провадження 2/201/479/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Мороз Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення боргу і витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 16 липня 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідача ФОП ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення боргу і витрат, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилалися на те, що 24 березня 2014 року у позивача з відповідачем було укладено договір оренди нежитлового приміщення площею 239.6 кв. м. за адресою: м. Дніпропетровськ, провулок Урицького, буд. 6 (кафе приміщення № 28) для організації та використання у якості закладу громадського харчування ресторанного типу протягом року. Відповідно до умов цього договору встановлена орендна плата, складено акт приймання-передачі приміщень, укладено додаток № 2, згідно якого договір оренди діє до 15 березня 2017 року, потім було укладено додаток № 1, де встановлена орендна плата в конкретній фіксованій сумі. Вказані договір і угоди сторонами виконувалися. Однак потім відповідач перестав сплачувати позивачу обумовлену орендну плату, склалася заборгованість, яка до цих пір не погашена. Відповідальність за вказане, завдання збитків, скоєння цієї шкоди і заборгованість згідно з умов договору та закону повинен нести відповідач. Але він відмовляється сплачувати вказаний борг згідно укладеного договору, чим порушується закон. В даний час відповідач не виконує умови договору, тому позивач ставить питання про розірвання договору оренди і погашення боргу по орендній платі. В добровільному порядку питання не вирішене. Представник позивача просив розірвати договір оренди № 1 від 24 березня 2014 року, укладений між сторонами та стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по орендній платі в сумі 391187 грн. 40 коп. та судові витрати в сумі 3897 грн. 60 коп., а всього 395085 грн., задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача позов не визнав, посилаючись на те, що дійсно 24 березня 2014 року у позивача з відповідачем було укладено договір оренди нежитлового приміщення площею 239.6 кв. м. за адресою: м. Дніпропетровськ, провулок Урицького, буд. 6 (кафе приміщення № 28) для організації та використання у якості закладу громадського харчування ресторанного типу протягом року. Відповідно до умов цього договору встановлена орендна плата, складено акт приймання-передачі приміщень, укладено додаток № 2, згідно якого договір оренди діє до 15 березня 2017 року, потім було укладено додаток № 1, де встановлена орендна плата в конкретній фіксованій сумі. Вказані договір і угоди сторонами виконувалися. Але через підвищення плати за оренду і не згоду з висунутими додатковими умовами користування приміщенням вони залишили вказане приміщення, сплатили всі необхідні платежі і заборгованості не мають, зараз позивачка здає вказане приміщення іншим особам, а вони ним не користуються, відповідача неможливо примусити виконувати договір і сплачувати орендну плату, це питання вирішене добровільно.. На звернення позивача, в тому числі і письмові, вони відповідали по суті в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення представників позивача і відповідача, зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно позивачу на паві власності належить нежитлове приміщення площею 239.6 кв. м. за адресою: м. Дніпропетровськ, провулок Урицького, буд. 6 (кафе приміщення № 28). 24 березня 2014 року у позивача з відповідачем було укладено договір оренди вказаного нежитлового приміщення площею 239.6 кв. м. за адресою: м. Дніпропетровськ, провулок Урицького, буд. 6 (кафе приміщення № 28) для організації та використання у якості закладу громадського харчування ресторанного типу протягом року. Відповідно до умов цього договору встановлена орендна плата, складено акт приймання-передачі приміщень, укладено додаток № 2, згідно якого договір оренди діє до 15 березня 2017 року, потім 30 червня 2014 року було укладено додаткову угоду № 1, де встановлена орендна плата в конкретній фіксованій сумі. Вказані договір і угоди сторонами виконувалися. Однак потім відповідач перестав сплачувати позивачу обумовлену орендну плату, склалася заборгованість, яка до цих пір не погашена. Відповідальність за вказане, завдання збитків, скоєння цієї шкоди і заборгованість згідно з умов договору та закону повинен нести відповідач. Але він відмовляється сплачувати вказаний борг згідно укладеного договору, чим порушується закон. Відповідач, залишаючи вказане приміщення, зобовязаний згідно умов договору оренди скласти з позивачем акт приймання-передачі приміщення (як і на початку дії цього договору), чого зроблено не було, тільки в цьому випадку договір свою дію може припинити. Отже в даний час відповідач фактично використовує вказане приміщення, але чомусь відповідач не виконує умови договору, тому позивач ставить питання про розірвання договору оренди і погашення боргу по орендній платі. В добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вимоги до письмових доказів встановлені ст. 64 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

В той час, ст. 59 ЦПК України, яка регулює питання допустимості доказів, передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч.1 ст. 206 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що 24 березня 2014 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір оренди № 1, відповідно до умов якого позивач (орендодавець) передає, а відповідач (орендар) приймає в тимчасове платне користування приміщення (загальною площею 239.6 кв. м., розташованого у м. Дніпропетровськ по пров. Урицького, б. 11, кафе-приміщення № 28) для організації та використання в якості закладу громадського харчування ресторанного типу протягом строку оренди. Відповідно до п. 3.1. договору оренди, орендодавець здійснить передачу приміщення орендарю, а орендар прийме приміщення від орендодавця та розпочне його використання в порядку в дату початку оренди, про що сторони підписують Акт приймання-передання приміщення згідно додатку № 2 до договору оренди. Строк оренди приміщення починається з 01 квітня 2014 року та закінчується 15 березня 2017 року (п. 6.1. договору оренди).

На виконання вищевказаних умов договору оренди між позивачем та відповідачем було підписано Акт прийому-передачі приміщення від 24 березня 2014 року, відповідно до якого вказане приміщення було передано позивачем відповідачу в задовільному стані та у відповідності до технологічних, санітарно-гігієнічних та протипожежних вимог, які дозволяють його використання в цілях визначених договором оренди.

Як зазначено у п. 10.1. договору оренди, починаючи з дати початку оренди, орендар сплачує плату за оренду за кожен місяць оренди приміщення. Розмір плати за оренду за 1 місяць (крім першого та другого місяця строку оренди) розраховується, виходячи з розміру лати за один квадратний метр площі приміщення, яка складає 16.69 євро без ПДВ, що на день укладення договору оренди складає 261.20 грн. Розмір плати за оренду приміщення за один календарний місяць (крім першого та другого місяця) складає 3999.00 євро без ПДВ, що на день укладення договору оренди складає 62584.35 грн. Розмір плати за оренду за перший та другий місяці строку оренди розраховується, виходячи з розміру плати за один квадратний метр площі приміщення, яка складає 14.61 євро без ПДВ, що на день укладення договору оренди складає 228.65 грн. Розмір плати за оренду за перший та другий місяці строку оренди складає 3501.00 євро без ПДВ, що на день укладення договору оренди, складає 54790.65 грн..

30 червня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 1 до договору оренди, відповідно до якої п. 10.1. договору оренди було змінено й зазначено, що з 01 липня 2014 року до 30 вересня 2014 року орендна плата сплачується в фіксованому розмірі 15000.00 грн.. Відповідно до додаткової угоди № 2 до договору оренди, п. 10.1. договору оренди було змінено та зазначено, що з 01 жовтня 2014 року до 31 грудня 2014 року орендна плата сплачується в фіксованому розмірі - 15 000. 00 грн.. Згідно з п. 14.5. договору оренди, оплата за оренду здійснюється орендарем щомісяця авансом не пізніше 10 числа поточного місяця за поточний місяць. Плата за оренду за перший місяць здійснюється орендарем одночасно зі здійсненням забезпечувального платежу.

Однак, в порушення умов договору оренди, відповідач не здійснює плату за оренду у встановлені в ньому строки. На теперішній час відповідач лише частково сплатив орендну плату позивачу. Відповідно, заборгованість відповідача по орендній платі станом на 01 червня 2015 року складає (розрахунок): вартість орендної плати за один місяць в період з 01 квітня 2014 року по 30 травня 2014 року відповідно до умов договору оренди складає 54 790.65 грн.(3501.00 євро); орендарем було сплачено орендодавцю у вказаний період 4000 євро (по 2000 євро за місяць). Тобто заборгованість по орендній платі за місяць складає 1501 євро (23490.65 грн.), а за вищевказаний період складає 46 981.30 грн.. Вартість орендної плати за один місяць в період з 01 червня 2014 року по 01 липня 2014 року відповідно до умов договору оренди складає 62 584.35 грн. (3999 євро); орендарем було сплачено орендодавцю у вказаний період 4000 Євро (по 2000 євро за місяць). Тобто заборгованість по орендній платі за місяць складає 1999 євро (31 284.35 грн.), а за вищевказаний період складає 31 284.35 грн.. Вартість орендної плати за один місяць в період з 01 липня 2014 року по 31 грудня 2014 року відповідно до умов додаткових угод № № 1, 2 до договору оренди, складає 15 000.00 грн., тобто за вказаний період вартість орендної плати складає 90000.00 грн., яка була сплачена ОСОБА_3 й щодо якої не має претензій. Вартість орендної плати за один місяць в період з 01 січня 2015 року по 01 червня 2015 року відповідно до умов договору оренди складає 62 584.35 грн., оплата здійснена не була; тобто заборгованість по орендній платі за вказаний період складає - 312 921.75 грн.. Таким чином, загальна сума заборгованості складає: 46 981.30 грн. + 31 284.35 грн. + 312 921.75 грн. = 391 187.40 грн.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 26 ЦК України). Згідно приписам ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як зазначено у ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. До того ж, згідно ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ст. 762 ЦК України). Таким чином, відповідач в порушення умов договору оренди та вимог чинного законодавства не виконав свої зобов'язання, в зв'язку з чим виникла заборгованість перед позивачем по орендній платі, яка є не сплаченою та на день звернення з позовною заявою і складає 391187.40 грн.

Як зазначено у ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо і: встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до приписів ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Ст. 652 ЦК України вказує на те, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони візувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, . з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Відповідно до приписів ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Відповідно до п. 6.1. договору оренди, строк оренди приміщення починається з 01 квітня 2014 року та закінчується 15 березня 2017 року. Однак, згідно п. 37.2. договору оренди, орендодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, із можливістю застосування положень п. 29.5. А) та п. 29.5. Б), шляхом надання письмового повідомлення орендареві за 15 календарних днів до дати розірвання договору у тому числі й у випадку наявності заборгованості по сплаті будь-яких платежів за договором оренди більш ніж на 1 календарний місяць (п. п. 37.2.2.). У такому випадку, дія договору оренди припиняється відповідно до п. 37.1. договору оренди. Припинення договору оренди не звільняє сторони від зобов'язань, що виникли до припинення дії цього договору (п. 37.4. договору оренди).

Так позивачем на адресу відповідача було направлено повідомлення від 03 липня 2015 року про розірвання договору оренди та сплати існуючої заборгованості. Таким чином, невиконання відповідачем своїх зобов'язань по договору оренди щодо сплати орендних платежів є істотною зміною обставин, якими сторони керувались при укладенні договору, й які не повинні були настати. Так як, сторони не дійшли годи щодо виправлення істотно змінених обставин, та відповідно право позивача на тримання плати відповідно до умов договору оренди є порушеним, суд вважає, що є в наявності і підстави для розірвання договору оренди в судовому порядку.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз.2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Крім того, в п. п. 23, 27 постанови «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2 Пленум Верховного суду України звернув увагу на наступне:«…розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів…», «…виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК…».

У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст.ст. 3 та 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. За ст. 632 ЦК України ціна договору встановлюється за домовленістю сторін, тобто вільною.

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків відповідачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями позивача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідача (крім передбачених законом і договорами сторін) по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачем позовних вимог, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити, розірвати договір оренди № 1 від 24 березня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 і ФОП ОСОБА_2 та стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по орендній платі в сумі 391187 грн. 40 коп. та судові витрати в сумі 3897 грн. 60 коп., а всього 395085 грн..

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про розірвання договору та стягнення боргу і витрат в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 203, 215, 220, 509, 525, 526, 530, 598, 626, 627, 632, 638, 640, 642, 643, 651- 653, 759, 762 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Розірвати договір оренди № 1 від 24 березня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по орендній платі в сумі 391187 грн. 40 коп. та судові витрати в сумі 3897 грн. 60 коп., а всього 395085 грн..

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -