Справа № 755/3996/16-ц
Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді Астахової О.О.

при секретарі Рудь Р.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 заінтересовані особи: ОСОБА_2, старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві Рудьковська Олена Сергіївна на постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження від 10.02.2016 року ВП №50137615, -

в с т а н о в и в :

02 березня 2016 року заявник звернувся до суду зі скаргою в якій просить визнати неправомірною постанову старшого державного виконавця органу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції м. Києва Рудьковської Олени Сергіївни про відмову у відкритті виконавчого провадження № 50137615 від 10.02.2016 року та зобов'язати старшого державного виконавця органу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції м. Києва Рудьковську Олену Сергіївну відкрити виконавче провадження на підставі виконавчого листа виданого 10.02.2016 року Дніпровським районним судом м. Києва у справі № 755/7447/15-ц.

Мотивуючи свої вимоги тим, що 10 лютого 2016 року, він звернувся до відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції м. Києва із заявою про прийняття до примусового виконання виконавчого листа виданого 10.02.2015 року Дніпровським районним судом м. Києва у справі № 755/7447/15-ц, яким зобов»язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні місцями загального користування в квартирі АДРЕСА_1.

29 лютого 2016 року ОСОБА_4 рекомендованим листом отримав постанову державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві Рудьковської Олени Сергіївни про відмову у відкритті виконавчого провадження №50137615 від 10.02.2016 року на підставі вказаного виконавчого листа.

Підставою винесення даної постанови являється не відповідність, на думку державного виконавця, виконавчого документу виданого Дніпровським районним судом м. Києва 10.02.2016 року п. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», а саме відсутній індивідуальний ідентифікаційний номер боржника.

Проте, така відмова, на думку заявника, є незаконною оскільки відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», ідентифікаційний код або інші відомості, які можуть ідентифікувати боржника у виконавчому документів, зазначаються якщо вони відомі суду.

Крім того, п.3 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» надає право державному виконавцю при здійсненні виконавчого провадження з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну.

Тому, заявник зазначає, що відсутність у виконавчому листі ідентифікаційного номера боржника не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження, що змушує його звернутись із даною скаргою до суду.

У судовому засіданні ОСОБА_1 скаргу підтримав та просив суд її задовольнити виходячи із доводів, якими вона обґрунтовується.

Заінтересована особа та особа дії якої оскаржуються у судове засідання не з'явились, хоча про день, час та місце розгляду скарги повідомлялись судом належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26 грудня 2003 року "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби і звернень учасників виконавчого провадження" неявка в судове засідання в зазначених справах заявника або заінтересованої особи, яким повідомлено про час та місце його проведення, не перешкоджає розгляду скарги.

За таких обставин, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність нез'явившихся осіб.

Суд, заслухавши заявника, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, прийшов до висновку, що скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що Постановою старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві Рудьковської О.С. від 10.02.2016 року відмовлено у відкритті виконавчого провадження №50137615 на підставі виконавчого листа виданого 10.02.2016 року Дніпровським районним судом м. Києва про зобов'язання ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод в користуванні місцями загального користування в квартирі АДРЕСА_1(а.с.6).

Як убачається зі змісту вказаної постанови старшого державного виконавця, підставою для відмови у відкритті провадження являється відсутність індивідуального ідентифікаційного номеру боржника, що унеможливлює ідентифікувати особу боржника.

Проте, з таким висновком державного виконавця суд не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 25 Закону, державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що 10.02.2016 року до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві було подано документ про примусове виконання, який вступив у законну силу 23.11.2015 року, вказані обставини підтверджує і заявник.

Таким чином, строк пред'явлення до виконання виконавчого листа виданого 10.02.2016 року Дніпровським районним судом м. Києва не закінчився, та був пред»явлений заявником до відповідного органу державної виконавчої служби.

Згідно зі ст. 18 Закону, у виконавчому документі зазначають індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші лані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата зародження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо.

Отже, частина 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» містить вимоги до виконавчого документа, у якому зокрема має бути зазначено й індивідуальний ідентифікаційний номер боржника (фізичної особи). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 26 цього Закону у разі невідповідності змісту виконавчого листа вимогам ст. 18 державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження.

Разом із тим п. 3 ч. 3 ст. 11 Закону надає право державному виконавцю при здійсненні виконавчого провадження з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону, під час виконання рішень, державний виконавець має право на безпосередній доступ до бази даних і реєстрів, у тому числі електронний, що містять інформацію про боржників, їхнє майно та кошти.

Порядок доступу до таких реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України спільно з відповідними центральними органами виконавчої влади, які забезпечують їх ведення.

Тому відсутність у виконавчому листі ідентифікаційного номера боржника не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження.

Така ж позиція висвітлена у Постанові Верховного суду України від 25.06.2014 року у справі № 6-62цс14.

За ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавчу службу» виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставі, у спосіб та в межах помножень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі ст. 6 цього Закону державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян та юридичних осіб.

Державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу у порядку, передбаченому законом.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження рішень, дій або бездіяльності державних виконавців при примусовому виконанні судових рішень.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно із ч. 1 ст. 385 ЦПК України скарга може бути подана до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 29.02.2016 року отримав постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження № 50137615 від 10.02.2016 року, що підтверджується витягом відстеження пересилання поштових відправлень «Укрпошта» та узгоджується із письмовими поясненнями заявника. З даною скаргою ОСОБА_1 звернувся до суду 02.03.2016 року, тобто в строки передбачені ч. 1 ст. 385 ЦПК України.

Як зазначено у п. 18 Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість поданої скарги , а відмову у відкритті виконавчого провадження такою, що не ґрунтується на вимогах закону, а тому вважає, що скарга підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 60, 209, 210, 223, 293, 294, 385-388 ЦПК України, ст. ст. 4 - 6, 11, 17, 18, 19, 25, 82 Закону України «Про виконавче провадження», суд, -

у х в а л и в :

Скаргу ОСОБА_1 заінтересовані особи: ОСОБА_2, головний державний виконавець відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві Рудьковська Олена Сергіївна на постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження від 10.02.2016 року ВП №50137615 - задовольнити.

Визнати неправомірною постанову старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції м. Києва Рудьковської Олени Сергіївни про відмову у відкритті виконавчого провадження № 50137615 від 10.02.2016 року .

Зобов'язати Відділ державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві відкрити виконавче провадження на підставі виконавчого листа виданого 10.02.2016 року Дніпровським районним судом м. Києва про зобов'язання ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод в користуванні місцями загального користування в квартирі АДРЕСА_1.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суду м. Києва протягом 5-ти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвалу, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: