Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2016 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Гуденко О.А.

при секретарі Гудковій Є.С. ,

за участі сторін та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного утримання внаслідок його фіктивності , -

ВСТАНОВИВ :

В грудні 2015 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до відовідача , мотивуючи їх тим, що 27 серпня 2015 року померла його мати ОСОБА_4, і при оформленні спадщини він дізнався, що 08 квітня 2005 року його мати уклала зі своїм онуком-відповідачем по справі, договір довічного утримання , предметом якого є квартира АДРЕСА_1. Проте цей договір не був направлений на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним.

Так, ще з 1989 року саме позивач разом з сім'єю проживає в цій квартирі після того, як за усною домовленістю здійснив обмін квартир з спадкодавицею, а остання залишилася проживати в двокімнатній квартирі по вул. Рюміна. Мати до останнього дня здійснювала догляд за собою самостійно, ліки та їжа придбавалися за її кошти, навіть поховання було здійснено також на ті кошти, які мати накопила за життя. ОСОБА_2 жодного разу не був у цій квартирі

Отже набувач майна за договором реально не здійснював ні догляд за квартирою, яка була предметом договору, ні за самою відчужувачкою. ОСОБА_5О, не проживала в цій квартирі, не були переоформлені особові рахунки на сплату комунальних послуг, навіть була оформлена субсидія на спадкодавицю.

Як на правову підставу для задоволення позовних вимог позивач посилається на ст. 203, ст. 215 ЦК України, ст. 234 ЦК України , ст.ст. 744-757 ЦК УКраїни.

В судовому засіданні позивач та його представники ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, просили задовольнити позов в повному обсязі з викладених у ньому підстав. Звернули увагу суду на те, що цей договір реально був направлений на те, щоб позбавити позивача спадщини. Адже відповідач не виконував тих умов договору, про які зазначено, тим більше, що утримання в розмірі 300 грн на місяць явно було б недостатньо для належного догляду.

Відповідач та його представник ОСОБА_9 в судовому засіданні заперечували проти позову, просили відмовити у його задоволенні. Суду пояснили, що дійсно спадкодавиця не проживала в квартирі по пр.Леніна, адже ще наприкінці 1980-х років на сімейній нараді було вирішено, що за документами ОСОБА_4 обмінює свою двокімнтану квартиру на АДРЕСА_2 на однокімнатну квартиру сина АДРЕСА_3 , проте залишається проживати у свої квартирі, в якій проживала тривалий час, товаришує з сусідами. Після її смерті ця більша квартира залишається синові , а менша - доньці ОСОБА_10. В подальшому в 2005 році бабуся забажала подарувати цю квартиру( яка юридично перебувала у її власності) онукові ОСОБА_2 - синові її доньки ОСОБА_10, адже до того часу позивач вже переоформив довкімнатну квартиру ( в якій проживала його мати) також на свою доньку.

Але нотаріус порадив бабусі укласити договір довічного утримання, адже він є гарантією, що онук не вижене бабусю з помешкання, і що він отримує право розпоряджатися квартирою тільки після її смерті, до того ж буде зобов'язаний допомагати в її утриманні. Оскільки догляд за бабусею та її матеріальна підтримка перебували все одно на доньці, а відповідачеві - звісно вони погодилися на укладення цього договору. Умови договору вони завжди виконували сумлінно, адже бабуся багато останніх років не виходила з квартири Або він, або мати його приходили і приносили їй продукти, готову їжу, допомагали в прибиранні та пранні, мати купала її. Бабуся мала низку хронічних хвороб і не могла б обходится без стороннього догляду, придбання ліків також не було їй доступно на її розмір пенсії.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що 08 квітня 2005 року між ОСОБА_4, що проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 як відчужувачем, та ОСОБА_2, як набувачем було укладено договір довічного утримання, предметом якого була квартира АДРЕСА_4, загальною площею 36 кв.м., житловою площею 15, 8 кв.м. Договір був нотаріально освідчений та зареєстрований у встановленому законом порядку.

Матеріальне забезпечення з утримання (догляду) становить 300 грн на місяць, включаючи забезпечення харчуванням, лікувальним засобами та надання побутових послуг. Передбачений договором обов'язок набувача забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання на всій площі у відчужуваній квартирі.

ОСОБА_4 померла 27 серпня 2015 року у віці 95 років.

27 жовтня ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті матері.

Суд ставиться критично як до пояснень свідків ОСОБА_11, яка є жінкою позивача, і ОСОБА_12, яка є матір'ю відповідача, отже зацікавленими особами.

Свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14 , які є сусідками померлої, суду пояснила, що бачили ОСОБА_2 або його мати майже кожного дня, а то і декілька разів на день, у бабусі, донька купала її кожного дня, ОСОБА_2 приходив завжди с пакетами. Бабуся з квартиири не виходила, але любила відкрити двері та поговорити на сходинковій квартирі. Вона завжди говорила про те, що в неї все є, їй допомагають донька з онуком, а на сина скаржилася, що він майже її не відвідує, не допомагає. Сусіди бачили позивача декілька разів за останні роки. Обставини укладення договору свідкам не відомі, але вони підтвердили, що відповідач та його мати здійснювали постійний та належний догляд за бабусею протягом усього часу її життя.

Квитанціями підтверджується, що витрати на поховання ніс відповідач.

Відповідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно положень ст. 744, 748 ЦК Укрїни, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

За статтею 749 цього Кодексу, договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Набувач зобов'язаний у разі смерті відчужувача поховати його, навіть якщо це не було передбачено договором довічного утримання (догляду).

Статтею 750 ЦК України, передбачений обов'язок набувача забезпечити відчужувача житлом, який полягає в тому, що набувач може бути зобов'язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду).

Статтею 755 ЦК України передбачені випадки припинення договору , а саме договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових актів, яки обумовлювалися цим правочином.

Відповідно до ст. 756 ч. 1 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню.

Згідно зі ст.215 ЦК України підставою для визнання недійсним правочину -договору довічного утримання може бути недотримання в момент вчинення договору сторонами вимог, встановлених частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України.

Позивач не довів суду та судом не встановлено таких підстав для визнання договору довічного утримання недійсним.

Так, відповідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Доказів того, що укладаючи договір довічного утримання, відчужувач ОСОБА_4 помилявся щодо обставин, які мають істотне значення (щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначення), а також сторони умисно склали фіктивний правочин,позивач та його представники не представили.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів відсутності в обох учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину.

Більш того, судом встановлено, що при укладенні договору довічного утримання, ОСОБА_4 щодо обставин, які мають істотне значення не помилялася і при житті не оспорювала цього договору. Жодних доказів того, що відповідачем не виконувалися умови договору - позивач суду не надав, більш того, його припущення спростовуються обставинами справи.

Посилання позивача на те, що відчужувач не проживав в переданій квартирі, не можуть бути підставою для визнання фіктивності правочину, адже є наслідком хибного тлумачення норм права.

По-перше, права власника розпоряджатися своїм нерухомим майном жодним чином не пов'язані з його використанням ним для власного проживання.

По-друге, з правового аналізу зобов'язальної природи договору довічного утримання слідує обов'язок набувача забезпечувати житлом набувача довічно, але забезпечувати його житлом виключно у відчужуваній квартирі не є тією обов'язковою умовою договору, недотримання якої тягне його недійсність.

Тим більше, сам позивач пояснив, чому відчужувач не проживала в спірній квартирі (адже між ними був здійснений обмін квартирами - оформленням юридично права власності, і саме за домовленістю з ним самим відчужувачка проживала в квартирі, яка належить його доньці, довічно), але вона була власником цієї квартири , була зареєстрована в ній , отже мала право розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Таким чином, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України, суд, *

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом 10 днів після проголошення рішення.

Суддя Гуденко О.А.