Апеляційний суд Житомирської області
Справа №294/1104/15-ц Головуючий у 1-й інст. Лесько М. О.
Категорія 39 Доповідач Косигіна Л. М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області

в складі: головуючої судді Косигіної Л.М.

суддів: Худякова А.М., Микитюк О.Ю.

при секретарі Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу автомобіля, визнання права власності на майно, зобовязання повернути автомобіль, стягнення компенсації за частку у спільному майні

за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, визнання права власності на ? частину майна та витребування автомобіля з чужого незаконного володіння

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7

на рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 11 липня 2016 року

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнювала (а.с. 140-142), та остаточно просила:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «Volkswagen Transporter», пасажирський варіант) номер кузова НОМЕР_1, д.н.з. НОМЕР_2, укладений 13.08.2014 року на підставі довідки рахунку між ОСОБА_8 і ОСОБА_3, та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на імя ОСОБА_4 серії СХХ №329844 від 13.08.2014 року;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу вищевказаного автомобіля, укладеного 30.08.2014 року на підставі довідки рахунку №0698164 між ОСОБА_4 і ОСОБА_2, та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на імя ОСОБА_2;

- зобовязати ОСОБА_2 повернути їй автомобіль марки «Volkswagen Transporter», як майно, що належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя;

- визнати за нею (позивачкою) право власності на даний транспортний засіб, з якого: ? частина на праві спільної сумісної власності; 1/6 частина у звязку із спадкуванням після смерті чоловіка ОСОБА_8, 2/6 частини компенсація в сумі 18334 грн. на користь ОСОБА_4 і ОСОБА_5 в порядку спадкування;

- визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності в порядку спадкування після смерті сина за кожним на 1/6 частину автомобіля, стягнувши з неї на їх користь компенсацію в сумі 18334 грн.

В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що під час шлюбу вона з чоловіком придбали автомобіль марки ВАЗ - 21703, реєстраційний номер НОМЕР_3, номер кузова ХТА 6485. 05.08.2013 року вони продали ОСОБА_6 (її брату) вказаний транспортний засіб. 06.08.2013 року вони купили автомобіль марки «Volkswagen Transporter», а 28 серпня 2014 року вона дізналась, що чоловік звернувся з позовом до суду про розірвання шлюбу, а 13.08.2014 року продав машину ОСОБА_4, який реалізував його ОСОБА_2 Оскільки автомобіль марки «Volkswagen Transporter» є спільною сумісною власністю подружжя, чоловік незаконно продав його, не отримавши від неї письмової згоди. ОСОБА_8 помер 03.11.2014 року, спадкоємцями першої черги після його смерті є вона та батьки (відповідачі по справі). За таких обставин вважає, що є всі підстави для визнання за нею права власності на весь автомобіль, та стягнення на користь спадкоємців компенсації вартості їх часток.

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля НОМЕР_4, номер кузова ХТА 6485, укладеного на підставі довідки-рахунку між ОСОБА_1 та ОСОБА_6, витребувати від останнього і передати йому (позивачу) даний автомобіль, та визнати за ним право власності на вказаний транспортний засіб зі сплатою на користь ОСОБА_1 компенсації за належну їй частку. Зазначив, що автомобіль ВАЗ-21703 придбано за кошти його сина ОСОБА_8, оскільки відповідачка не працювала, навчалася в агрономічному університеті на денній формі навчання, а син мав значні заощадження. Автомобіль було зареєстровано на невістку, яка в порушення вимог ч. 3 ст. 65 СК України відчужила його без згоди чоловіка, чим порушила його (позивача) права на спадкування даного майна.

Рішенням Чуднівського районного суду Житомирської області від 11 липня 2016 року у задоволенні позовів відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати в частині відмови у задоволенні первісного позову, ухвалити нове по суті заявлених позовних вимог. В частині вирішення зустрічного позову рішення не оскаржується.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України (надалі по тексту ЦК України) власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

За нормами ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Однак, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України під час розгляду справи № 6-7цс15 від 08.04.2015 року та є обовязковою для суду.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_8 перебували у шлюбі з 09.08.2008 року і до дня смерті ОСОБА_8, тобто до 03.11.2014 року (а.с. 12, 146). Спадщину після смерті ОСОБА_8 прийняли: позивачка, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (його батьки), шляхом подання заяв до нотаріальної контори. Вказана обставина сторонами не заперечується.

Під час перебування у шлюбі, ОСОБА_1 та ОСОБА_8 придбали автомобіль марки «Volkswagen Transporter», (пасажирський варіант) номер кузова НОМЕР_1, д.н.з. НОМЕР_2, на підставі виданої ПП «Престижавто» довідки-рахунку серії ААВ № 297929 від 05.08.2013 року та ВМД №205120000/2013/014154, виданої Ягодинською митницею (а.с. 11). У звязку з цим, на ім'я ОСОБА_8 було видано свідоцтво про реєстрацію серії САТ № 024631 від 06.08.2013 року.

13.08.2014 року даний автомобіль перереєстрований за заявою ОСОБА_8 на нового власника ОСОБА_3, у звязку з чим видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії СХХ №329844 від 13.08.2014 року (а.с. 11, 62, 63).

30.08.2014 року ОСОБА_3 продав автомобіль ОСОБА_2 на підставі довідки рахунку серії ВІА №698164 від 30.08.2014 року (а.с. 59-61, 64, 65).

Рішенням Чуднівського районного суду Житомирської області від 06.07.2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30.08.2014 року (а.с. 49-50). Під час розгляду даної справи встановлено, що кошти від продажу спільного майна подружжя автомобіля «Volkswagen Transporter», використані «на спільні потреби сім'ї». Доказів того, що позивачка не надавала згоду на продаж автомобіля суду не надано.

Дане рішення є чинним і ніким не оскаржувалось.

Зважаючи на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутність письмової згоди позивачки на продаж автомобіля «Volkswagen Transporter» не є підставою для визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 13.08.2014 року і 30.08.2014 року, та витребування даного транспортного засобу від ОСОБА_2

Відтак, станом на день смерті ОСОБА_8, автомобіль «Volkswagen Transporter» не був спадковим майном, а отже вимоги про визнання за позивачкою та батьками ОСОБА_8 права власності за кожним на 1/6 частину даного майна в порядку спадкування, є безпідставними.

Вимоги про стягнення зі спадкоємців компенсації вартості 1/2 частини відчуженого автомобіля, позивачкою не заявлялися.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, підстав для скасування рішення немає.

Рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ніким не оскаржується, а тому не є предметом апеляційного розгляду.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 11 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча Судді