Справа № 465/2516/15 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/783/5345/16 Доповідач в 2-й інстанції: Зверхановська Л. Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Львівтурист» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 липня 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 24 липня 2015 року задоволено позов ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Львівтурист» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалено стягнути з Приватного акціонерного товариства «Львівтурист» () на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 листопада 2012 року до 01 квітня 2015 року в розмірі 85591 (вісімдесят п'ять тисяч п'ятсот дев'яносто одна) грн. 44 коп., з врахуванням оподаткування та необхідності стягнення обов'язкових платежів.

Вирішено питання судових витрат.

Дане рішення оскаржив відповідач Приватне акціонерне товариство «Львівтурист» .

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 08 грудня 2015 року апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Львівтурист» задоволено.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, згідно якого у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено повністю.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 08 грудня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі на рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 липня 2015 року ПрАТ «Львівтурист» зазначає, що рішення суду є необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з'ясування усіх фактичних обставин справи. Вказує на те, що ОСОБА_2 в день звільнення був відсутній на робочому місці, а тому відповідач не мав змоги провести остаточний розрахунок з позивачем при звільненні його з роботи, оскільки в останнього закінчився термін дії банківської карточки. Звертає увагу суду на те, що позивач, знаючи про існуючу перед ним заборгованість, жодного разу до 31.03.2015 року не звертався про її виплату, а відтак вважає, що вини відповідача у невиплаті належних позивачу сум немає. Крім того зазначає, що при ухваленні рішення суд першої інстанції не врахував тривалості строку, який пройшов від дня звільнення позивача з роботи до моменту подання позову в суд, а також того, що позивач не звертався за виплатою заборгованості з корисливих мотивів протягом тривалого часу. Районним судом не враховано істотної частки середнього заробітку за час затримки розрахунку відносно розміру суми заборгованості та причин не звернення щодо виплати заробітної плати та розрахункових коштів.

Просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності осіб, які беруть участь у справі, у тому числі і представника апелянта, котрі належним чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК України повідомлені про час та місце розгляду справи, але не з'явилися в судове засідання.

Крім того, представник ПрАТ «Львівтурист»повторно не з'явився в судове засідання, за клопотанням відповідача розгляд справи уже було відкладено 22.08.2016 року, а тому відповідно до ч.1 ст.305 ЦПК України причини представника відповідача в судове засідання колегія суддів не визнає поважними та вважає, що клопотання ПрАТ «Львівтурист» про повторне відкладення розгляду справи свідчить про зловживання ним своїми процесуальними правами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає даним вимогам.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, районний суд виходив з того, що ПрАТ «Львівтурист» не розрахувався з позивачем при звільненні, остаточний розрахунок згідно з видатковим касовим ордером здійснив лише 31 березня 2015 року, а тому стягненню підлягає відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за період з 1 листопада 2012 року по 1 квітня 2015 року в сумі 85591,44 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він зроблений з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно із ст.43 Конституції України кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно із ст.2 КЗпП України право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до ч.2 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Частиною 1 ст.117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Пленум Верховного Суду України у п.20 постанови від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснив, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

З матеріалів справи вбачається та районним судом встановлено, що ОСОБА_2 працював заступником голови правління з туристсько-екскурсійної діяльності ПрАТ «Львівтурист» впродовж переводу з 01.07.2000 року по 01.11.2012 року.

Згідно наказу №19/К від 01 листопада 2012 року ОСОБА_2 звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, проте при звільненні відповідач не виплатив йому заборгованість по заробітній платі.

Згідно довідки ПрАТ «Львівтурист» №06/4 від 06.04.2015 року дану заборгованість по заробітній платі в розмірі 34561,95 грн. виплачено позивачу 31 березня 2015 року.

Оскільки дану заборгованість позивачу не було виплачено у строки, визначені у ст.116 КЗпП України, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.11.2012 року по 01.04.2015 року становить 85591,44 грн., то колегія суддів вважає правильним висновок районного суду про підставність позовних вимог ОСОБА_2 та стягнення в його користь даної суми, оскільки відповідачем не було доведено дотриманням ним трудового законодавства при звільненні позивача.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_2 в день звільнення був відсутній на робочому місці, а тому відповідач не мав змоги провести з ним остаточний розрахунок, на думку судової колегії, не можуть свідчити про відсутність його вини у невиплаті позивачу заборгованості по заробітній платі в день звільнення його з роботи.

Оскільки трудове законодавство не визначає певної форми вимог працівника про виплату заробітної плати, а відповідачем не спростовано доводів ОСОБА_2 про те , що він неодноразово в усній формі звертався до роботодавця про виплату заробітної плати і йому обіцяли її виплатити, то колегія суддів вважає неспроможними доводи апеляційної скарги у тій частині, що позивач, знаючи про існуючу перед ним заборгованість, жодного разу до 31.03.2015 року не звертався про її виплату.

Неспроможними, на думку колегії суддів є і твердження апелянта про те, що районним судом не враховано істотної частки середнього заробітку за час затримки розрахунку відносно розміру суми заборгованості, враховуючи наступне.

Оскільки середньомісячний заробіток позивача становив 2970,8 грн.(2895,6 грн. плюс 3048 грн.=5941,6 грн.: 2), то співвідношення суми заборгованості по заробітній платі 34561,95 грн., яка не була виплачена ОСОБА_2, із його середньомісячним заробітком становить 11,6 середньомісячних заробітних плат або 1163,4 %.

Відповідно ж співвідношення розміру середнього заробіткуза час затримки розрахунку при звільненні 85591,44 грн. із його середньомісячним заробітком становить 28,8 середньомісячних заробітних плат або 2881,1%.

Відтак, якби погодитись з доводами апелянта у цій частині, то позивачу слід би було виплатити 402093,72 грн. ( 85591,44 грн. х 2881,1% = 402093,72 грн.), враховуючи правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року в справі №6-113цс16.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Львівтурист» відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: