Кодимський районний суд Одеської області
_____________________________________________________________________________________________________ Справа № 503/2202/15-ц
Провадження №2/503/97/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2016 року м. Кодима Одеської області

Кодимський районний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Сопільняка О.М.

при секретарі Вдовиченко В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кодима Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 19 листопада 2015 року звернулась до Кодимського районного суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ спільного майна, набутого ними у шлюбі.

В позовній заяві позивач вказала, що з 25 червня 1983 року по 01 березня 2013 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2

За час перебування у шлюбі разом з відповідачем придбали житловий будинок АДРЕСА_1. Після розлучення добровільно поділити вказаний будинок не можуть, тому просила поділити спірний будинок між нею та відповідачем в ідеальних частках, виділивши кожному з них по 1/2 його частині, без визначення присуджених часток в натурі.

В судове засідання позивач не прибула, надавши до суду заяву про розгляд справи без неї, свій позов підтримала та просила його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання також не прибув, надавши до суду заяву про визнання заявленого позову.

Згідно з частиною 2 статті 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності з вимогами частини 2 статті 197 ЦПК України не здійснюється.

Дослідивши позовну заяву позивача та надані сторонами письмові докази, суд, враховуючи визнання позову відповідачем, що не суперечить вимогам закону та не порушує законних прав і інтересів сторін та інших осіб, відповідно до частини 4 статті 174 ЦПК України вважає можливим позов задовольнити з таких підстав.

За загальним правилом (частина 1 статті 11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 з 25 червня 1983 року по 01 березня 2013 року перебували у шлюбі, зареєстрованому органом державної реєстрації актів цивільного стану.

29 лютого 2000 року відповідачем ОСОБА_2 був придбаний житловий будинок АДРЕСА_1 (договір купівлі-продажу серії АВІ №837860 від 29 лютого 2000 року).

Відповідно до розділу VІІ «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України вказаний кодекс регулює правові відносини, які виникли після набрання ним чинності, тобто після 01 січня 2004 року.

До 01 січня 2004 року чинним був Кодекс про шлюб та сім»ю України.

У зв'язку з цим, з огляду на час придбання сторонами спірного нерухомого майна (лютий місяць 2000 року) для вирішення спору щодо поділу спірного будинку суд застосовує норми Кодекс про шлюб та сім»ю України, який втратив чинність, але був чинним на момент виникнення спірних правових відносин.

Статтею статтею 22 КпШС України (як і статтею 60 СК України) передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Таке ж положення міститься і в частині 3 статті 368 Цивільного кодексу України.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п.23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. При цьому, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до роз'яснень, що є у п.22 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Сторони добровільно погодили, що спірне нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 є їхнім спільним сумісним майном. Доказом такого погодження є письмова заява відповідача ОСОБА_2 про визнання позову.

Відповідно до статті 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу (стаття 29 КпШС).

Визначаючи спосіб поділу зазначеного нерухомого майна суд виходить з меж позовних вимог позивача, визнаних відповідачем, та, керуючись роз'ясненням Пленуму ВСУ, що є в п.25 постанови №11 від 21 грудня 2007 року, вважає можливим позов задовольнити та визнати за кожною із сторін ідеальні частки в цьому нерухомому майні без їх реального поділу.

Зокрема, Пленум ВСУ вказав, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі,

суди мають застосовувати положення щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.60,61,69,70 СК України, ст.ст.213-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Поділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 жилий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1, виділивши ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині цього домоволодіння, визнавши за кожним з них право приватної власності на 1/2 частину спірного домоволодіння без визначення присудженої частки в натурі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Одеської області через Кодимський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Сопільняк О.М.