У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:головуючого судді: - Ковальчук Н.М.,

суддів - Григоренка М.П., Рожина Ю.М.,

секретар судового засідання - Вох В.С.,

з участю позивачки - ОСОБА_2,

представника позивачки - ОСОБА_3,

відповідачки - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Острозького районного суду від 17 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом вселення, зобов'язання надати доступ та заборони вчиняти будь-які дії, спрямовані на перешкоджання користування житловим будинком,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Острозького районного суду від 17 грудня 2015 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Вважаючи рішення суду необґрунтованим, незаконним, ухваленим із порушенням матеріального та процесуального права, за неповного з'ясування обставин справи та з невідповідністю їх висновкам суду, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що будинок по АДРЕСА_1 в м. Острог Рівненської області належить їй на праві приватної власності на підставі договору дарування, а відповідачі були вселені в нього виключно для проживання, і жодних прав власності на якусь його частину не мають. Зазначає, що неодноразово пропонувала відповідачам укласти договори найму, оренди чи користування житлом, проте вони категорично відмовляються, і більш того, виселили її з АДРЕСА_1 та унеможливили доступ до них шляхом встановлення у дверях врізних замків, які замикають на ключ. Заперечує висновок суду про ненадання нею доказів на підтвердження даних обставин, оскільки в судовому засіданні відповідачі визнали ці обставини, у зв'язку з чим в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України вони не підлягають доказуванню, а також нею надавалися копії судових рішень судів різних інстанцій, якими досліджувався порядок користування кімнатами будинку відповідачами. Покликаючись на те, що оскаржуваним судовим рішенням фактично узаконено її виселення із частини належного їй будинку та проведено його поділ, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 є власником житлового будинку, який складається з коридору 1-1, підсобної 1-2, підсобної 1-3, коридору 1-4, жилої 1-5, жилої 1-6, жилої 1-7, жилої 1-8, кухні 1-9 з надвірними будівлями: вбиральнею, сараєм-гаражем-літньою кухнею та сараєм, які знаходяться по АДРЕСА_1 в м. Острог Рівненської

__________________________________________________________________________

Справа № 567/1085/15-ц Головуючий в суді І інстанції - Назарук В.А.

Провадження № 22-ц 787/271/2016 Суддя-доповідач - Ковальчук Н.М.

області на підставі договору дарування від 28.08.1996 року (а.с. 8, 10).

Окрім неї, згідно записів у будинковій книзі, в зазначеному будинку зареєстрований та проживає її брат - ОСОБА_5 з сім'єю: ОСОБА_4 та ОСОБА_6, які є відповідачами по справі (а.с. 15).

Спірні відносини між сторонами виникли у зв'язку з тим, що сім'я відповідача встановила замки у дверях АДРЕСА_1, які вона займає, чим, на думку позивачки, порушує її права власника щодо користування усім будинком на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а відповідно до ч. 1, 2 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов'язання надати доступ до житлових кімнат та перешкоджати у користуванні всім будинком, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі були вселені в нього зі згоди позивачки як члени її сім'ї, займані ними кімнати позивачкою не використовувались, а також врахував, що будь-яких доказів перешкоджання відповідачами у користуванні позивачкою спірними кімнатами не було надано.

На підтвердження даного висновку в рішенні містяться необхідні доводи та обґрунтування, з якими погоджується і колегія судів апеляційного суду.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, є преюдиційними та не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлені ці обставини.

Як вбачається з рішення апеляційного суду Рівненської області від 18 червня 2013 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про стягнення коштів за оплату житлово-комунальних послуг, яке набрало законної сили, у 2007 році за згодою позивачки ОСОБА_2 як власника будинку по АДРЕСА_1 в м. Острог Рівненської області відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 вселилися у нього як члени сім'ї власника будинку і питання щодо укладення між ними договору найму не піднімалося.

Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апелянта про те, що нею неодноразово пропонувалося відповідача укласти договір найму, оренди чи користування житлом як такі, що не підтверджені належними доводами. Надані позивачкою пропозиція укласти договір від 09.07.2012 року та пропозиція про виселення від 25.12.2012 року вказують на спроби позивачки змінити порядок користування відповідачами житлом та не містять жодних доказів того, що відповідачі перешкоджають позивачці здійснювати свої правомочності власника щодо АДРЕСА_1.

Посилання апеляційної скарги на копії судових рішень судів різних інстанцій, якими досліджувався порядок користування кімнатами будинку відповідачами колегією суддів оцінюються критично, оскільки надана позивачкою постанова про закриття кримінального провадження від 23.02.2015 року не вказує на винні дії когось з відповідачів відносно позивачки та свідчить лише про наявність неприязних відносин між сторонами у справі, а вищезгадане рішення апеляційного суду Рівненської області від 18.06.2013р. в цивільній справі також підтверджує факт вселення відповідачів як членів сім'ї власника у спірне помешкання та відсутність домовленості між сторонами щодо укладення договору оренди.

Доводи апеляційної скарги спростовані обставинами, встановленими рішенням апеляційного суду Рівненської області від 18 червня 2013 року у справі до позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення коштів за сплату комунальних послуг. Вказаним рішенням встановлено, що відповідачі правомірно проживають в будинку і несуть витрати за надані комунальні послуги.

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 19 лютого 2014 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про виселення з житлового будинку, стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовлено. З обставин, встановлених даним рішенням, вбачається, що між сторонами у справі визначений порядок користування будинком, після смерті батьків, позивачка та її брат з сім»єю користуються по 1/2 частині будинку.

Покликання позивачки на фактичне узаконення її виселення із частини належного їй будинку та проведення його поділу, викладені в апеляційній скарзі, колегією суддів відхиляються як такі, що суперечать обставинам справи.

Так, надаючи згоду відповідачам на проживання у своєму житловому будинку по АДРЕСА_1 в м. Острог Рівненської області, позивачка свідомо погодилась на певне обмеження свого права власності на зазначене майно. Дана обставина встановлена в судовому засіданні та визнається позивачкою.

Законодавство, яке передбачає непорушність права власності та заборону обмеження власника у його здійсненні, все ж закріплює і можливість обмеження цього права і передбачених ним правомочностей виключно у випадках та в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України).

Колегія суддів підтримує висновок місцевого суду про те, що у даних правовідносинах беззаперечному праву власності позивача на будинок по АДРЕСА_1 в м. Острог Рівненської області, що включає в себе право доступу до нього, перевірки його стану, можливості провести ремонт та використовувати на власний розсуд, тощо, відповідає право відповідачів на це ж майно для використання його як постійного житла, зі збереженням у ньому сімейних цінностей, документів.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів приходить до переконання про недоведеність позовних вимог щодо порушення відповідачами прав позивача на користування та розпорядження її власністю та вважає висновок місцевого суду про відмову у позові законним та обгрунтованим.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Острозького районного суду від 17 грудня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя Ковальчук Н.М.

Судді : Григоренко М.П.

Рожин Ю.М.