Провадження № 2/761/2172/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Паночко О.М.

за участю позивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2,

представників відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

29 жовтня 2015 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить: визнати недійсним договір про участь в інвестуванні будівництва дворівневої квартири АДРЕСА_1 №36 від 01.11.2000 року, укладений між сторонами.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що у 2015 році йому стало відомо про існування договору про участь в інвестуванні будівництва дворівневої квартири АДРЕСА_1 від 01.11.2000 року в якому позивач зазначений як Забудовник. На підставі вищезазначеного договору рішенням суду було задоволено позов відповідача та визнано за ним право власності на квартиру №44 як новозбудоване майно.

Як зазначає позивач, оспорюваний договір він ніколи не підписував та не погоджував як проект, у реквізитах сторін в договорі під прізвищем позивача зазначена неправильна адреса. В позовній заяві позивач зазначає, що він ніколи стороною договору не був та не виявляв наміру вчиняти дії на його виконання, роботи за договором не виконував. Висновком експерта в межах кримінального провадження встановлено, що підпис на договорі є підробним. Таким чином, оскільки він свій підпис не ставив на договорі, тому договір має бути визнаний недійсним.

В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені вимоги підтримали та просили задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні заявлені вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні на тій підставі, що вимоги позивача не узгоджуються з нормами ст.ст. 203, 215 ЦК України, оскільки неукладений договір не можу бути визнано недійним, так як позивач зазначає про те, що він не підписував договір. Водночас рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 22.10.2010 року по справі №2-17246/10 встановлено факт укладення (підписання) спірного договору та встановлено факт належного виконання договірних зобов'язань відповідачем, а тому суперечить зазначеному в позовній заяві. Крім того, представник відповідача заявила про застосування строків позовної давності на тій підставі, що позивачу не в грудні 2015 року стало відомо про існування договору, а набагато раніше, оскільки позивач 15.10.2010 року через канцелярію суду при розгляді справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання права власності на новостворене майно подав заяву про визнання ним позову повністю про що зазначено в рішенні суду.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

Вислухавши думку представників позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за наступних підстав.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним* правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як встановлено в судовому засіданні, 01 листопада між ОСОБА_5 (далі - Інвестор) та ОСОБА_1 (далі - Забудовник) був підписаний Договір про участь в інвестуванні будівництва житла.

За умовами вказаного договору, Інвестор зобов'язується профінансувати грошовими коштами виконання будівельних робіт по спорудженню нової житлової квартири АДРЕСА_1 загальною площею 144 кв.м.

Позивач в позовній заяві зазначав, що однією з підстав для визнання договору недійсним є та обставина, що в договорі не вірно зазначено адреса ОСОБА_1, як Забудовника - АДРЕСА_3.

Проте суду не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що позивач станом на 01.11.2000 року не міг проживати за вказаною адресою.

Крім того, зазначення адреси однієї із сторін договору (місця проживання, реєстрації чи тимчасового проживання) у відповідності до діючого законодавства не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 22.10.2010 року, яке набрало законної сили у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання права власності (справа №2-17246/10), позовні вимоги задоволено та визнано за ОСОБА_5 право власності на новостворене майно - квартиру АДРЕСА_1

В рішенні суду зазначено, що відповідач в судове засідання не з'явився, надіслав заяву у якій позов визнав повністю. Також в рішенні є посилання на оспорюваний договір.

Також суд прийшов до висновку, що відповідач, не передаючи позивачу закінчене будівництвом новостворене майно у вигляді нової житлової квартири АДРЕСА_1 не визнає права власності на це майно позивача та порушує його законні права, крім того, не передаючи позивачу новостворене майно відповідач, як забудовник позбавляє позивача можливості отримати це майно у власність і належним чином зареєструвати це збудоване за його кошти новостворене майно.

Отже, судом було встановлено, що оспорюваний договір між сторонами був укладений.

Також в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 був присутній в Апеляційному суді м.Києва під час вирішення питання про поновлення строків на звернення до суду з апеляційною скаргою.

В судовому засіданні представник позивача та позивач пояснили, що позивач не підписував заяву за якою він визнав позов. Проте суду не було надано належних та допустимих доказів, що вказана заява не підписана позивачем.

Представник позивача та позивач посилаються на висновок експерта за результатами проведення почеркознавчого дослідження від 16.03.2015 року №1147, яке проведене в межах кримінального провадження №0012665 від 08.08.2013 року яким рукописний запис «ОСОБА_1» від імені ОСОБА_1, що міститься в графі «Забудовник» на другому аркуші електрографічної копії Договору про участь в інвестуванні будівництва житла від 01.11.2000, укладеного між ОСОБА_5 «Інвестор» та ОСОБА_6 «Забудовник», - виконаний не ОСОБА_6

Проте у відповідності до положень ч.1 ст.59 ЦПК України суд не може взяти вказаний висновок як допустимий доказ, оскільки він отриманий в порушення п.3.5 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5за яким коли об'єкт дослідження не може бути представлений експертові, експертиза може проводитись за фотознімками та іншими копіями об'єкта (крім об'єктів почеркознавчих досліджень), його описами та іншими матеріалами, доданими до справи в установленому законодавством порядку, якщо це не суперечить методичним підходам до проведення відповідних експертиз.

З висновку вбачається, що експертиза проведена за копією документу.

Представник позивача також в судовому засіданні пояснювала, що позивач не розумів про яку квартиру вирішується Шевченківським районним судом м.Києва (справа №2-17246/10) питання визнання права власності, оскільки в нього були не виконані обов'язки щодо передачі інших квартир, а тому і написав заяву що не заперечує проти задоволення позову.

Водночас позивачем суду не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного. І це не спростовує обставини, встановлені рішенням суду.

Отже, суд під час розгляду справи не встановив підстав, які б могли свідчити про порушення відповідачем вимог діючого законодавства на момент підписання оспорюваних договорів, а тому оскільки позовні вимоги не грунтуються на законі, вони не можуть бути задоволені.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 212, 213, 215, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання договору недійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Н.Г.Притула