони не приймаються до уваги у зв'язку з недоведеністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Суддя Верховного Суду України Григор`єва Л.І. у своїй правовій позиції, у справі № 6-100/цс-14, зазначає, що частиною третьою статті 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Зокрема, ст. 360-7 ЦПК України передбачено, що рішення ВСУ, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

З врахуванням обставин справи, того факту, що розмір пені значно перевищує розмір збитків, інших обставин, на думку суду, розмір пені слід зменшити та стягнути з відповідача на користь позивача пеню за несвоєчасну сплату простроченої кредитної заборгованості в розмірі 10000 грн. 00 коп.

Враховуючи вищенаведене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню: борг за кредитом з урахуванням індексу інфляції та 3% річних - 42418 грн. 59 коп., борг за відсотками з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних - 17373 грн. 19 коп., пеня за несвоєчасне повернення відсотків та кредиту - 10000 грн. 00 коп., а всього 69791 грн. 78 коп.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Пунктом 2.4. Постанови Пленуму вищого господарського суду України № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2014 року зазначено, що судовий збір в разі зменшення судом розміру пені покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення такого розміру.

В даному випадку, при обчисленні суми судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача, слід виходити із загальної суми заборгованості, яка задоволена судом (без врахування зменшення пені) - 85290 грн. 42 коп. (85290,42х1,5/100=1279,35).

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений в дохід держави судовий збір в розмірі 1279 грн. 35 коп.

З врахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526, 546, 551, 1050, 1054 ЦК України, ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.ст. 10,11, 58, 60, 88, 208, 212-215, 218, 226, 360-7 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» заборгованість в розмірі 69791 грн. 78 коп. та судовий збір в сумі 1279 грн. 35 коп., а всього 71071 грн. 13 коп.

Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку.

До суду може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні при його оголошенні протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Н.О. Яровенко