Справа № 442/5733/15 Головуючий у 1 інстанції: Нагірна О.Б.
Провадження № 22-ц/783/515/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 В. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді Берези В.І., суддів: Бойко С.М., Штефаніца Ю.Г., за участю секретаря судового засідання: Брикайло М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 національний кредит» ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 жовтня 2015 року у справі за позовом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 національний кредит» ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бистриця Керамік», ОСОБА_4 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги,-

в с т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив відповідач уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 національний кредит» ОСОБА_3, просить таке скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 10.07.2015 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бистриця-Керамік» та ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі зазначає про те, що рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим на підставі неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, з неправильною оцінкою доказів. Між ТзОВ «Бистриця Керамік» та ОСОБА_4 10.07.2015 року укладено оскаржуваний договір, однак 22.09.2015 року товариством складено заяву про визнання грошових вимог кредитора до ПАТ «ОСОБА_2 національний Кредит» на виплату кредиторської заборгованості. ТзОВ «Бистриця-Керамік» свідомо звернулось до банку з грошовими вимогами, право по яких було відступлено, на час розгляду справи договір про відступлення прав був чинним. На момент виникнення спору була введена тимчасова адміністрація та здійснювались заходи щодо відновлення його платоспроможності. Укладаючи оскаржуваний договір, відповідачі мали на меті змінити черговість одержання грошових коштів за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, оскільки вкладником за депозитним договором спочатку була юридична особа (Відповідач 1), на якого при запровадженні тимчасової адміністрації не розповсюджувалось право на відшкодування коштів за вкладами, та в силу приписів ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» задоволення вимог (Відповідача 1) за депозитним договором повинні були б відбуватись за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку в сьому чергу.

В результаті відступлення Відповідачем 1 права вимоги за депозитними договорами, Відповідач 2 штучно отримав правона одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

Договір про відступлення права вимоги від 10.07.2015р. порушує публічний порядок, оскільки спрямований на порушення конституційних прав і свобод інших вкладників та кредиторів банку, у звязку із набуттям Відповідачем 2 права на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за рахунок коштів Фонду (державних коштів), поза встановленої спеціальним законом черговості задоволення вимог кредиторів, та як наслідок створення додаткового навантаження на Фонд.

Заслухавши суддю-доповідача, у відсутності інших учасників судового розгляду, які належним чином повідомлені про розгляд справи та надіслали письмові клопотання про розгляд справи у їх відсутності, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 липня 2015 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Бистриця- Керамік» на підставі Договору про відступлення права вимоги від 10.07.2015 року, укладеного з ОСОБА_4, останньому було відступлено право вимоги до ПАТ «ОСОБА_2 кредит», а саме:

-право вимоги грошових коштів - депозитного вкладу в розмірі 164 000,00 грн., належне ТзОВ»Бистриця-Керамік» за Договором № 011232/2014-32 депозитного вкладу «Стандартний» від 7 квітня 2015 року, укладеним між ТзОВ «Бистриця-Керамік» та ПАТ «ОСОБА_2 кредит»;

-право вимоги грошових коштів - депозитного вкладу в розмірі 36 000,00 грн., належне ТзОВ «Бистриця-Керамік» за Договором № 011234/2014-32 депозитного вкладу «Стандартний» від 10 квітня 2015 року, укладеним між ТзОВ «Бистриця-Керамік» та ПАТ «ОСОБА_2 кредит» (а.с.6-7).

У відповідності до умовами вищевказаного Договору до ОСОБА_4 як нового кредитора ПАТ «ОСОБА_2 кредит» перейшло право вимоги ТзОВ «Бистриця- Керамік» за даними Договорами депозиту в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, а саме всі права вкладника у межах суми відступленого на праві вимоги, які існували станом на 10.07.2015 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив про те, що обставини на які посилається позивач, а саме що правочин, укладений між відповідачами спрямований на одержання державних коштів всупереч закону та на порушення правил черговості і порядку задоволення вимог кредиторів банку, не є підставою для визнання договору недійсним, чинне законодавство не містить заборон на укладення таких договорів про відступлення права вимоги. Окрім того, зазначені обставини не є доказом про порушення публічного порядку укладеним договором. Тому, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову за безпідставністю вимог.

З висновком суду погоджується і колегія суддів.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що кредитор банку - це юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Згідно з ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 228 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України; правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК).

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 13, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).

Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов'язанні, зокрема внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Згідно зі ст.ст. 514, 516 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що за загальним правилом заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів, що не позбавляє сторін права додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі.

Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Норму статті 6 ЦК України розкриває стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Як видно з матеріалів справи, сторони оспорюваного договору відступлення права вимоги від 10.07.2015 року при укладенні договору керувалися положеннями статей 512, 513,514 ,519 ЦК України про що зазначено у договорі /а.с.6/.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобовязанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

З урахуванням зазначених норм права та встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання договору про відступлення права вимоги недійсним.

Доводи апелянта про неправомірність звернення товариства «Бистриця Керамік» з грошовими вимогами про повернення коштів по депозитному договору до банку уже після укладення договору про відступлення права вимоги та про мету сторін оспорюваного договору - змінити черговість на повернення депозитних коштів, не стосуються предмета спору визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги, не є доказом щодо порушення публічного порядку, оскільки зазначені обставини стосуються інших спірних правовідносин та не є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

Так як судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, доводами апеляційної скарги законність та обгунтованість рішення суду першої інстанції не спростовано, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду .

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст. 308, ст.ст. 313, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 національний кредит» ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрйонного суду Львівської області від 13 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскарженою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набраня законної сили ухвали апеляційного суду.

Головуючий Береза В.І.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_5