Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі:

головуючого: судді Максимчук З.М.,

суддів: Собіни І.М., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс фінанс» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 грудня 2015 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

у с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 02 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «Кредекс фінанс» зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено за неповного зясування судом обставин справи, неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що відповідно до п.5.4 договору факторингу № 20120619-Г від 19.06.2012 року з моменту переходу до фактора прав вимог, фактор має право на наступне відступлення права грошової вимоги будь-якій третій особі, проте надати договір факторингу № 20120619-Г від 19 червня 2012 року для дослідження на предмет можливості відступати право грошової вимоги третім особам не може, оскільки ТОВ «Кредекс фінанс» не є стороною вказаного договору, що унеможливлює надання його копій.

Покликаючись на правову позицію Верховного Суду України від 19.03.2014 року у справі № 6-20цс14 доводить, що перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору /графіку погашення кредиту/ про погашення боргу частинами /щомісячними платежами/ починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем. Оскільки позовну заяву скеровано до суду 10.07.2015 року, то позовну давність необхідно вираховувати за кожним окремим платежем в період з 28.07.2012 року по 28.10.2015 року. Таким чином, основна

_________________________________________________________________________________________

Справа № 569/10237/15-ц Головуючий у суді 1 інстанції - ОСОБА_2

Провадження № 22-ц/787/342/2016 Суддя-доповідач - ОСОБА_3

заборгованість за кредитним договором становить 2947,21 гривня, з яких заборгованість за тілом кредиту 2 528,73 гривень та за процентами - 418,48 гривень.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ТОВ «Кредес фінанс» повністю.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, є законним і скасуванню не підлягає.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 п. п.3, 4 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є недоведеними, необґрунтованими та безпідставними, строк позовної давності для стягнення зазначеної суми у позові сплив.

Проте повністю погодитись з висновками суду першої інстанції колегія суддів не може з огляду на наступне.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, застосування позовної даності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову з підстав пропущення позовної давності, недоведеності, необґрунтованості позову та безпідставністю, належним чином не звернув уваги на вищезазначені роз'яснення.

Судом достовірно встановлено, що 28.10.2011 року між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 19/4695ACLAPT на суму 3219,04 гривень, строком до 28.10.2013 року /а.с.7/.

Частиною 3 ст. 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених законом.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Докази повинні бути належними та допустимими.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях /ч. 4 ст. 60 ЦПК України/.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності /п.п.1, 3 ст.212 ЦПК України/.

Сторони зобов»язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться,- до початку розгляду справи по суті/ ч.1 ст.131 ЦПК України/.

Особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявляти клопотання про забезпечення цих доказів /ч.1 ст.133 ЦПК України/.

У випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов»язаний витребувати такі докази. Клопотання про витребування доказів має бути подано в суд до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання не проводиться,- до початку розгляду справи по суті із дорученням відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною або іншою особою, яка бере участь у справі /ч.1 ст.137 ЦПК України/.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі / ч.1 ст.11 ЦПК України/.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості /ч.1, 2 ст.10 ЦПК України/.

Таким чином, виходячи з принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, суд позбавлений можливості самостійного витребування та збирання доказів у справі, а також оцінювання обсягу доказів, який був би достатній для задоволення вимог позивача.

Але, враховуючи вимоги ч.4 ст.10 ЦПК, суд сприяє всебічному й повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їхні права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і забезпечує реалізацію їхніх прав у випадках, установлених цим Кодексом /витребування доказів ст.137 ЦПК України/.

Наведене свідчить про необхідність визначення правової природи цих правовідносин та обсягу доказів, а також розяснення позивачу важливості доказів, які підтверджували б у нього наявність права вимоги.

З матеріалів справи також вбачається, що попереднє засідання по справі не проводилось, позивач відповідно до ст.158 ЦПК України заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності і клопотання про витребування доказів до суду не подавав.

Отже, доводи апеляційної скарги про право суду витребувати необхідні документи у позивача та про неповідомлення позивача про необхідність надання певних доказів являються безпідставними.

Відповідно до ст.517 ЦК України первісний кредитор у зобовязанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обовязку новому кредиторові до надання йому доказів переходу до нового кредитора прав у зобовязанні.

Наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу /ч.1 ст.1083 ЦК України/.

Тобто фактор отримує право на наступне відступлення права вимоги, якщо це прямо передбачено договором факторингу, але таке відступлення не вчиняється за загальними правилами про цесію, а також за договором факторингу.

Як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі позивач посилається на наявність договору факторингу № 20120619-Г від 19.06.2012 року, укладеного між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «ФК «Бізнесфінанс». Проте, зазначений договір судом першої і апеляційної інстанції не досліджувався, в матеріалах справи копія договору, завірена належним чином відсутня. Лист ПАТ «Платинум Банку» № 50-04-03/13663 від 08.06.2015 року та нібито витяг з реєстру відступлених боржників ОСОБА_4 № 1 до листа /а.с. 13, зворот/, на думку колегії суддів не є допустимим доказом у справі в розумінні ст.ст. 59,64 ЦПК України.

Посилаючись в апеляційній скарзі на неможливість надання до суду зазначеного договору факторингу в зв»язку з відмовою ПАТ «Платинум Банк» у наданні копії даного договору, позивач не надав суду доказів про звернення за отриманням даного доказу, відповіді банку та знову ж таки , не заявляв клопотання про витребування доказу в судовому порядку.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що в судовому засіданні не доведено позивачем по-перше, факт отримання відповідачем як позичальником кредитних коштів відповідно до умов договору та відсутні в матеріалах справи первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та його часткового погашення. По-друге, матеріали справи не містять належний розрахунок заборгованості відповідача за кредитним договором, де зазначено, яким саме чином та за який період обчислені кожна зі складових вказаної позивачем загальної суми заборгованості станом на момент подання позовної заяви. По-третє, який саме порядок та які умови відступлення клієнтом факторові свого права вимоги до боржника передбачено договором факторингу (відсутній договір або витяг з договору, де зазначено порядок та умови відступлення права вимоги та наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі). По-четверте, чи існувало в банку, а потім і в цесіонарія на момент переходу прав за кредитним договором право вимоги до відповідача саме в тому обсязі та на умовах, зазначених у реєстрі заборгованостей боржників, у тому числі щодо початкових сум тіла кредиту, проценту, пені, й чи перейшло право вимоги заборгованості, за якою не настав строк платежу, на час укладення договору факторингу. По-пяте, чи був відповідач повідомлений про заміну кредиторів у зобовязанні, чи були йому надані докази переходу до позивача прав у зобовязанні за кредитним договором. Отже, висновок суду першої інстанції про те, що вимоги позивача є недоведеними, на думку колегії суддів є вірним та таким, що ґрунтується на зібраних у справі доказах.

Оскільки, суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову з підстав його недоведеності, то виключенню з мотивувальної частини рішення, як на підставу у відмові у задоволенні позову, підлягає посилання суду першої інстанції на сплив строку позовної давності для стягнення зазначеної у позові суми.

Виходячи з вищенаведеного та відповідно до ч.3,4 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови в позові.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс фінанс» - задоволити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 грудня 2015 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на сплив строку позовної давності для стягнення суми позову.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: З.М. Максимчук

Судді: І.М. Собіна

ОСОБА_5