Справа № 344/1079/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1420/2016
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Мелінишин Г.П., Соколовського В.М.

секретаря Турів О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 міської ради до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 23 травня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 травня 2016 року задоволено позов ОСОБА_2 міської ради та вирішено витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь територіальної громади м.Івано-Франківська в особі ОСОБА_2 міської ради, торгово-офісні приміщення за адресою: м.Івано-Франківськ,вул.Галицька,59 загальною площею 271,6 м.кв. та стягнуто судовий збір в сумі 3142,41грн.

На дане рішення ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неправильне встановлення обставин у справі.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції взяв за основу вирок у кримінальній справі щодо шахрайських дій ОСОБА_4, тоді як обставини справи не стосувалися її, вона не була фігурантом кримінальної справи, спірне приміщення придбавала не у нього, а тому встановлені судом обставини не можуть беззастережно братися до уваги при вирішенні цивільної справи.

Апелянт вважає, що спірні приміщення нею придбано на законних підставах згідно договорів, які чинні і не скасовані, як і реєстрація права власності від 19.04.2013року, тому вважає, що є добросовісним набувачем приміщень, які не може бути витребувано в порядку ст.388 ЦКУ.

Апелянт просить звернути увагу на те, що суд першої інстанції безпідставно поновив позивачу строк оскарження, тоді як останній достовірно володів інформацією про вибуття майна.

Крім того, на думку апелянта, міська рада не представила жодного доказу приналежності спірного майна на праві власності, оскільки право оформлено не було, відповідно і відсутнє право вимоги. Таким чином, сторона апелянта вважає, що при наявності обставин: відсутності зареєстрованого права власності у позивача та відсутності доказів вибуття майна з володіння поза його волею, тривалості терміну позовної давності, неотримання інформації від третіх осіб про вступ у справу, заявлений позов підлягав відхиленню.

З наведених підстав, апелянт просив суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

У судовому засіданні апеляційного суду апелянт та його представник вимоги скарги підтримали в повному обсязі, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення.

Представник позивача апеляційну скаргу не визнала. Просила її відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з наступних мотивів.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч.2,3 ст.213 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно вибуло з володіння власника, позивача ОСОБА_2 міської ради, поза його волею та було придбане відповідачем у особи, яка не мала права його відчужувати, а тому на підставі ст.388 ЦК України вимоги власника про повернення майна від набувача є підставними.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає вимогам ст.213 ЦПК України та є обґрунтованим.

Так, матеріалами справи встановлено, що ухвалою ОСОБА_2 міської ради народних депутатів від 15.09.1993 року «Про затвердження державного майна, що належить до комунальної власності ОСОБА_2 міської ради народних депутатів» затверджено перелік майна, яке відноситься до комунальної власності ОСОБА_2 міської ради, зокрема до комунальної власності віднесено спірне приміщення по вул. Галицька, 59 у м. Івано-Франківську (а.с.21-31).

Вироком Івано-Франківського міського суду від 13.06.2014 року та ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 29.10.2014 року встановлено, що ОСОБА_4, діючи шахрайським шляхом, з метою заволодіння майном комунальної власності територіальної громади м. Івано-Франківська - нежитловим підвальним приміщенням загальною площею 271,6 кв.м., що знаходиться по вул. Галицька, 59 в м. Івано-Франківську, вступив у злочинну змову з невстановленою особою та в період часу з вересня 2008 по квітень 2009 року заволодів та реалізував вказане приміщення за кошти в сумі 314 241 грн.

ОСОБА_4, достовірно знаючи план і шляхи реалізації злочинного умислу, переслідуючи корисливі мотиви направлені на власне збагачення, спільно з невстановленою особою підробили свідоцтво про право власності на вказане вище приміщення, витяг з рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради Івано-Франківської області № 370 від 28.09.2006 р. «Про акти державної комісії приймання в експлуатацію об'єктів, присвоєння поштової адреси», які долучили до заяви ОСОБА_4Б від 12.09.2008 на ім'я голови ОСОБА_2 міської ради про оформлення права власності на торгово-офісні приміщення загальною площею 271,6 кв. м. по вул. Галицька, 59 в м. Івано-Франківську.

На підставі поданих, завідомо неправдивих документів, 23.09.2008 рішенням виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради № 440 «Про оформлення права власності на нерухоме майно» вирішено оформити право власності на ці приміщення за ОСОБА_4

З метою отримання матеріальної вигоди ОСОБА_4Б, спільно з невстановленою особою, вирішили реалізувати набуте злочинним шляхом нерухоме майно. Для цього, підшукавши покупця на зазначене приміщення, здійснили його відчуження, шляхом укладення договору купівлі-продажу з ОСОБА_5, а в подальшому останній відчужив його фактичному покупцю ОСОБА_3А та ОСОБА_6 в рівних частинах. В подальшому ОСОБА_6 відчужила свою частку ОСОБА_3

В силу дії ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

У п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" розяснено, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Отже, при розгляді даного цивільного спору приюдиційними є обставини, які встановлені вироком Івано-Франківського міського суду від 13.06.2014 року стосовно неправомірних дій первинного відчужувача спірного майна - ОСОБА_4

Такі дії полягали у протиправному заволодінні нежитловим підвальним приміщенням загальною площею 271,6 кв.м., що знаходиться по вул.Галицька,59 в м.Івано-Франківську, чим було спричинено шкоду територіальній громаді м.Івано-Франківська.

Вироком суду також встановлено, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_4 та невстановленої слідством особи, які виразились у заволодінні чужим майном шляхом обману, всупереч волі власника з його володіння вибуло вищевказане майно.

Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що належне територіальній громаді м.Івано-Франківська нерухоме майно вибуло із володіння власника поза його волею, внаслідок протиправних дій ОСОБА_4, який неправомірно набув право власності на нежитлові приміщення, а відтак в силу дії статей 317, 319 ЦК України, не мав права їх відчужувати ОСОБА_5, а останній в свою чергу ОСОБА_3 та ОСОБА_6

Обставини щодо відчуження спірного майна підтверджуються також договорами купівлі-продажу приміщення від 15.04.2009 року та від 17.01.2011 року, а також витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.04.2009 року та від 23.04.2013 року.

Таким чином, на час звернення позивача до суду із позовом спірне приміщення в цілому набула відповідач ОСОБА_3

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто, за змістом наведених норм, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, тільки якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тоді як витребування можливе за умови доведення вибуття з володіння власника майна не з його волі іншим шляхом.

Враховуючи встановлений судом факт вибуття спірного майна з володіння власника не з його волі іншим шляхом, а також доведену матеріалами справи обставину придбання відповідачем майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормою матеріального права та дійшов обґрунтовано висновку щодо наявності підстав для задоволення позову.

Такий висновок також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена у постанові № 6-1203цс15 від 16.09.2015 року, згідно якої відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України повязується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Як розяснив Верховний Суд України в правовій позиції №6-140цс14 від 17.12.2014 - за положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Колегія суддів відхиляє доводи сторони апелянта на пропуск позивачем загального строку позовної давності. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 міська рада дізналась про порушення свого права з листа слідчого управління УМВС в Івано-Франківській області від 10.04.2013 року (а.с.6), а з позовом до суду позивач звернувся 27.01.2015 року.

Також не заслуговують на увагу доводи щодо відсутності в позивача права вимоги з огляду на відсутність зареєстрованого права, оскільки неспростовним є факт приналежності спірного майна до комунальної власності територіальної громади м.Івано-Франківська та відсутності доказів щодо розпорядження такою власністю. Оформлення права власності на ОСОБА_4 визнано вироком суду таким, що відбулося на підставі підроблених документів.

В засіданні апеляційного суду апелянтом не подано жодних нових доказів та не наведено інших доводів, які б спростували висновок суду першої інстанції.

Посилання апелянта на наявність суперечливих висновків резолютивної та мотивувальної частин рішення суду в силу дії ч.3 ст.309 ЦПК України не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки вони не призвели до неправильного вирішення справи. Суд в рішенні встановив фактичні обставини, дав їм оцінку та зробив висновок щодо позовних вимог, тому не може бути скасоване правильне по суті рішення з підстави вказаної апелянтом. Крім того, сторона не позбавлена права звернутися до суду про усунення описки в судовому рішенні.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 23 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча Василишин Л.В.

Судді: Мелінишин Г.П.

ОСОБА_7