АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/9157/15-ц 22-ц/774/1191/К/16
Справа № 212/9157/15-ц Головуючий в 1 інстанції
Провадження № 22-ц/774/1191/К/16 суддя Тимошенко Т.І.
Категорія № 39 (IV) Доповідач Бондар Я.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді: Бондар Я.М.,

суддів: Зубакової В.П.,Соколан Н.О.

за участю: секретаря Євтодій К.С.,

відповідача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2;

відповідача ОСОБА_3;

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 05 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем,-

В С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2015 року ОСОБА_6, звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем, в якому просив встановити факт його постійного проживання із спадкодавцем ОСОБА_7, померлою 27 жовтня 2010 року на день відкриття спадщини за однією адресою: м. Кривий Ріг, вул. Станюкевича, буд. 16-2.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_6 зазначив, що 27 жовтня 2010 року померла його рідна бабуся ОСОБА_7, яка на день смерті проживала та була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Після смерті якої відкрилась спадщина, яка складається з 1/2 частини вищезгаданого житлового будинку.

Спадкоємцями першої черги за законом на спадкове майно були чоловік, що пережив померлу - ОСОБА_8, він - онук у порядку представлення померлого 10 квітня 2010 року його батька ОСОБА_9 і син померлої ОСОБА_10.

ОСОБА_10 прийняв спадщину, але юридично не оформив її та 28 листопада 2010 року помер. Після його смерті відкрилась спадщина, що складається з частини домоволодіння. Спадкоємцем першої черги за законом на відкриту спадщину були його батько ОСОБА_8 та його донька ОСОБА_4, які прийняли спадщину, але юридично її також не оформили.

14 серпня 2013 року ОСОБА_8 помер, залишивши заповіт, за яким майно, що йому належало з чого б воно не складалось та де б воно не знаходилось, заповідав відповідачам по справі: ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4.

Він також постійно проживав разом з дідом та бабусею з 2008 року по день смерті бабусі, тобто по 27 жовтня 2010 року та поховав її.

У зв'язку з тим, що він постійно проживав разом з бабусею, ОСОБА_7, з 2008 року по день її смерті, тому він вважає що він прийняв спадщину у відповідності до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Крім того, на початку березня місяця 2011 року позивач звернувся за консультацією до приватного адвоката, де йому було роз'яснено, що подавати заяву нотаріусу про прийняття спадщини не потрібно, оскільки він постійно проживав разом зі спадкодавцем на день його смерті, а отримати свідоцтво про право на спадщину за законом він може після закінчення шести місяців з дня смерті спадкодавця у будь-який зручний для нього час.

Так, 21 травня 2014 року він звернувшись до державного нотаріуса Другої криворізької державної нотаріальної контори для оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої 27 жовтня 2010 року бабусі, ОСОБА_7, позивач отримав постанову державного нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з тим, що з бабусею на момент її смерті за однією адресою він не був зареєстрований, а своє постійне проживання з спадкодавцем не підтвердив відповідними документами, до того ж із з заявою про прийняття спадщини протягом шестимісячного строку з дня смерті бабусі до нотаріальної контори не звернувся, тому вважається таким, що не прийняв спадщину.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 05 квітня 2016 року позов ОСОБА_6 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, поставив питання щодо скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги, позивач посилався на те, що Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03.03.2004 року, на яку посилався суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, втратила чинність на підставі наказу МінЮсту № 296/5 від 22.02.2012 року. Також позивач вважає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги акт про сумісне проживання позивача разом із спадкодавцем, від 15.09.2015 року, посвідчений головою квартального комітету №9. Проте, вказаний доказ, згідно Інструкції, на яку посилався суд першої інстанції, є одним із переконливіших в даній категорії справ. Також позивач вважає, що суд помилково відхилив отримані ним пояснення від свідків, які пояснили, що постійно бачили його машину біля будинку померлої. Натомість судом взято до уваги пояснення свідків, що на боці відповідачів, які підтвердили, що постійно його бачили біля будинку ОСОБА_7, проте не погодились із думкою, що позивач проживав у вказаному будинку, а вважають, що він лише доглядав за померлою. Також позивач не погодився із висновками суду, який відмовляючи у задоволенні позову в тому числі посилався на те, що позивач не був зареєстрованим за адресою де жила спадкодавець, оскільки його реєстрація здійснена за адресою: 5-й м-н Зарічний 33/57.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи,що 27 жовтня 2010 року померла рідна бабуся позивача - ОСОБА_7, яка на день смерті проживала та була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина, яка складається з 1/2 частини житлового будинку 16-2 по вулиці Станюкевича в місті Кривому Розі.

Спадкоємцями першої черги за законом на спадкове майно були чоловік, що пережив померлу - ОСОБА_8, онук померлої ОСОБА_6 у порядку представлення померлого 10 квітня 2010 року батька ОСОБА_9, і син померлої ОСОБА_10

ОСОБА_10 прийняв спадщину, але юридично не оформив її та 28 листопада 2010 року помер. Після його смерті відкрилась спадщина, що складається з частини домоволодіння. Спадкоємцем першої черги за законом на відкриту спадщину були його батько, ОСОБА_8, та його донька ОСОБА_4, які прийняли спадщину, але юридично її також не оформили.

14 серпня 2013 року ОСОБА_8 помер, залишивши заповіт, за яким майно, що йому належало з чого б воно не складалось та де б воно не знаходилось, заповідав відповідачам по справі: ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4

21 травня 2014 року позивач звернувся до державного нотаріуса Другої криворізької державної нотаріальної контори для оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої 27 жовтня 2010 року бабусі, ОСОБА_7, але постановою державного нотаріуса ОСОБА_11 від 21 травня 2014 року за № 1709/02-31 йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з тим, що з бабусею на момент її смерті за однією адресою він не був зареєстрований, а своє постійне проживання з спадкодавцем не підтвердив відповідними документами, з заявою про прийняття спадщини протягом шестимісячного строку з дня смерті бабусі до нотаріальної контори не звертався, тому не прийняв спадщину.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що обставина постійного проживання за місцем відкриття спадщини позивачем не доведена, на час смерті спадкодавця він був зареєстрований за іншою адресою.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Згідно з правилами ст. 1220 ЦУ України часом відкриття спадщини слід вважати день смерті особи, зазначений у свідоцтві про смерть.

Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст. 29, ч. 2 ст. 1221 ЦК України.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. п. 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження».

На підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

За змістом ст. 1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, місце перебування особи це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Таким чином, місце проживання необхідно відрізняти від місяця перебування фізичної особи.

За змістом п. п. 3.21., 3.22. глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (станом на дату відмови ОСОБА_6 у видачі свідоцтва про право на спадщину) спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї.

У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Положеннями ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

З огляду на викладене, відсутність реєстрації спадкоємця за останнім місцем проживання спадкодавця сама по собі не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

До спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори.

Таким чином, при вирішенні справи, суд першої інстанції виходив із неправильного розуміння ч. 3 ст. 1268 ЦК України та не дослідження обставини, обумовлених диспозицією наведеної норми.

Крім того колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції стосовно того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів постійного проживання із спадкодавцем.

Так, згідно акту від 15 вересня 2015 року, під яким поставили підписи ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, вірність підписів яких затверджено Головою квартального комітету № 9 та завірено печаткою (а.с. 19) позивач ОСОБА_6 проживав за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2, разом із рідною бабусею ОСОБА_7 з 2008 року до моменту смерті останньої 27 жовтня 2010 року, вели спільне господарство.

Допитані у якості свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_12, підтвердили викладену в акті інформацію.

Крім того судом апеляційної інстанції під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_6 не проживав за місцем своєї реєстрації за адресою: 5-й м-н Зарічний 33/57, оскільки там проживав його батько та друга дружина відповідачка ОСОБА_1, іншого житла не мав, одружений не був, що дає підстави колегії суддів вважати, що останній дійсно проживав разом із бабусею (спадкодавцем) на день її смерті за адресою: місто Кривий Ріг, вулиця Станюкевича, будинок 16-2.

На підставі вище наведеного колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_6

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.3 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 05 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_6 спадкодавцем ОСОБА_7 на час її смерті 27 жовтня 2010 року за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вулиця Станюкевича, будинок 16-2.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: