У Х В А Л А

іменем україни

20 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гвоздика П.О.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Сахара» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої залиттям будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1. 24 грудня 2013 року у результаті монтажу запірної арматури у сантехнічному обладнанні, який здійснювався у її будинку відповідно до договору від 05 березня 2013 року на виконання робіт по влаштуванню водонагрівача та сантехнічних приборів представником товариства з обмеженою відповідальністю «Сахара» (далі - ТОВ «Сахара»), перший поверх її будинку було залито водою.

Посилаючись на те, що залиття сталося з вини відповідача, позивачка просила стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 85 248 грн. та моральну шкоду в розмірі 50 тис. грн.

Заочним рішенням Макарівського районного суду Київської області від 01 липня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Сахара» на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду в розмірі 85 135 грн. та моральну шкоду в розмірі 10 тис. грн. В іншій частині позову відмовлено. Розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2015 року заочне рішення районного суду скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що розмір матеріальної шкоди, завданої позивачеві, складається із вартості відновлювального ремонту та пошкоджених або знищених предметів вжитку, а відповідач не довів відсутності своєї вини у завданні зазначеної шкоди, яка доводиться висновком експертного дослідження від 16 квітня 2014 року.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що затоплення будинку відбулось через десять місяців після закінчення відповідачем монтажних робіт, які були прийняті позивачем відповідним актом, тобто позивачем не доведено, що залиття житлового будинку сталося саме з вини відповідача, оскільки ТОВ «Сахара» є монтажною організацією, а не виробником сантехнічних товарів.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_1.

05 березня 2013 року ОСОБА_3 уклала із ТОВ «Сахара» договір на виконання робіт по влаштуванню водонагрівача та сантехнічних приборів. Роботи останнім були виконані, про що сторони 27 березня 2013 року підписали акт здачі-приймання виконаних робіт.

24 грудня 2013 року перший поверх зазначеного будинку було залито водою.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що залиття будинку сталося з вини відповідача, працівник якого неналежно провів монтаж запірної арматури у сантехнічному обладнанні.

Відповідно до положень ст. 1166 ЦК України підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди. Аналогічна відповідальність наступає й за завдану моральну шкоду, крім випадків, установлених ч. 2 ст. 1167 ЦК України.

Згідно з ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

У деліктних правовідносинах діє презумпція завдавача шкоди, згідно з якою вина відповідача презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу.

Суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність вини відповідача у залитті житлового будинку позивача, пославшись лише на те, що це залиття сталося через десять місяців після виконання відповідачем монтажних робіт та на те, що останній не є виробником використаних при такому монтажі сантехнічних матеріалів, оскільки у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не дав належної правової оцінки експертному дослідженню від 16 квітня 2014 року, в якому, зокрема, вказано, що причиною пошкодження сантехнічної арматури є руйнування запірного крану бокового підключення із розділенням його різьбової частини на ділянки та частки та утворення у міжрізьбовому просторі первісної тріщини від дії таких, що перевищили несучу спроможність матеріалу деталі динамічних та статичних навантажень переважно розтягу (що відповідає так званому «перетягу» при установці арматури в систему) і послідуючого поступового доломування внаслідок тривалої дії різноманітних (можливо експлуатаційних) навантажень на фоні домінуючого статичного розриву.

У порушення ст. ст. 57-59 ЦПК України апеляційний суд, відхиляючи висновок експертного дослідження, не вказав яким вимогам допустимості та належності доказів це дослідження не відповідає. А, крім того, у силу презумпції завдавача шкоди саме відповідач, у разі якщо він спростовує це експертне дослідження, зобов'язаний довести протилежне, а саме те, що залиття сталося не через монтаж обладнання.

Крім того, між сторонами було укладено договір і згідно з ч. 2 ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

З урахуванням наведеного суду слід визначитись із тим, які правовідносини виникли між сторонами, зокрема деліктні чи договірні, оскільки зазначене впливає на застосування норм права та можливість відшкодування моральної шкоди.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

П.О. Гвоздик

О.В. Умнова

І.М. Фаловська