Справа № 350/1113/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1217/2016
Головуючий у 1 інстанції Пулик М.В. М. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Ковалюка Я.Ю.,

суддів: Горблянського Я.Д., Фединяка В.Д.

секретаря Капущак С.В.

з участю: апелянта ОСОБА_2, позивача-відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про припинення права власності та виплату грошової компенсації, визнання права власності на спадкове майно, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на обовязкову частку у спадщині за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рожнятівського районного суду від 20 квітня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 звернувся в суд із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він та відповідач є рідними братами. 04 квітня 2011 року помер їхній батько ОСОБА_4, а 23 серпня 2013 року померла мати ОСОБА_2 Батько був власником домоволодіння № 1 "а" (один "а"), яке знаходиться в с. Нижній Струтинь по вул.Шевченка Рожнятівського району Івано-Франківської області. Батько заповів домоволодіння матері, яка на день смерті була одноосібним власником спірного домоволодіння. Мати склала на його користь заповіт, тому він має право на спадщину. Змінивши позовні вимоги просив ухвалити рішення, яким припинити право власності ОСОБА_2 на 1/4 (одну четверту) частину домоволодіння № 1 "а" (один "а"), яке знаходиться в с. Нижній Струтинь по вул.Шевченка Рожнятівського району Івано-Франківської області та визнати за ним право власності на домоволодіння в цілому. Стягнути з ОСОБА_2 судові витрати.

ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов, в якому зазначив, що не заперечує право ОСОБА_3 на 3/4 частин спірного домоволодіння, однак просить його частку не припиняти, а виділити йому 1/4 частину домоволодіння.

Просив суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на обовязкову частку у спадщині після смерті матері, в розмірі 1/4 всього спадкового майна. В задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності на все спадкове домоволодіння відмовити. Стягнути з ОСОБА_3 на його користь судові витрати. Також стягнути з ОСОБА_3 моральну шкоду та втрачену вигоду, яку він міг отримати від потенційного орендаря за оренду 1/4 частки належного йому майна, однак в даний час просить задоволити тільки вимоги зазначені в зустрічній позовній заяві, а саме виділити йому 1/4 частину спірного будинковолодіння.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 20 квітня 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на обов"язкову частку у спадщині задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 (одну четверту) частину домоволодіння № 1 "а" ( один "а"), яке знаходиться в с. Нижній Струтинь по вул. Шевченка Рожнятівського району Івано-Франківської області.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 задоволено. Припинено право власності ОСОБА_2 на 1/4 (одну четверту) частину домоволодіння № 1 "а" ( один "а"), яке знаходиться в с. Нижній Струтинь по вул. Шевченка Рожнятівського району Івано-Франківської області.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на домоволодіння № 1 "а" ( один "а"), яке знаходиться в с. Нижній Струтинь по вул. Шевченка Рожнятівського району Івано-Франківської області.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 55248 гривень компенсації вартості 1/4 частки домоволодіння.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 1102.33 грн. та на користь ОСОБА_3 311.52 грн. судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу вважаючи його незаконним та ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права не врахував те, що позивач ОСОБА_3 подав заяву про збільшення позовних вимог, яка за своєю суттю та змістом являється заявою про зміну предмету позову, яка могла бути прийнята судом до початку, а не під час розгляду справи.

Апелянт також вказує, що суд задовольняючи його позов та визнаючи право на спадщину (обовязкову частку) не застосував вимоги ст. 88 ЦПК України про розподіл судових витрат та не стягнув на його користь з ОСОБА_3 понесені ним судові витрати.

Апелянт стверджує, що висновок експерта щодо вартості спірного будинковолодіння, в тому числі і його ? частки про те що вона є незначною необґрунтованим, оскільки дана частка є менш значною. Вважає вартість спірного майна заниженою майже в два рази в порівнянні з оцінками ріелторів. Крім того, в суді не заявлялись вимоги щодо розподілу житлового будинку, виділу частки майна в натурі. Дані питання не були предметом розгляду, а тому висновки з цих питань не мають відношення до питання про визнання права власності на майно, а також визнання права власності на обовязкову частку у спадщині.

Вважає, що суд першої інстанції не врахував викладені факти, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

За таких обставин апелянт просить рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 змінити та визнати за ОСОБА_3 ? частин спірного будинковолодіння в порядку спадкування, а в решті вимог ОСОБА_3 відмовити. Стягнути на його користь понесені судові витрати.

В судовому засіданні апелянт доводи апеляційної скарги підтримав та просив про їх задоволення. Позивач-відповідач заперечив доводи апеляційної скарги та просив залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 має право на 1/4 частини домоволодіння № 1 "а" (один "а"), яке знаходиться в с. Нижній Струтинь по вул. Шевченка Рожнятівського району Івано-Франківської області в порядку спадкування після померлої матері. ОСОБА_3 в свою чергу має право на 3/4 частин вказаного домоволодіння. У зв"язку з цим, за сторонами слід визнати право власності на відповідні частини домоволодіння. Суд також дійшов висновку за можливе і необхідне припинити право власності ОСОБА_2 на належну йому частку, а право власності на неї визнати за ОСОБА_3 та стягнути з нього на користь ОСОБА_2 55248 (пятдесят пять тисяч двісті сорок вісім) гривень компенсації вартості 1/4 частки домоволодіння.

З даним висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, батько сторін ОСОБА_4, який помер 04 квітня 2011 року (а.с.9), був власником домоволодіння № 1 "а" (один "а"), яке знаходиться в с. Нижній Струтинь по вул.Шевченка Рожнятівського району Івано-Франківської області (а.с.13-14), яке заповів дружині ОСОБА_2, яка померла 23 серпня 2013 року (а.с.10,12). ОСОБА_2 до дня смерті проживала у спірному домоволодінні та була його одноосібним власником. Копією заповіту (а.с.11) підтверджено, що ОСОБА_2 на випадок своєї смерті зробила заповідальне розпорядження на користь позивача ОСОБА_3 Постановою нотаріуса №277/02-31 від 18 березня 2015 року (а.с.8) та копією постанови нотаріуса №839/02-31 від 14 серпня 2015 року (а.с.52) підтверджено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері відмовлено у звязку з тим, що ОСОБА_3, не згідний з розміром часток поділу спадкового майна, які визначаються згідно поданих заяв та ЦК України. Також судом встановлено, що ОСОБА_2, має право на спадщину (обовязкову частку) після смерті матері (а.с.46,49), чого не заперечував ОСОБА_3 Дані обставини підтверджені письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи.

Згідно зі ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб ( спадкоємців). Згідно ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або заповітом.

Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

При цьому відповідно до ст. 1241 ЦК України повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно ст.ст. 1297, 1298 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 23.01.2013р. у справі за № 6-164цс12, - в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2ст. 1299 ЦК України).

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, судом першої інстанції правильно визначено розмір часток сторін, а саме: що ОСОБА_2 має право на 1/4 частини домоволодіння № 1 "а" (один "а"), яке знаходиться в с. Нижній Струтинь по вул. Шевченка Рожнятівського району Івано-Франківської області в порядку спадкування після померлої матері та з часу відкриття спадщини у нього виникло право володіння та користування відповідною частиною спірного домоволодіння, не зважаючи на факт неотримання ним свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки реалізація обов'язку спадкоємця на отримання свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно не обмежене в часі. ОСОБА_3 має право на 3/4 частин вказаного домоволодіння.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 в частині припинення права власності ОСОБА_2М на частку у спільному майні, суд дійшов висновку, що таке припинення ОСОБА_2 не завдасть істотної шкоди його та членам його сім"ї інтересам, тобто вони не будуть позбавлені житлової площі.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України.

Відповідно ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно висновку експерта № 15108 від 09 січня 2016 року виділити 1/4 частку домоволодіння неможливо, її вартість становить 55248 ( п"ятдесять п"ять тисяч двіста сорок вісім ) гривень (а.с.81-92).

Отже, судом першої інстанції встановлено, що спірна частка як річ є неподільною, і в порівнянні з часткою домоволодіння, що належить ОСОБА_3, є менш значною. Крім того, сторони перебувають у неприязних стосунках, тому спільне володіння і користування домоволодінням сторонами в майбутньому є неможливим. Також в матеріалах справи міститься квитанція про внесення на депозитний рахунок суду 55248грн. (а.с. 123).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 15 травня 2013 року при розгляді справи № 6-37 цс13, для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Невиконання позивачем цієї умови є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Судом першої інстанції вірно враховано, що ОСОБА_2 має на праві власності житло по Вовчинецькій, 200 у м. Івано-Франківську, що підтверджено інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна щодо суб"єкта, від 20.04.2016 року ( а.с.143). Про наявність у його власності зазначеного житла підтвердив і ОСОБА_2

Згідно п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на житловий будинок» від 04.04.1991 р.№ 7 (зі змінами від 25.12.1992 р.,від 04.06.1993 р. та від 25.05.1998 р.)виділ у натурі частки будинку, що є спільною частковою власністю, можливий, якщо кожній зі сторін (співвласнику) може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру). В окремих випадках суд, враховуючи конкретні обставини справи, може й за відсутності згоди власника, що виділяється, зобовязати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обовязковим наведенням відповідних мотивів.

При неможливості виділу частки із спільного майна в натурі або встановлення порядку користування нею, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості майна на час розгляду справи. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продане в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

Оскільки ОСОБА_2 хоча й не згідний з оцінкою його частки та вважає її заниженою, однак на призначення іншої експертизи не погоджувався, то суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги висновок про вартість частки, яка визначена висновком судової будівельно-технічної експертизи № 15108 від 09.01.2016 року.

Підсумовуючи вище описане, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно досліджено обставини справи, зібраним доказам дана належна правова оцінка, висновок про наявність підстав для припинення права власності ОСОБА_2 на належну йому частку, а право власності на неї визнати за ОСОБА_3 та стягнути з нього на користь ОСОБА_2 55248 (пятдесят пять тисяч двісті сорок вісім) гривень компенсації вартості 1/4 частки домоволодіння є вірним.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильного висновку суду першої інстанції при вирішенні спору.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового або зміни рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рожнятівського районного суду від 20 квітня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання нею законної сили.

Головуючий Я.Ю. Ковалюк

Судді: Я.Д. Горблянський

ОСОБА_5