АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Мараєвої Н.Є.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 4 березня 2016 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановила:

у січні 2016р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у сумі 22 213грн. 03коп. та судові витрати у сумі 1378грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що уклав з відповідачем 23 червня 2012р. договір без номеру, за умовами якого останній отримав кредит у сумі 4 400грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою за користування кредитом 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позивач стверджував, що виконав умови договору, надавши кредит у розмірі, встановленому договором, проте, відповідач свої зобов'язання по погашенню кредиту та сплаті процентів не виконує, у зв'язку із чим станом на 30 листопада 2015р. виникла заборгованість, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 3 413,87грн., заборгованості за процентами у сумі 14 515,21грн., заборгованості за пенею та комісіями у розмірі 2750грн., а також штрафи у сумі 500грн. та 1 033грн. 95коп.

Заочним рішенням суду від 4 березня 2016р. у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та неналежну оцінку доказів, які були надані суду.

Позивач, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.107), свого представника у судове засідання не направив.

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/9113/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Астахова О.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
Відповідач про день та час розгляду апеляційної скарги тричі повідомлявся за зареєстрованим місцем проживанням, проте, судові повідомлення ним не отримані, повернуті суду з відміткою про закінчення терміну зберігання.

Частиною 3 статті 76 ЦПК України встановлено, якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з

- 2 -

повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування.

Оскільки відповідач судові повідомлення не отримує, 2 вересня 2016р. апеляційним судом судовий виклик та копія апеляційної скарги були направлені на адресу Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва для вручення ОСОБА_1 відповідно до вимог ч. 3 ст. 76 ЦПК України, яке було отримано 12 вересня 2016р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (с.с.101) та перенаправлене КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду».

Крім того, 20 жовтня 2016р. судове повідомлення було направлено апеляційним судом КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду» Дніпровського району м. Києва для вручення ОСОБА_1 відповідно до вимог ч. 3 ст. 76 ЦПК України, яке було отримано 25 жовтня 2016р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (с.с.111)

За таких обставин, колегія суддів визнала, що сторони належним чином повідомлені про день та час розгляду апеляційної скарги, поважних причин своєї неявки суду не повідомили, тому відповідно до ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 23 червня 2012р. ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із анкетою-заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, відповідно до якої він висловив бажання оформити на своє ім'я платіжну картку «Кредитка «Універсальна» з кредитним лімітом у 5000грн. та погодився з тим, що ця заява разом із пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 30 листопада 2015р. у відповідача існує заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 3413,87грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 14515,21грн., заборгованості за комісією у сумі 2750грн., а також зі штрафів у сумі 1533,95грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Умови та Правила надання банківських послуг не підписані відповідачем, а тому відсутні підстави вважати, що між сторонами був укладений кредитний договір, а умови та правила, надані суду, є тими ж умовами та правилами, з якими був ознайомлений відповідач.

Проте, погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна, так як він не відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та не ґрунтується на нормах матеріального права.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 статті 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

- 3 -

Подавши анкету-заяву від 23 червня 2012р., відповідач підтвердив, що ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами банку (с.с.5).

Вказані дії не суперечать положенням вищезазначених норм матеріального права, суду не надано доказів, що відповідач не був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг та з тарифами, що надані суду першої інстанції Умови та Правила не є тими, з якими був ознайомлений відповідач під час укладення кредитного договору, відповідач таких заперечень не висловив, а відтак висновок суду першої інстанції про недоведеність укладення між сторонами кредитного договору не ґрунтується на нормах матеріального права та наявних матеріалах справи.

Посилання суду першої інстанції на правовий висновок Верховного Суду України у справі 6-16цс15 від 11 березня 2015р., колегія суддів вважає безпідставним, оскільки фактичні обставини, які були предметом розгляду Верховного Суду України, та даної справи є різними. Крім того, Верховним Судом України у зазначеній справі був зроблений правовий висновок стосовно договору про збільшення позовної давності, та не містить висновку стосовно неможливості укладення кредитного договору у порядку ст. 634 ЦК України.

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Оскільки відповідач не заперечував укладення з позивачем кредитного договору, отримання грошових коштів та не стверджував, що не був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, які були додані позивачем до позовної заяви, суд першої інстанції не мав правових підстав для висновку про не укладення договору між сторонами та не отримання відповідачем кредитних коштів.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовані норми матеріального права, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно п.2.1.1.5.5. Умов та Правил надання банківських послуг відповідач зобов'язався погашати заборгованість по кредиту, процентам за користування кредитом, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

З довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна,55 днів пільгового періоду» вбачається, що позичальник повинен щомісячно до 25 числа сплачувати 7% від заборгованості, сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 30% річних та комісії за зняття готівки.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе зобов'язання, останній платіж був ним внесений 7 травня 2013р., у зв'язку із чим виникла заборгованість.

Разом з тим, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що, не дивлячись на встановлення у довідці про умови кредитування, яка підписана відповідачем 23 червня 2012р. (с.с.80), процентної ставки 2,5% у місяць, що становить 30% річних, з 23 червня 2012р. по 31 грудня 2012р. позивач нараховував відповідачу проценти за користування кредитом, виходячи із процентної ставки 36% річних. У подальшому з 1 вересня 2014р. банком була змінена процентна ставка за користування кредитом з 30% на 34,8%, а з 1 квітня 2015р. процентна ставка збільшена до 43.20% і остаточна заборгованість була розрахована, враховуючи змінені процентні ставки.

Відповідно до ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною

- 4 -

протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Матеріали справи не містять даних про причини зміни розміру процентної ставки з 23 червня 2012р., з 1 вересня 2014р. та з 1 квітня 2015р., а також повідомлення відповідача про зміну процентної ставки та погодження з ним даної дії.

Відповідно до пункту 1.1.3.2.3. Умов та Правил надання банківських послуг, які затверджені наказом від 6 березня 2010р., банк має право змінювати тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків. При цьому банк, за винятком випадків зміни розміру наданого кредитного ліміту, зобов'язаний не менше, ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема, у виписці по картковому рахунку. Якщо протягом 7 днів банк не отримав повідомлення клієнта про не згоду із змінами, то вважається, що клієнт прийняв нові умови.

Пунктом 1.1.6. Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що банк повідомляє клієнтів про внесення змін шляхом розміщення інформації на офіційному сайті банка та у відділеннях банку.

Згідно пункту 1.1.6.2.4. Умов та Правил надання банківських послуг зміни, внесені в Умови та правила діють з моменту їх публікації на сайті, але не пізніше підтвердження змін діями клієнта по користуванню послугами банку.

Крім того, з приєднаної до апеляційної скарги виписки про рахунку відповідача апеляційним судом встановлено, що за період з 25 червня 2012р. по 4 грудня 2012р. відповідачем отримано кредит у сумі 3 252грн. 06коп., а відтак наявність заборгованості за кредитом у сумі 3 413,87грн., яку просить стягнути позивач, необхідно було довести відповідними доказами.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України представнику позивача у судовому засіданні 18 жовтня 2016р. апеляційним судом було роз'яснено необхідність надання відповідних документів. Проте, представник позивача у судове засідання 15 листопада 2016р. не з'явився, вимоги суду виконані не були, а суд на власний розсуд не має повноважень визначати та обраховувати розмір заборгованості.

Крім того, з виписки із рахунку відповідача вбачається, що відповідач з 4 грудня 2012р. карткою не користувався і своїми діями не підтвердив згоду на підвищення процентної ставки відповідно до пункту 1.1.6.2.4. Умов та Правил надання банківських послуг.

Частиною 1 статті 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже, пред'являючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, позивач повинен надати докази, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і запечень.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачем не було надано належних та достатніх доказів у підтвердження розміру заборгованості відповідача по кредитним зобов'язанням, а тому підстав для задоволення позовних вимог не має.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 4 березня 2016 року

- 5 -

скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: