Справа №265/6453/16-ц
Провадження №2/265/2391/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2016 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

при секретарі - Азаровій А. О.,

за участю прокурора - Голінко І. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовною заявою Органу опіки та піклування Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради до ОСОБА_1 про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, 3-і особи: Маріупольська місцева прокуратура № 2, Служби у справах дітей Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради, Лівобережний районний центр соціальних служб для сімї, дітей та молоді Маріупольської міської ради, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідачки про відібрання малолітньої дитини без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, посилаючись на те, що ОСОБА_1 зареєстрована та мешкає АДРЕСА_1, яка є матірю малолітньої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. 16 травня 2016 року до районної служби у справах дітей надійшло повідомлення від районного центру соціальних служб, за яким стало відомо, що при відвідуванні родини ОСОБА_1, де виховується малолітня дитина, ОСОБА_2, вбачається, що така дитина проживає у антисанітарних умовах, бо в квартирі дуже брудно, сиро, присутні ознаки грибка. При цьому дитина не має придатного місця для сну та проведення дозвілля. Сама дівчинка неохайна і має хворобливий вигляд. За повідомленнями центру первинної медико-санітарної допомоги № 5 вказані факти були підтверджені, що також підтверджено й актом від 14 липня 2016 року ЖКП «Азовжитлокомплекс». Родина ОСОБА_1 знаходиться на обліку служби у справах дітей, якою проведено виховально-профілактичні заходи з такою родиною по усуненню причин та умов сімейного неблагополуччя, однак незважаючи на це, проведені заходи районним центром соціальних служб ОСОБА_1 не реагує та не покращує умови для проживання малолітньої дитини, яка досі не відвідує дитячий садок. Оскільки перелічені фактори негативно впливають на розвиток, виховання та здоровя малолітньої ОСОБА_2, то просила суд відібрати малолітню ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, від матері ОСОБА_1 без позбавлення її батьківських прав, а також стягнути з відповідачки аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_2 в розмірі 1/4 від усіх видів доходів на користь опікуна або державної установи, куди буде влаштована дитина. Також просила суд передати малолітню ОСОБА_2 органу опіки та піклування Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради для подальшого влаштування до державного закладу або передання під опіку громадян.

У судовому засіданні представник позивача, яка діє на підставі довіреності, ОСОБА_3, заявлені позовні вимоги підтримала, надавши суду пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. При цьому вказувала, що у квартирі, де мешкає малолітня ОСОБА_2 дійсно антисанітарні умови для проживання, бо все брудно та неохайно. Дитина також брудна, на тілі якої малися маленькі рани. Незважаючи на те, що відповідачка займається дитиною, вона не забезпечує належні умови для її розвитку, до дитячого садочку доньку не відводить, на вулицю випускає вкрай рідко, на пропозицію оформити дитину до дитячого центру «Айболіт» для відновлення та лікування дитини відмовляється. Відповідачка не робить нічого для поліпшення умов проживання дитини, незважаючи на численні звернення соціальних служб. Зауважувала, що умови проживання у кімнаті для дитини не створені, бо ліжко дитини у жахливому стані, а у квартирі немає через борги світла. Додавала, що після першого судового засідання представники позивача ще раз навідувались до родини відповідачки, в ході якої було встановлено, що досі вхідні двері не зачиняються належним чином, води у кухні немає, світла також. Однак дитина була в чистому вбранні, доглянута, ліжко дитини було з чистою білизною та дитина була не голодна. Просила задовольнити позов.

Відповідачка позовні вимоги у судовому засіданні не визнавала, заперечуючи проти відібрання у неї дитини, оскільки вона як може опікується дитиною, яка хворіла останній раз ще у березні 2016 року. Зазначала, що вона вже прибрала у кімнаті, де мешкає разом із ОСОБА_2. В кімнаті доньки мається дитяче ліжко, стілець, крісло, шафа для речей та купа іграшок. Дитину вона доглядає, купає, годує та пере її речі. В квартирі, де мешкає її мати та дві її сестри, одна з яких інвалід другої групи, нещодавно були зроблені вікна, відновлена каналізація, мається гаряча та холодна вода в ванній кімнаті, а також газ та опалення. Однак вона тимчасово не працює, отримуючи лише соціальну допомогу в сумі 556 грн. у місяць, як мати одиначка, тому не може здійснити у квартирі ремонт. При цьому субсидію вони не отримують на квартиру. Вказувала, що ОСОБА_2 ходить із нею майже щодня на вулиці на прогулянку, де бавиться на дитячому майданчику. При цьому у дитини маються друзі, з якими вона постійно підтримує звязок. До дитячого садку дитина не ходить, бо боїться розлучатися із матірю та рідними, а також боїться вихователів та незнайомих осіб. Додавала, що востаннє до суду до них навідувались представників соціальних служб ще влітку 2016 року. Не заперечувала, що її старша сестра мешкає окремо від неї та її родини, разом із своїм чоловіком. Після минулого судового засідання вона намагалась оформити доньку у дитячий садок, однак групи з дітьми вже були переповнені. Зазначала, що у кухні дійсно відсутня вода, бо представники житлово-комунальної компанії зняли трубу, щоб поміняти, та ще не поставили на місце.

Представник третьої особи, Лівобережного районного центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді Маріупольської міської ради, яка діє на підставі довіреності, ОСОБА_4, вказувала в суді, що з 2012 року родина ОСОБА_1 перебуває на контролі центру соціальних служб. Додавала, що незважаючи на те, що ОСОБА_2 мати любить, все ж не належним чином виконує свої батьківські обовязки, бо не доглядає за дитиною, як треба, не створює дівчинці належні умови для проживання, як у дитячій кімнаті, так й у квартирі загалом, де панує антисанітарні умови. Вказувала натомість, що нею здійснювалось після першого судового засідання два виходи до квартири відповідачки, в ході яких вона встановила, що у родині існує позитивна динаміка, бо дитина була охайна, нагодована, пішла на контакт та почала спілкуватись, хоча має дефекти мовлення. В квартирі трохи було наведено порядок та є наготовлена їжа. На підставі переліченого просила вирішення позову залишити на розсуд суду, бо вважала, що родині ОСОБА_1 можна дати шанс на виправлення ситуації.

Представник третьої особи, Служби по справах дітей Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради, до судового засідання не зявився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності, врахувавши інтереси дитини.

Прокурор вважав заявлені позовні вимоги не обґрунтованими, вказуючи, що представниками позивача не були вмотивовані підстави для відібрання дитини від матері. Зазначав, що він відвідував родину ОСОБА_1 протягом тижня тричі. На підставі цього вказував, що доказів суттєвого порушення прав малолітньої дитини органом опіки не було надано, та до рідних малолітньої ОСОБА_2 представники позивача не звертались з питанням подальшого проживання із ними малолітньої дитини. Зазначав також, що відібрання ОСОБА_2 від відповідачки завдасть серйозного психологічного стресу як матері, так й дитині. Таким чином вважав, що в інтересах малолітньої дитини буде доцільним відмовити у позові, надавши можливість матері виправити стан речей у родині з метою створення належних умов для проживання її доньки.

Суд, заслухавши пояснення сторін, вислухавши думку прокурора та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно із свідоцтвом про народження, виданим 28 лютого 2012 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 179 від 28 лютого 2012 року, вбачається, що ОСОБА_2 народилась 17 лютого 2012 року, батьками якої вказані ОСОБА_1 та ОСОБА_5. При цьому відомості про батька малолітньої ОСОБА_2 були внесені до актового запису про її народження на підставі ч. 1 ст. 135 СК України (а. с. 4, 15).

Судом було встановлено, що відповідачка мешкає за місцем своєї реєстрації разом із малолітньою ОСОБА_2 АДРЕСА_2, що підтверджується копією паспорту ОСОБА_1, відомостями з Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради, а також довідкою про склад родини ЖКП «Азовжитлокомплекс» від 14 липня 2016 року (а. с. 3-4, 10, 23).

Згідно із записів історії хвороби малолітньої ОСОБА_2 вбачається, що останній запис про звернення до лікаря відносно дитини датований 15 березня 2016 року через гостре респіраторне захворювання (а. с. 16-17).

При цьому за відомостями «Центру первинної медико-санітарної допомоги № 5 м. Маріуполя» від 14 червня 2016 року ОСОБА_2, 2012 р. н., мешкає у незадовільних та антисанітарних умовах, яка часто хворіє на простудні захворювання, хоча мати дитини вказівки лікаря виконує (а. с. 18).

За актами обстеження умов проживання родини ОСОБА_1 в АДРЕСА_3 спеціалістами служби по справах дітей та соціальних служб було встановлено, що умови проживання у вказаній 4-хкімнатній квартирі жахливі, бо немає води, каналізації, світла, вікон, частково пошкоджена підлога, вхідні двері не зачиняються, в усіх кімнатах антисанітарні умови, а також ліжко дитини, ОСОБА_2, брудне, в дитини немає іграшок, одежі, а сама дівчинка неохайна та голодна, тому було встановлено відсутність умов для проживання малолітньої дитини через незадовільні умови для проживання, що підтверджується актами від 24 червня 2016 року, від 7 липня 2016 року та від 8 липня 2016 року (а. с. 19, 20, 21, 22).

Також вказані факти були підтверджені актом від 14 липня 2016 року ЖКП «Азовжитлокомплекс», за яким також було виявлено, що сантехнічні прилади в квартирі перебувають у незадовільному стані, а АДРЕСА_4 потребує ремонту (а. с. 24).

На підставі акту від 14 листопада 2016 року обстеження умов проживання сімї ОСОБА_1 в АДРЕСА_3 спеціалістами служби по справах дітей та КСН «Азовстальський» було встановлено, що в квартирі залишаються антисанітарні умови для проживання, бо там світла немає, на кухні води немає, ванна кімната брудна, а кімната дитини залишається брудною, дитячі іграшки також брудні, а речі дівчинки навалені горою у шафі.

З актів від 11 листопада 2016 року та від 16 листопада 2016 року, складених спеціалістами районного центру соціальних служб, вбачається, що у АДРЕСА_5, за місцем мешкання малолітньої ОСОБА_2, 2012 р. н., було встановлено, що дитячу білизну на ліжку дівчинки та її одежу попрали, мається свіжа їжа. Між матірю та донькою тісний звязок, бо обидві люблять одна одну. Стан дитини, як фізичний, так й емоційний занепокоєнь не викликає. В квартирі розпочат ремонт. Однак дитина має ознаки розумової відсталості, в квартирі залишається брудно, а також немає світла через борги. Таким чином умови для проживання дитини залишаються незадовільними.

Згідно із ст. 150 СК України батьки зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

На підставі ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За п. п. 2-5 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.

Відповідно до абз. 2, 3 ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених п. п. 2-5 ч. 1 ст. 164 СК України, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У такому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

При цьому за абз. 3 ч. 1 ст. 170 СК України під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім'ї у разі здійснення такого супроводу.

На підставі ч. 3 ст. 170 СК України якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини.

Згідно із ч. 4 ст. 170 СК України при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину.

Відповідно до ст. 3 «Конвенції про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За ст. 3 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» до основних засад державної політики щодо соціального захисту дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, відноситься створення умов для реалізації права кожної дитини на виховання в сім'ї та виховання й утримання дітей за принципом родинності.

Згідно із ст. 9 «Конвенції про права дитини» держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

При цьому за принципом № 6, закріпленим у «Декларації про права дитини» від 20 листопада 1959 року, вбачається, що малолітня дитина не повинна бути розлучена із своєю матірю, окрім випадків, коли є виключні обставини, що свідчать про необхідність розлучення з матірю.

Згідно із ст. 8 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожен має право на повагу до свого … сімейного життя… Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

На підставі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України», яке набуло статусу остаточного 18 березня 2009 року, було визнано порушення ст. 8 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», а саме: було доведено відсутність необхідності у демократичному суспільстві на втручання у здійснення права на повагу до свого сімейного життя.

В судовому засіданні було встановлено, що свої вимоги представники позивача обґрунтовували тим, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню малолітньої ОСОБА_2, 2012 р. н., та що залишення дитини у відповідачки є небезпечним для здоров'я та морального виховання дитини, виходячи з того, що ОСОБА_1 належним чином не піклується про здоровя та розвиток доньки, не створює належні умови для цього та не готує її до самостійного життя.

Натомість в судовому засіданні було встановлено, що малолітня ОСОБА_2 останнім часом не хворіє, нагодована, має власну кімнату, мешкаючи там разом із матірю, де має свої ліжко, стілець, іграшки та чисту одежу. Натомість умови проживання малолітньої дитини в такій квартирі є незадовільними та антисанітарними. Також дитина не відвідує дитячий садок.

Суд зауважує, що ОСОБА_1 любить свою доньку, яка в свою чергу дуже привязана до матері. Також за останні дні в родині відповідачки відбулись позитивні зрушення у бік поліпшення умов проживання малолітньої ОСОБА_2.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 дійсно не виконує належним чином свої батьківські обов'язки по відношенню до малолітньої ОСОБА_2.

В той же час, незважаючи на встановлені факти, суд вважає, що залишення дитини за таких обставин з відповідачкою не несе у собі небезпеки для здоров'я дівчинки або для її морального виховання через позитивні зміни у родині ОСОБА_1

Враховуючи наведене та зважаючи на зміну свого відношення ОСОБА_1 до виконання батьківських обовязків, суд вважає, що заявлені позовні вимоги не були належним чином обґрунтовані, погоджуючись таким чином із прокурором.

Також суд зазначає, що орган опіки та піклування у порушення абз. 3 ч. 1 ст. 170 СК України не розглянув та не вирішив по суті питання щодо можливого передання малолітньої ОСОБА_2 іншим рідним дитини, наприкад старшій сестрі ОСОБА_1, не зясувавши умови проживання останньої та її згоду на передання їй малолітньої дитини.

Суд зауважує, що приділяючи першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів малолітньої ОСОБА_2, для реалізації права дитини на виховання в сім'ї за принципом родинності та з метою недопущення розлучення ОСОБА_2, 2012 р. н., зі своєю матірю, суд дійшов висновку, що відібрання ОСОБА_2 від її матері буде невиправдним втручанням у сімю відповідачки, оскільки представники позивача не довели винятковість обставин, що склалися у родині ОСОБА_1, для розлучення доньки з матірю.

Крім цього суд вважає, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, що втручання органу опіки та піклування у здійснення відповідачкою права на повагу до свого сімейного життя, передбаченого «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», за встановленими судом обставинами справи не є необхідним у демократичному суспільстві для захисту прав та інтересів малолітньої ОСОБА_2.

На підставі недоведеності заявлених вимог в частині відібрання малолітньої ОСОБА_2 від матері без позбавлення її батьківських прав вимоги про стягнення з ОСОБА_1 аліментів та передання ОСОБА_2 органу опіки та піклування з метою її влаштування до державного закладу або під опіку громадян, також є недоведеними та такими, що не ґрунтуються на законі.

Таким чином з урахуванням вивчених у судовому засіданні доказів, суд дійшов переконання, що відібрання малолітньої ОСОБА_2 у матері призведе до такого порушення інтересів дитини, що не може бути виправдано антисанітарними умовами проживання такої дитини, тому заявлений позов, як необґрунтований належним чином, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 212, 213-215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Органу опіки та піклування Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради до ОСОБА_1 про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, 3-і особи: Маріупольська місцева прокуратура № 2, Служби у справах дітей Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради, Лівобережний районний центр соціальних служб для сімї, дітей та молоді Маріупольської міської ради, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено у апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а учасниками процесу, що не були присутні при проголошенні, - протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя