У Х В А Л А

іменем україни

16 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

КафідовоїО.В., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2016 року та касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 22 серпня 2008 року між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 25 тис. доларів США. На забезпечення виконання умов цього договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_4 договір поруки. У результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яку позичальник та його поручитель, незважаючи на вимоги, не погасили.

Враховуючи викладене та те, що 12 листопада 2010 року ПАТ «ОТП Банк» за договором купівлі-продажу кредитного портфелю відступив ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги за вказаними вище договорами, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів кредиту заборгованість у розмірі 2 221 914 грн. 60 коп.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 вересня 2015 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 22 серпня 2008 року у розмірі 2 221 914 грн. 60 коп. В іншій частині позову відмовлено. Розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2016 року рішення районного суду в частині відмови в задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» щодо солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_4 скасовано. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» кредитну заборгованість за період з квітня 2013 року по жовтень 2013 року у розмірі 6 012,97 доларів США, що еквівалентно 137 637 грн. 03 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 2 155,11 доларів США; заборгованість по процентам у розмірі 71,96 доларів США; пеня у розмірі 3 785,90 доларів США. Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в частині позову до неї.

У касаційній скарзі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності неналежного виконання позичальником умов кредитного договору, у результаті чого утворилася заборгованість, яку він, незважаючи на вимоги, не погасив. Відмовляючи в позові до поручителя, суд зазначив про те, що набувши право вимоги за договором купівлі кредитного портфелю, позивач набув право вимоги лише до позичальника, а не до поручителя.

Частково скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи частково позов, апеляційний суд виходив із того, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яку позичальник та його поручитель, незважаючи на вимоги, не погасили. При цьому суд апеляційної інстанції послався на те, що строк звернення до поручителя щодо частини вимог позивачем не пропущено, а купівля кредитного портфелю дає право вимоги і до поручителя.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 22 серпня 2008 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 25 тис. доларів США.

На забезпечення виконання умов цього договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_4 договір поруки.

12 листопада 2010 року ПАТ «ОТП Банк» за договором купівлі-продажу кредитного портфелю відступив ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги за вказаними вище договорами.

Пред'являючи позов, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» посилалось на те, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яку позичальник та його поручитель, незважаючи на вимоги, не погасили.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про стягнення солідарно з відповідачів, у тому числі й з позичальника за кредитним договором, кредитної заборгованості за період з квітня 2013 року по жовтень 2013 року, оскільки не врахував того, що норми ч. 4 ст. 559 ЦК України до вимог про стягнення заборгованості з позичальника не застосовуються, зазначеним положенням закону унормовані відносини між позикодавцем та поручителем, а не позичальником. Тобто обмеження, встановлені ч. 4 ст. 559 ЦК України, на вимоги до ОСОБА_3 не розповсюджуються.

Суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не дав оцінки твердженням банку про те, що позичальник, ОСОБА_3, не виконала свого обов'язку з погашення кредитної заборгованості та без наведення належних та допустимих підстав відмовив у задоволенні частини позову до неї.

Крім того, висновок апеляційного суду щодо стягнення кредитної заборгованості із поручителя також є передчасним з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки згідно із п. 4.1 цього договору встановлено, що він діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором.

Згідно із п. 1.5.1 кредитного договору повернення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку платежів.

Пунктом 1.9.1 кредитного договору сторони погодили, що банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або майновим поручителем своїх боргових та/чи інших зобов'язань за цим договором. Зазначене кореспондується з нормою ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не дав належної правової оцінки твердженням ОСОБА_4 про те, що прострочення сплати чергових платежів почалося з 12 листопада 2009 року, а із позовом до суду банк звернувся у жовтні 2013 року, тобто після спливу шестимісячного строку. При цьому суд апеляційної інстанції не вказав які прострочені платежі стягнув з поручителя та за який період і на які платежі нарахував проценти та пеню.

Отже, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Кафідова

О.В.Попович