ухвала

іменем україни

17 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Гвоздика П.О., Завгородньої І.М., Мартинюка В.І., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,
за участю представника позивача - ОСОБА_6,

представника відповідача - ОСОБА_7,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_8 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 09 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 20 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом, свої вимоги мотивуючи тим, що 03 квітня 2008 року між ним та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), було укладено кредитний договір № DNUHGB (далі - договір), у п. 8.1 якого передбачено, що банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 03 квітня 2008 року по 03 квітня 2028 року включно у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 74 545,00 дол. США на наступні цілі: у розмірі 61 390,00 дол. США, а також у розмірі 13 155,00 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п. п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом 1,04 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,96 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 8.2. даного договору.

Невід'ємними частинами договору були додаток 1 «Загальна вартість кредиту» та додаток 2 «Графік погашення кредиту».

На підставі договору позивач отримав від банку 61 390,00 дол. США, а станом на 13 січня 2015 року передав останньому вказану суму, щомісячно вносячи готівку через касу банку.

Оспорюваний кредитний договір є договором споживчого кредиту, оскільки кошти надавались у споживчих цілях, що вбачається з його умов, оскільки мета кредиту - купівля житла.

Умовами розділу 1 договору передбачено, що позичальник повинен повернути кредит, сплатити відсотки і винагороди у передбачені договором строки. Розділом 8 договору встановлено обов'язок позичальника щомісячно погашати кредит рівними частинами по 746,81 дол. США протягом всього періоду користування кредитом з 03 квітня 2008 року по 03 квітня 2028 року.

Вважає, що зміст оспорюваного кредитного договору суперечить Цивільному кодексу України, іншим законам України, а також містить несправедливі умові, що є підставами для визнання такого договору недійсним.

Вимогам закону інформація, яка відображена у договорі, не відповідає, так як у першій строчці графіку погашення кредиту (додаток 2 до договору) вказано, що залишок за кредитом і в той же час зарезервовані ресурси становлять 61 491,19 дол. США, а позичальник отримав за договором кредит у сумі 61 390,00 дол. США.

Згідно з договором до 21 січня 2015 року позивач повинен був сплатити 60 491,61 доларів США, здійснивши 81 платіж по 746,81 доларів США (60 491,61 = 81 х 746,81), а залишок по кредиту склав би 55 192,91 доларів США, про що вказано у додатку 2 до договору, однак у довідці банку від 21 січня 2015 року № 150121/075 вказано, що заборгованість позивача перед відповідачем становить 58 218,34 доларів США.

Станом на 21 січня 2015 року за договором позивач сплатив через касу банку готівкою 61 390,00 доларів США та при внесенні понад обумовлені платежі за договором на 898,39 доларів США (898,39 = 61 390,00 - 60 491,61), залишок заборгованості за кредитом був більшим на 3 025,43 доларів США, ніж погоджувалось сторонами при укладанні договору (3 025,43 = 58 218,34 - 55 192,91), що свідчить про поверховість та очевидну викривленість розрахунків.

У додатку 1 до договору вказано, що сума процентів та винагород (потрібно розуміти, що йдеться про винагороду за резервування) становить 117 844,40, тоді як згідно з додатком 2 до договору така сума вже - 119 837,59. Добуток кількості місяців періоду кредитування (240) на розмір щомісячного платежу (746,81) дає суму 179 234,40, хоча у додатку 2 до договору вказано, що така сума - 181 227,50.

Також згідно з п. 8.1 додатка 1 до договору кредит погашається рівними, щомісячними платежами по 746,81 доларів США, але у додатку 2 «Графік погашення кредиту» останній платіж від 03 квітня 2028 року вказано у сумі 2 740,00 доларів США, з яких основну частину (2 714,46 з 2 740,00) направлено на погашення залишку кредиту (тіла кредиту).

Таким чином, позивач вважає, що проценти за користування кредитом й винагорода за резервування нараховані у більшому розмірі, ніж визначалось договором й відповідало волі позичальника, так як нараховувались на більшу суму, ніж обумовлено (61 491,19, а не 61 390,00); через застосування банком збільшених процентних ставок, не передбачених договором; оскільки неправильно визначено розмір ануїтетного платежу, що, враховуючи черговість виконання грошових зобов'язань за договором, призвело до повільнішого зменшення бази їх нарахування (залишку кредиту), ніж це повинно було б відбуватись за договором.

Також позивач вказує на те, що договір містить цілу низку умов, які є несправедливими у розумінні ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон).

Умови п. п. 2.3.3, 6.3 договору дозволяють банку розірвати договір на власний розсуд, тоді як позичальник, як споживач кредитних послуг, такого права позбавлений. Наведене потрібно вважати порушенням п. 6 ч. 3 ст. 18 Закону, а умови п. 6.3 договору - такими, що суперечать чинному законодавству.

Положеннями п. 8.1 договору з посиланням на п. 8.2 договору передбачено сплату за рахунок позивача на користь відповідача винагороди за проведення додаткового моніторингу (окрім ще й фінансового моніторингу). Проте у договорі відсутнє як описання та порядок надання такої послуги, так і її вартість, порядок, строки оплати тощо.

Таким чином, банк встановив обов'язкові для позичальника умови, з якими останній не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, що порушує вимоги п. 10 ч. 3 ст. 18 Закону.

Під час укладення договору, порушено вимоги п. п. 11, 13 ч. 3 ст. 18 Закону, тому що банк отримав право в односторонньому порядку змінювати умови договору. Так, збільшення процентної ставки за користування кредитом залежить від зміни ринкової ситуації, кон'юнктури ринку, ставки Національного банку, інших факторів (п. 2.3.1). У той же час у п. 2.3.2 договору зазначено, що зменшувати процентну ставку банк вправі на власний розсуд.

Таким чином, збільшувати процентну ставку банк може за змістовним переліком факторів, які впливають на збільшення ціни договору, тоді як задеклароване зменшення такої ставки залежить тільки від волі банку, має оціночний характер й абсолютно не залежать від волі позичальника або його життєвих обставин.

Окрім цього, умова про зменшення розміру процентної ставки, яка була передбачена договором, не була реалізована банком, незважаючи на наявні обставини, в тому числі й дострокове погашення кредиту.

Отже, дані умови договору не виконувались відповідачем, що потрібно вважати недобросовісним виконанням договірних зобов'язань та несправедливим стосовно позивача.

Аналогічно, виходячи з положень п. 3.1 договору, такий договір містить змінні та незмінні частини, що суперечить, умовам його п. 6.2 (зміни до договору вносяться за погодженням сторін) та вимогам законодавства про захист прав споживачів і цивільному законодавству.

Приписами п. 12 ч. 3 ст. 18 Закону забороняється в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору. У даному випадку такими характеристиками потрібно вважати розмір кредитних коштів та плату за їх використання (проценти), тому у п. п. 2.3.1, 2.3.6, 2.3.11, 2.3.12, 2.4.3 неправомірно зафіксовано відповідне право банку (в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки; відмовити у видачі кредиту; зупинити подальшу видачу кредиту; відмовитися від надання кредиту). Крім того, умови п. 2.3.11 договору суперечать приписам ст. ст. 525, 625 ЦК України щодо виконання договірного грошового зобов'язання.

Виходячи зі змісту договору, винагороду за резервування ресурсів у розмірі 0,96% потрібно вважати платежем, відмінним від плати за користування грошовими коштами (процентів). Але у п. 7.3 договору стверджується, що всі види платежів (за винятком кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу, неустойки), що вносяться позичальником за даним договором, є відсотками у розумінні ЦК України.

Таким чином, має місце подвійне стягнення процентів за користування одними й тими ж кредитними коштами.

Позивач також вважає, що певні умови договору суперечать іншим положенням Закону (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин):

п. 4 ч. 11 ст. 11 даного Закону. Сумою, стягнення якої заборонено законом, як такої, що не зазначена у договорі про надання споживчого кредиту, потрібно вважати винагороду за проведення фінансового моніторингу (окрім, як зауважувалось вище, ще й додаткового). Також винагорода за проведення фінансового моніторингу не відображена у графіку платежів за договором, хоча вона повинна відноситись до вартості супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань позивача, як це передбачено у п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила).

п. 5 ч. 11 ст. 11 даного Закону. Не відповідають вимогам закону і умови, передбачені п. п. 2.2.12, 2.3.4, 2.3.9, 2.3.14 договору, згідно з якими банку надається право звертатися без згоди позичальника (споживача) за інформацією про його фінансовий стан до третіх осіб, які пов'язані зі споживачем родинними, особистими, діловими, професійними або іншими стосунками у соціальному бутті позичальника як споживача.

Також позивач вказує на те, що з огляду на положення п. 3.6 Правил окремо плата за додатковий фінансовий моніторинг, окремо плата за надання фінансового інструменту, окремо плата за резервування ресурсів вимагаються умовами п. п. 8.1, 7.2, 7.3, 4.1 договору додатково, понад і без врахування розміру процентів (відсотків) за користування кредитом, оскільки банк, до числа яких відноситься й відповідач, не має права встановлювати платежі, які споживач, яким вважається позивач, має сплатити на користь банку за дії, які останній здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Крім того, за відсутності прострочених платежів грошові кошти, достроково внесені позивачем за договором, відповідач спрямовував на свою користь, тобто в першу чергу зараховував такі кошти на погашення винагород та відсотків, а вже потім на погашення тіла кредиту.

Отже, позивач вважає, що до спірного договору як договору про споживчий кредит включено положення, які відповідно до ст. ст. 11, 18 Закону є несправедливими, так як містять неповні та непропорційні умови щодо витрат. Крім того, плата за користування кредитними коштами безпідставно збільшена, враховуючи незрозумілі за правовою природою додаткові, подвійні нарахування.

Таким чином, умови спірного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності та пропорційності, а тому створюють істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду позивача.

У порушення вимог статей 11, 18 Закону та Правил відповідач не надав позивачу як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування повної інформації про умови кредитування, орієнтовану сукупну вартість кредиту, а тому допустив дискримінацію кредитних умов та ставок, чим порушив вимоги чинного законодавства.

Також позивач зазначив, що позовні вимоги висуваються із дотриманням позовної давності, враховуючи положення ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, останньою датою якого за договором встановлено 03 квітня 2028 року.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 09 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 20 серпня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу направити на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 03 квітня 2008 року між ОСОБА_8 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір, відповідно до якого позивач отримав від банку 61 390 доларів США на споживчі цілі.

Невід'ємними частинами договору були додаток 1 (загальна вартість кредиту) та додаток 2 (графік погашення кредиту).

У додатку 1 зазначена сума кредиту 61 390 доларів США, а також визначені відсотки страхування майна, особисті страхування, витрати продавця та покупця за оформлення договору купівлі-продажу у нотаріуса, держмито, відрахування в Пенсійний фонд, витрати покупця за оформлення договору іпотеки в нотаріуса, держмито, а також зазначено, що кредит погашається щомісячно рівними платежами в сумі 746,81 дол. США із зазначенням суми процентів та винагород у доларах США, а також визначена реальна процентна ставка 13,55.

Додатком 2 (графік погашення кредиту за договором) визначені строки сплати кредиту з 17 травня 2008 року по 03 квітня 2028 року. У цьому ж графіку зазначена сума винагороди за резервування, проценти, кредит, щомісячний платіж та розрахунок залишку кредиту. Зазначені вище документи підписані сторонами у справі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким також погодилася колегія суддів апеляційного суду, виходив з того, що при укладенні кредитного договору між сторонами були дотримані всі передбачені чинним законодавством істотні умови договору, які обумовлені їх згодою.

Крім того, на момент укладення договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх виявлення відповідало їх внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою фінансової установи. Форма і зміст договору відповідають ст. 203 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що до винесення судом рішення відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності та просив відмовити в позові з цієї підстави.

Оспорюваний кредитний договорі укладено в квітні 2008 року, тобто саме з цього часу слід рахувати початок перебігу позовної давності, оскільки саме з цього моменту особа могла довідатися про порушення свого права.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що вимога представника відповідача про застосування строку позовної давності до вказаних правовідносин є обґрунтованою..

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 09 червня 2015 року та ухвали апеляційного суду Волинської області від 20 серпня 2015 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 09 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 20 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко В.І. Мартинюк О.М. Ситнік