Справа №486/1180/15-ц 15.02.2016 15.02.2016 15.02.2016
Провадження №22-ц/784/139/16
Справа № 486/1180/15-ц
Провадження №22-ц/784/139/16 Головуюча у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
Рішення

Іменем України

15 лютого 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Тищенком Л.С.,

за участю:

- позивача ОСОБА_3,

- відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Южноукраївського міського суду Миколаївської області від 24 листопада 2015 року, ухвалене за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

встановила:

07 липня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_4, який обґрунтовував наступним.

08 липня 2012 року він позичив під розписку відповідачу ОСОБА_4 21 815 грн., який в свою чергу зобовязався повернути борг в строк до 08 липня 2013 року та виплатити 20 % річних від суми позики.

Посилаючись на те, що у визначений строк ОСОБА_4 борг не повернув, позивач, уточнюючи розмір заборгованості, просив стягнути з відповідача на його користь 71 885 грн. 97 коп., із яких:

- 38 634 грн. 37 коп. сума боргу з урахуванням індексу інфляції за період з 08 липня 2013 року по 27 жовтня 2015 року;

- 25 551 грн. 60 коп. проценти за користування грошовими коштами на умовах договору;

- 7 000 грн. компенсації моральної шкоди, завданої через порушенням договору та 700 грн. судових витрат.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 посилався на те, що борг позивачу повернув частинами та визнав борг в сумі 5 615 грн.

Рішенням Южноукраївського міського суду Миколаївської області від 24 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з відповідача на його користь 54 775 грн. заборгованості, що складається з: основної суми боргу 21 815 грн., нарахованих 20 % річних 14 750 грн., встановленого індексу інфляції за час прострочення зобовязання 16 652 грн., трьох процентів річних від простроченої суми 1 558 грн.. В іншій частині позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 681 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з нього 5 615 грн. На його думку, рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, без повного з'ясування всіх обставин справи, а також з виходом за межі позовних вимог щодо стягнення трьох процентів річних від простроченої суми. Крім того, судом не враховано повернення ним позивачу боргу частинами.

-2-

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3, посилаючись на необґрунтованість її доводів, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. При цьому, позивач частково погодився з доводами апеляційної скарги щодо виходу суду за межі заявлених ним вимог та стягнення з відповідача трьох процентів річних, які він в позові не предявляв.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення міського суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 1047 ЦК України договір позики повинен укладатися у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

При цьому, законодавець не передбачив, що недодержання сторонами письмової форми договору позики має наслідком його недійсність, а тому в силу ст. 218 ЦК України він є дійсним і сторони за ним повинні виконувати взяті на себе обовязки. В той же час, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, а ухвалене у спорі рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Разом з тим, в ч. 2 ст. 1047 ЦК України законодавець передбачив, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У звязку з цим, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві (ч. 3 ст. 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу (ч.1 ст. 1050 ЦК).

Як вбачається із матеріалів справи та пояснень сторін в суді першої інстанції, 08 липня 2012 року ОСОБА_4 взяв у ОСОБА_3 в позику 21 815 грн. зі сплатою 20 % річних, та зобов'язався повернути йому позику до 08 липня 2013 року.

На підтвердження суми боргу, відповідач написав власноручно розписку (а.с. 5).

У липні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про повернення боргу та надав оригінал розписки позичальника, що свідчить про неповернення боргу відповідачем.

-3-

Заперечення відповідача про повернення позивачу частини боргу протягом 2012-2015 років, не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Так, на підтвердження своїх заперечень про повернення боргу відповідач посилався на розписку, яку написав власноручно 25 червня 2015 року в присутності ОСОБА_6 На думку колегії суддів, ця розписка не є беззаперечним доказом про повернення частини боргу, яка власноручно написана лише ним та не визнана позивачем, як повернення боргу.

За змістом ст. 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, на вимогу боржника повинен видати йому розписку про одержання виконання частково або у повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документу кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним обов'язку і, навпаки, знаходження такого документу у кредитора - засвідчує факти невиконання боржником зобов'язання.

Відповідач не надав розписки, передбаченої ст. 545 ЦК України, яка б свідчила про повернення ним боргу частково та виконання боргового зобов'язання.

Не заслуговують на увагу і посилання в апеляційній скарзі на те, що сторони змінили умови договору щодо сплати боргу частинами, так як ці посилання також не підтверджені будь - якими доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не взяв до уваги пояснення свідка ОСОБА_6 щодо повернення боргу частинами, не заслуговують на увагу, оскільки факт передачі грошових коштів не може підтверджуватися показаннями свідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як розяснено у ч. 2 п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої ст. 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання його окремих частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязання, що виникли з правочину.

На цій підставі, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з правомірності договору, укладеного 08 липня 2012 року та наявності невиконаного позичальником грошового зобов'язання у розмірі 21 815 грн.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із частиною першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

-4- Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Така правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року (справа № 6-369цс15).

За такого, в межах заявлених та підтриманих позивачем вимог, згідно ст. 11 ЦПК України, суд вірно встановив правову природу договору та прийшов до правильного висновку, що відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконав та стягнув з нього суму боргу на користь позивача 21 815 грн. та 14 750 грн. (21 815 грн. х 1234 днів прострочення х 20%): (365 днів х 100%) - нараховані проценти з 09 липня 2012 року по день ухвалення рішення.

Тому підстав для скасування рішення суду в цій частині та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач повинен сплатити позивачу суму боргу відповідно до положень ст. 625 ЦК України, проте допустив помилку в підрахунках нарахування індексу інфляції.

З відповідача на користь позивача слід стягнути за період з 09 липня 2013 року по 27 жовтня 2015 року суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 38 119 грн. 75 коп. (16 304 грн. 75 коп. = (21 815 грн. х 174,741% :100) 21 815 грн.)

Крім того, задовольняючи позовні вимоги про стягнення процентів, які передбачені договором позики, суд першої інстанції стягнув з відповідача 3% річних від простроченої суми на підставі ст. 625 ЦК України та не звернув увагу на те, що з такими вимогами позивач до суду не звертався.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Тобто, рішення суду в частині стягнення 3% річних підлягає скасуванню, а в частині стягнення загального розміру заборгованості підлягає зміні.

Вказане рішення суду щодо вирішенням позовних вимог про відшкодування моральної шкоди позивачем не оскаржувалося та переглядалось апеляційною інстанцією в межах доводів апеляційної скарги відповідача.

Згідно ст. 88 ЦПК України рішення суду в частині розподілу судового збору підлягає зміні. Позивач в суд першої інстанції сплатив 681 грн., а повинен був 885 грн. 46 коп. виходячи з його вимог майнового та немайнового характеру (641 грн. 86 коп. + 243 грн. 60 коп.).

Вимоги позивача майнового характеру задоволені частково, у задоволенні інших вимог відмовлено.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягали стягненню 528 грн. 70 коп., що відповідає 82,37 % задоволених вимог майнового характеру.

З позивача на користь держави підлягає стягненню недоплачений судовий збір в розмірі 204 грн. 46 коп.

За подачу апеляційної скарги відповідач сплатив 770 грн. Апеляційну скаргу задоволено частково, тому з позивача на його користь підлягали стягненню 20 грн. 97 коп., що пропорційно 3, 48 % задоволеннях вимог.

-5-

Шляхом взаєморозрахунку з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 507 грн. 73 коп. (528 грн. 70 коп. 20 грн. 97 коп.) судового збору в обох судових інстанціях.

Враховуючи викладене, колегія судів вважає, що рішення суду в частині стягнення 3% річних підлягає скасуванню, в частині стягнення загального розміру заборгованості і розподілу судових витрат підлягає зміні, а в частині відмови в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Южноукраївського міського суду Миколаївської області від 24 листопада 2015 року в частині стягнення 3% річних скасувати, в частині стягнення загального розміру заборгованості та судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 52 869 (пятдесят дві тисячі вісімсот шістдесят девять) грн. 75 коп., з яких: 38 119 (тридцять вісім тисяч сто девятнадцять) грн. 75 коп. сума боргу з урахуванням інфляції, 14 750 (чотирнадцять тисяч сімсот пятдесят) грн. нараховані проценти.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 507 (пятсот сім) грн. 73 коп. судового збору в обох судових інстанціях.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави недоплачений судовий збір в розмірі 204 (двісті чотири) грн. 46 коп.

В іншій частині зазначене рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Н.В. Самчишина

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_7