АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/677/16 Доповідач - Козак І.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2016 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Козака І.О.

суддів - Хома М. В., Загорський О. О.,

секретар - Танцюра О.В.

з участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним та витребування майна, а також за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за виконану роботу та надані послуги, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору на ремонт автомобіля, витребування майна, посилаючись на те, що помилився щодо істотних умов договору, а також на порушення його права власності внаслідок безпідставного утримання відповідачем його автомобіля. Також просив стягнути з відповідача витрати на послуги адвоката.

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічними позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за виконану роботу і надані послуги, інфляційних нарахувань та трьох процентів річних за час прострочення виконання зобов'язання, вказавши, що позивач безпідставно відмовляється розрахуватися з ним відповідно до умов договору, а тому він скористався правом притримання автомобіля.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 березня 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним та витребування майна задоволено частково. Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 транспортний засіб марки "BMW 5201", шасі № НОМЕР_2, д.н.з НОМЕР_1, який належить на праві власності ОСОБА_2 згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, та зобов'язано ОСОБА_1 повернути зазначений транспортний засіб ОСОБА_2 У решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 у користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 243, 60 грн., а також 2 000 грн. витрат на правову допомогу.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за виконану роботу та надані послуги, інфляційних нарахувань та трьох процентів річних за час прострочення виконання зобов'язання - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, мотивуючи її неповним з'ясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, а також порушенням або неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд не взяв до уваги, що врегульовані між сторонами відносини фактично виникли з договору підряду щодо ремонту автомобіля, притримання автомобіля позивача є правомірним заходом забезпечення виконання зобов'язання по оплаті вартості проведених робіт і наданих послуг. Зазначив, що суд залишив поза увагою, що позивач хоча і проявив ініціативу щодо розірвання договору, однак, всупереч вимогам закону, відмовився сплатити вартість робіт та наданих послуг, а тому наявні всі підстави для притримання ним автомобіля до проведення розрахунку за вказаними витратами. Безпідставним є висновок суд щодо перебування у нього автомобіля позивача без достатньої правової підстави, адже договір, за яким автомобіль був йому переданий, не розірваний, недійсним не визнаний. Суд не зважив, що невиконання умов договору щодо ремонту автомобіля спричинено вимогами розірвати договір, припинити подальші роботи і повернути автомобіль, з якими позивач звернувся через день після укладення договору.

ОСОБА_2 також звернувся до суду з апеляційною скаргою на вказане рішення, вважаючи його незаконним та необґрунтованим. Так, заявник вказує на невмотивованість висновку суду щодо відсутності підстав для визнання договору недійсним. Вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу у повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід відхилити, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково з наступних мотивів.

Як встановлено судом, між приватним підприємцем ОСОБА_1 (виконавець робіт та відповідач по справі) та власником автомобіля "BMW 5201" 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, шасі № НОМЕР_2 ОСОБА_2 (замовник робіт та позивач по справі) було укладено письмовий договір на ремонт автомобіля, який підписано 27 лютого 2014 року.

Згідно з п.п. 2.1, 2.2, 2.3 Договору вартість та обсяг ремонтних робіт визначає виконавець, замовник оплачує вартість виконаних робіт, вартість запчастин та вартість інших послуг, наданих виконавцем. Остаточний розрахунок здійснюється по завершенню ремонтних робіт до моменту виїзду автомобіля з території СТО.

Пунктом 4.3 Договору передбачено, що у випадку встановлення недоцільності або неможливості виконання зобов'язань за Договором, зацікавлена сторона вносить пропозицію про дострокове розірвання Договору, яка має бути розглянута у дводенний термін.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині зобов'язання відповідача ОСОБА_1 повернути транспортний засіб - автомобіль "BMW 5201", що належить ОСОБА_2, суд виходив з того, що позивач ОСОБА_2 зразу ж на наступний день після укладення договору, усно, а потім і письмово, звернувся до відповідача про дострокове розірвання договору та повернення автомобіля. Суд вважав, що такі вимоги позивача були підставними.

Колегія погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на зібраних по справі доказах.

Так, із копій листів, які відповідач не заперечує, вбачається, що 28 лютого 2014 року, 04 березня 2014 року, 18 березня 2014 року, 01 квітня 2014 року, 14 квітня 2014 року, 17 квітня 2014 року ОСОБА_2 звертався до відповідача про дострокове розірвання договору та вимогою повернути спріний автомобіль.

Даний факт підтверджується і допитаними в судовому засідання свідками ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Причиною розірвання договору було недосягнення сторонами згоди щодо розміру оплати за ремонт.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Позивач через день після укладення договору звернувся до відповідача про його розірвання. Це була правомірна вимога, яка передбачена п. 4.3 Договору, оскільки позивач не погоджувався з об'ємом робіт та ціною ремонту.

Відповідач же, відповідно до вказаного пункту Договору, у дводенний термін не направив жодних письмових заперечень позивачу. Тому фактично договір був розірваний.

Відповідач в апеляційній скарзі, заперечуючи позовні вимоги позивача щодо повернення автомобіля вказує, що він правомірно, відповідно до ст. 856 ЦК України притримує спірний автомобіль за неоплату позивачем робіт по договору підряду, укладеного між ними щодо ремонту автомобіля.

Однак колегія не погоджується з такими твердженнями відповідача, так як договір підписано позивачем 27 лютого 2014 року. Зразу ж на другий день - 28 лютого 2014 року, позивач звернувся про розірвання цього договору. Відповідач, відповідно до п. 4.3 Договору, заперечень не висловив. Як встановлено судом, після 27 лютого 2014 року жодних ремонтних робіт спірного автомобіля не проводилося. Деякі роботи по діагностиці проводилися до цієї дати. Договір фактично було розірвано. Тому притримання відповідачем автомобіля за нібито невиконання договору підряду є безпідставним.

Тому колегія вважає, що суд підставно задовольнив вимоги позивача щодо витребування спірного автомобіля.

Разом з тим, судом встановлено, що з 18 грудня 2013 року по 27 лютого 2014 року відповідачем проводилися деякі роботи щодо діагностування двигуна даного автомобіля, перевірка інших двигунів, що доставлялися позивачем на СТО відповідача. В суді апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем виконувалися наступні роботи: демонтаж двигуна, сальника, маховика, колекторів впуск та випуск, генератора, датчика колінвала, шпильок, монтаж піддона, перевірка втулок.

Згідно з рахунком-фактури № КІ-0000063 від 28 лютого 2014 року вартість вказаних робіт становить 2 030 грн. Як вказав відповідач у судовому засіданні, у зазначеному рахунку-фактурі помилково названі роботи щодо демонтажу-монтажу деяких деталей, як їх заміна. Однак їхня вартість відповідає зазначеній у рахунку-фактурі.

За таких обставин колегія вважає, що рішення суду за зустрічним позовом ОСОБА_1 про стягнення вартості ремонту в цій частині підлягає до скасування з постановленням нового рішення про задоволення вимог у даній частині.

В іншій частині вимог ОСОБА_1 про стягнення оплати за збереження автомобіля в сумі 17 800 грн, інфляційних нарахувань та трьох процентів річних із вказаної суми суд правильно відмовив з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2.4. Договору, що підписаний 27 лютого 2014 року, у випадку затримки ремонтних робіт або оплати з вини замовника, стоянка автомобіля є платною - 25 грн./добу.

ОСОБА_1 вказує, що так як по вині ОСОБА_2, його автомобіль з 28 лютого 2014 року по 09 лютого 2016 року зберігається на території СТО, то за зберігання автомобіля протягом цього періоду з ОСОБА_2 слід стягнути 17 800 грн. з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми.

Суд прийшов до правильного висновку про те, що автомобіль знаходиться тривалий час на СТО ОСОБА_1 по його ж вині, оскільки відповідач без належних правових підстав утримує його на СТО, хоч позивач неодноразово намагався його забрати. Даний факт підтверджується як зазначеними вище доказами, так і показаннями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 та й сам відповідач ОСОБА_1 вказує, що автомобіль знаходиться на СТО у розібраному стані.

Посилання відповідача ОСОБА_1, що він притримує спірний автомобіль правомірно, відповідно до ст. 594 ЦК України є безпідставним по мотивах, наведених вище.

Тому, враховуючи, що автомобіль знаходиться на СТО не по вині ОСОБА_2, суд правильно відмовив ОСОБА_1 у задоволенні цієї частини його вимог.

Не підлягає до задоволення і апеляційна скарга ОСОБА_2, в якій він вказує, що суд безпідставно відмовив у задоволенні його позову про визнання недійсним договору та в частині стягнення витрат на правову допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 в позовній заяві просив визнати недійсним спірний договір, посилаючись на те, що він є не укладений, так як сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Однак, відповідно до п. 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У подальшому він вказував, що договорі є недійсним, оскільки він, позивач, помилявся щодо істотних умов договору і відповідач фактично його обманув.

У силу вимог ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, тобто зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Ч. 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Суд правильно зазначив, що позивачем не доведено обставин, які б підтверджували його помилку.

Крім того, позивач після укладення договору неодноразово звертався до відповідача про розірвання договору, а не ставив питання про його недійсність чи неукладеність.

Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови № 9 від 6 листопада 2008 року зазначив, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Щодо повернення витрат, понесених позивачем за надання правової допомоги, то суд правильно керувався вимогами ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах", де вказано, що така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Також враховується і той факт, що що позовні вимоги позивача задоволено лише частково.

Тому, враховуючи час, затрачений представником позивача у судових засіданнях та час на написання позовної заяви, суд правильно визначився з розміром компенсації за правову допомогу.

На підставі наведеного, керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 березня 2016 року скасувати в частині стягнення витрат за виконану роботу.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 2 030 грн. У решті рішення залишити без змін

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий І. О. Козак

Судді М. В. Хома

О. О. Загорський