Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючої судді - Шеремет А.М.,

суддів: Гордійчук С.О., Хилевич С.В.

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 жовтня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом та пені,-

в с т а н о в и л а :

ПАТ ""УкрСиббанк" 11 червня 2015 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом та пені.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 жовтня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту в розмірі 8190.78 доларів США та 48.44 грн. пені за несвоєчасне погашення кредиту.

Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму сплаченого судового збору в розмірі 1726.35 грн..

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій доводить про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги факт неналежного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, відповідно суд вирішив питання про права та обовязки відповідача без його присутності.

Крім того, зазначає, що кредитним договором порушено принцип рівності сторін, оскільки продукція (кредит) надана споживачу є небезпечною для його майнового інтересу, ціну продукції визначено неналежним чином, відповідачу з боку банку не надано інформації щодо ризику подорожчання продукції у звязку із зміною курсу долара США до гривні.

Також, предявляючи позов про дострокове погашення боргу, банк змінив строк виконання основного зобовязання і повинен був предявити позов до поручителів протягом шести місяців.

Просить рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом встановлено, що 21 грудня 2004 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №295/2004-фс/840. Відповідно до умов кредитного договору ПАТ «УкрСиббанк» надав ОСОБА_1Ф кредит в іноземній валюті в сумі 19200.00 доларів США, в свою чергу ОСОБА_1 зобовязалася повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 20 грудня 2019 року згідно з графіком погашення кредиту (додаток № 1 до кредитного договору), якщо тільки не буде застосовано інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору, та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 17% річних.

Згідно додатку № 1 від 01 березня 2005 року до основного кредитного договору внесені зміни за використання кредитних коштів процентна ставка встановлюється в розмірі 14% річних, а додатку № 2 від 30 серпня 2006 року до основного кредитного договору внесені зміни за використання кредитних коштів процентна ставка встановлюється в розмірі 11.3% річних.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобовязання позичальника за вищезазначеним кредитним договором, між банком та ОСОБА_2, ОСОБА_3 укладені договори поруки №1/2004/п та 2/2004/п від 15 травня 2008 року.

Відповідно до умов 1.4 договорів поруки ОСОБА_2, ОСОБА_3 зобовязалися відповідати у повному обсязі за виконання ОСОБА_1 усіх зобовязань, що виникли з кредитного договору. Відповідальність поручителя і позичальника є солідарною.

ОСОБА_1 взяті на себе за кредитним договором зобовязання належним чином не виконує, згідно розрахунку заборгованості , станом на 03 червня 2015 року заборгованість становить 8190.78 доларів США, з яких: заборгованість по кредиту строкова 5936.00 доларів США, заборгованість по кредиту прострочена 1280.00 доларів США, заборгованість по процентах строкова 82.51 доларів США, заборгованість по процентах прострочена - 892.27 доларів США та 48.44 грн. пеня за несвоєчасне погашення кредиту.

Відповідно до ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається.

Частиною першою ст. 1049 ЦК України встановлено обовязок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позивачем 04 березня 2015 року направлялись вимоги, як боржнику, так і поручителям про погашення простроченого зобовязання (а.с. 69-74).

Розмір вказаної заборгованості підтверджується розрахунком суми заборгованості за кредитним договором, наданим позивачем до позовної заяви.

Оскільки боржник та поручителі своїх зобовязань перед ПАТ "УкрСиббанк" належним чином не виконали, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову ПАТ "УкрСиббанк", однак не звернув уваги на наступне.

Договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобов'язання - кредитного договору - характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього, а поручитель згідно з ч.1 ст.554 ЦК України, відповідає перед кредитором, за загальним правилом, солідарно із позичальником, якщо договором поруки не встановлено його додаткову (субсидіарну) відповідальність. Неможливість окремого розгляду цих договорів може бути пов'язана, зокрема, із визначенням суми заборгованості, способу виконання зобов'язання та іншими умовами договорів.

Відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Як вбачається з п. 1.4 договорів поруки №1/2004/п та №2/2004/п відповідальність поручителя і боржника є солідарною, проте вказані договори не передбачають солідарної відповідальності поручителів між собою так як відсутня їх спільна порука, оскільки укладено окремі договори поруки (а.с. 18-19).

Таким чином, кожен з поручителів відповідає окремо перед кредитором з позичальником як солідарний боржник.

Не заслуговують на увагу посилання апеляційної скарги на те, що кредитний договір суперечить Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» з огляду на укладення оспорюваного договору без індивідуальної ліцензії та одержання кредиту в іноземній валюті.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші в національній або іноземній валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій звалютними цінностями встановлена п. «в» ч.4 ст. 5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на момент укладення оспорюваного договору такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не було визначено.

Згідно з п.1.5. Положення про порядок видачі Національним Банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 14.10.2004 року №483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для надання банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Відповідно до роз»яснень п. п. 10, 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року №3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

На час укладення кредитного договору №№295/2004-фс/840, укладеного 21 грудня 2004 року, банківська установа користувалася Банківською ліцензією, виданою Національним банком України 28 жовтня 1991 року за №75 на право здійснювати банківські операції, визначені частино першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». В матеріалах справи наявний дозвіл НБУ №75-2 від 24 грудня 2001 року на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу та додаток до Дозволу №75-2 від 19 листопада 2002 року з переліком операцій, які має право здійснювати позивач.

За таких обставин надання позивачем кредитних коштів в іноземній валюті було правомірним, оскільки банк мав право здійснювати банківські операції, зокрема, надавати кредити в іноземній валюті із зобов»язанням повернення такого та сплати процентів за користування ним також в іноземній валюті.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з порушеням норм матеріального і процесуального права в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, на користь ПАТ "УкрСиббанк" заборгованості за кредитним договором, а тому підлягає зміні в цій частині.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-316 ЦПК України, колегія суддів-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 жовтня 2015 року в частині стягнення солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту в розмірі 8190 (вісім тисяч сто девяносто) дол. США 78 центів та 48 (сорок вісім) грн. 44 коп. пені за несвоєчасне погашення кредиту змінити та викласти в такій редакції.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту в розмірі 8190 (вісім тисяч сто девяносто) дол. США 78 центів та 48 (сорок вісім) грн. 44 коп. пені за несвоєчасне погашення кредиту.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту в 8190 (вісім тисяч сто девяносто) дол. США 78 центів та 48 (сорок вісім) грн. 44 коп. пені за несвоєчасне погашення кредиту.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий А.М. Шеремет

Судді : С.О. Гордійчук

ОСОБА_4