Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/923/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Червонописький В.С.
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

Іменем України

01.06.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого Карпенка О.Л.,

суддів : Дуковського О.Л., Фомічова С.Є.,

за участю секретаря Діманової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Сасівська сільська рада Компаніївського району Кіровоградської області, державний нотаріус Компаніївського району, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на майно в порядку спадкування, за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Сасівська сільська рада Компаніївського району Кіровоградської області, державний нотаріус Компаніївського району, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_4 та апеляційної скарги ОСОБА_3 на рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 2 березня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

12 травня 2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 пред'явили позов до ОСОБА_5 і просили суд: визнати свідоцтво про право на спадщину за законом , видане ІНФОРМАЦІЯ_1 року після смерті ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8, недійсним та скасувати його державну реєстрацію; встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року; визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 право власності по ? частині за кожним на земельну ділянку (пай), що становить в розмірі 3,375 га, розташованої на території Сасівської сільської ради Компаніївського району.

В ході розгляду справи позивачі змінювали та уточнювали позовні вимоги і остаточно ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_6 просили суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від ІНФОРМАЦІЯ_1 року, видане на ім'я ОСОБА_8 після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, а ОСОБА_3 висунув додаткову вимогу про визнання за ним права власності в порядку спадкування на земельну ділянку площею 13,50 га після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, в межах згідно з планом розташованої на території Сасівської сільської ради належної спадкодавцю на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серія НОМЕР_1, виданого Сасівською сільською радою 28 квітня 2001 року, що виданий на підставі рішення сесії Сасівської сільської ради від 24 березня 2001 року № 88.

Згодом ОСОБА_6 пред'явила позов до ОСОБА_5 з аналогічними позовними вимогами та з аналогічних підстав.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі послалися на те, що вони являються дітьми ОСОБА_7 Після смерті їх матері, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 року, відкрилася спадщина, зокрема, на земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 13,50 га., майновий пай, житловий будинок в с. Сасівка, грошові вклади.Позивачі вважали, що вони прийняли спадщину в силу приписів ст. 549 ЦК УРСР, а тому протягом 13 років з часу відкриття спадщини не зверталися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини або із заявами про видачу свідоцтв на право на спадщину за законом. У зв'язку з неподанням у встановлений шестимісячний строк заяв про прийняття спадщини ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 втратили право на спадкування після смерті матері. Фактично вступив в управління та володіння спадковим майном лише ОСОБА_3, оскільки на момент смерті ОСОБА_7 проживав разом з нею, володів і розпоряджався її речами. В 2014 році померла сестра позивачів - ОСОБА_8 Після її смерті їм стало відомо, що остання оформила спадщину після смерті ОСОБА_7 - отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Спадщину після смерті ОСОБА_8 прийняла її донька - ОСОБА_5 Вважають отримання ОСОБА_8 свідоцтва про право на спадщину незаконним та таким, що порушує їх права.

УхвалоюКомпаніївського районного суду Кіровоградської області від 18 червня 2015 року справи об'єднані в одне провадження (а.с. 83, 84).

Ухвалою Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 9 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 26 листопада 2015 року, залишено без розгляду позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_6 про встановлення фактів прийняття ними спадщини після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, визнання за ними права власності на частку земельної ділянки по 1/5 за кожним з них.

Компаніївський районний суд Кіровоградської області рішенням від 2 березня 2016 року в задоволенні позовів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до ОСОБА_5 відмовив повністю.

ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_6 оскаржили рішення суду в апеляційному порядку, просили скасувати його і ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги. В обґрунтування своєї скарги позивачі послалися на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і процесуального права. Вони вказали, що суд не врахував, що спадщину після смерті ОСОБА_7 прийняв лише ОСОБА_3 так, як на час сперті спадкодавця він проживав з нею, лишився проживати в її будинку, вступив у володіння та управління спадковим майном. Позивачі спадщину не приймали. ОСОБА_8 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері з пропуском встановленого законодавством строку, а тому вважається такою, що не прийняла спадщину. Вона неправдиво повідомила нотаріуса про відсутність інших спадкоємців. Нотаріус помилково вважав її спадкоємцем, який прийняв спадщину та безпідставно видав їй свідоцтво про право на спадщину за законом. Позивачам нічого не було відомо про ці обставини до часу смерті ОСОБА_8 Суд неправильно застосував законодавство про позовну давність та дійшов невірного висновку про звернення позивачів до суду з позовом після спливу позовної давності так, як про порушення свого права вони дізналися лише в 2014 році.

ОСОБА_3 також оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, просив скасувати вказане рішення і задовольнити його позовні вимоги. В скарзі він послався на те, що являється єдиним спадкоємцем померлої ОСОБА_7, який прийняв спадщину в силу п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР. ОСОБА_8 вчасно спадщину не прийняла, ввела нотаріуса в оману щодо кола спадкоємців, неправомірно отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Крім того вона приховала від нього факт оформлення спадщини. Про вказане порушення своїх прав на спадщину він дізнався лише після її смерті у 2014 році. Висновки суду щодо пропуску ним позовної давності вважає неправильними.

Представник відповідача - ОСОБА_10 подав письмові заперечення на апеляційні скарги (Т. 2 а.с. 130) в яких висловив думку про необґрунтованість поданих на рішення суду апеляційних скарг. Він вважає, що позивачі могли дізнатися про порушення своїх прав ще в 2002 році під час отримання юридичної консультації з приводу оформлення спадщини після смерті їх матері. Твердження позивачів про прийняття спадщини ОСОБА_3 вважає безпідставним так, як діюче на той час законодавство пов'язувало прийняття спадщини не з фактом спільного проживання спадкодавця і спадкоємця, а з іншими обставинами.

У судовому засіданні позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та їх представник - адвокат Фільштейн В.Л. підтримали свою апеляційну скаргу та не заперечували проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_3

ОСОБА_3 та його представник - адвокат Вишня-Чижова Г.В. також підтримали подану ними апеляційну скаргу.

Відповідач ОСОБА_5 надала суду усні та письмові пояснення в яких заперечила поти доводів апеляційних скарг позивачів. Просила суд відмовити в задоволенні їх вимог, посилалася на те, що єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7, була ОСОБА_8 - мати відповідача по справі. Позивачам було відомо про оформлення спадщини в цілому на ОСОБА_8 так, як ці дії вона вчиняла зі згоди позивачів, які не мали можливості та коштів на оформлення спадкових прав. ОСОБА_8 отримувала регулярно орендну плату за успадковану земельну ділянку і з власної волі розподіляла її між всіма дітьми померлої матері. Твердження позивачів про їх необізнаність щодо оформлення спадщини є неправдивими. Єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_8, являється вона.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Сасівська сільська рада Компаніївського району Кіровоградської області і державний нотаріус Компаніївського району, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (Т. 2 а.с. 126, 127), але їх представники в судове засідання не з'явилися.

Компаніївська державна нотаріальна контора подала письмове клопотання про розгляд справи за відсутності її представника (Т. 2 а.с. 128).

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка в судове засідання в суд апеляційної інстанції без поважних причин представника Сасівської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області не перешкоджає розгляду справи.

Суд першої інстанції встановив такі обставини справи:

ОСОБА_13, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8 і ОСОБА_6 - рідні брати і сестри. Їх батьком являвся ОСОБА_14, а матір'ю - ОСОБА_7, що підтверджується записами у їх свідоцтвах про народження.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року в с. Сасівка Компаніївського району Кіровоградської області у віці 64 років померла ОСОБА_7.

Російський відповідник імені ОСОБА_7 - це ОСОБА_7. Той факт, що померла ОСОБА_7 - мати позивачів та ОСОБА_8 сторонами визнається.

Спадковим майном, яке залишилося після смерті ОСОБА_7 являється: земельна ділянка площею 13,50 га розташована на території Сасівської сільської ради, належна спадкодавцю на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серія НОМЕР_1, виданого Сасівською сільською радою 28 квітня 2001 року; майновий пай члена КДСС «Світанок» розміром 15295 грн., належний спадкодавцю на підставі свідоцтва серія НОМЕР_2, виданого Сасівською сільською радою 25 червня 2001 року; грошові вклади з належними процентами та нарахованою компенсацією, що знаходиться в Компаніївському ощадному банку на рахунках № НОМЕР_3, НОМЕР_4, належних спадкодавцю на підставі ощадних книжок, земельна ділянка площею 0,38 га розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належала спадкодавцю на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серія КР, виданого Сасівською сільською радою 2000 року, житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1.

На час смерті ОСОБА_7 проживала і була зареєстрована у власному будинку по АДРЕСА_1. Разом з нею проживав за цією адресою і був зареєстрований її син ОСОБА_3

16 липня 2003 року до Компаніївської державної нотаріальної контори звернулася ОСОБА_8 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті її матері - ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року (Т. 1 а.с. 123). В цій заяві вказано про те, що інших спадкоємців немає.

На підставі поданої заяви нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 158-2003 після смерті ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1 року державним нотаріусом Компаніївської державної нотаріальної контори ОСОБА_15 видано спадкоємцю померлої ОСОБА_7, її дочці ОСОБА_8, свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке складається з земельної ділянки площею 13,50 га розташованої на території Сасівської сільської ради, належної спадкодавцю на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серія НОМЕР_1, виданого Сасівською сільською радою 28 квітня 2001 року; майнового паю члена КДСС «Світанок» розміром 15295 грн., належного спадкодавцю на підставі свідоцтва серія НОМЕР_2, виданого Сасівською сільською радою 25 червня 2001 року; грошових вкладів з належними процентами та нарахованою компенсацією, що знаходяться в Компаніївському ощадному банку на рахунках № НОМЕР_3, НОМЕР_4, належних спадкодавцю на підставі ощадних книжок.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_8 померла.

Після її смерті спадкоємицею за законом, яка звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, є її дочка ОСОБА_5 - відповідач по справі.

Правильність встановлення Компаніївським районним судом Кіровоградської області вказаних обставин справи сторонами не оспорюється.

У справі, яка переглядається спадщина відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2 року, а тому суд обґрунтовано застосував до спірних правовідносин норми ЦК УРСР, який діяв на той час.

Згідно зі ст. 525 цього Кодексу часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до приписів ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно ст. 560, ст. 561 того ж Кодексу спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу).

Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_8 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після спливу шестимісячного строку з часу відкриття спадщини, спадкова справа була заведена і свідоцтво про право на спадщину за законом видано нотаріусом з порушення строку на прийняття спадщини та за відсутності достатніх доказів прийняття спадщини, що є підставою для скасування такого свідоцтва. Суд також відхилив доводи ОСОБА_3 про прийняття ним спадщини в порядку, передбаченому п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР так, як управління та володіння земельною ділянкою сільгосппризначення здійснювала ОСОБА_8, а не він. Проте суд вважав, що позов задоволенню не підлягає у зв'язку з пропуском позивачами позовної давності, перебіг якої розпочався 18 липня 2003 року і сплив 17 липня 2006 року.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, при вирішенні спору суд неправильно застосував норми ст. 549 ЦК УРСР, ст. 257, ст. 267 ЦК України.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Проте оскаржуване рішення не відповідає цим вимогам закону.

Суд першої інстанції повинен був належним чином перевірити доводи сторін про прийняття ними спадщини після смерті ОСОБА_7, роз'яснити належним чином їх процесуальний обов'язок надати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень (ст. 10, 60 ЦПК), дати належну оцінку наданим сторонами доказам та встановити дійсні обставини справи, визначити характер спірних правовідносин, вирішити спір відповідно до закону.

Однак суд не дав оцінки поясненням позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_6 про те, що вони спадщину після смерті їх матері не приймали так, як у встановлений законодавством строк із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися, на час відкриття спадщини з спадкодавцем не проживали і в володіння чи користування спадковим майном не вступали. Суд не врахував,що у зв'язку з цим вони просили суд залишити частину їх вимог без розгляду.

Крім того ці пояснення позивачів підтверджується матеріалами наявної у цивільній справі копії спадкової справи № 158-2003 (Т. 1 а.с. 122 - 131), довідками Сасівської сільської ради про склад сім'ї ОСОБА_7 на час смерті, відомостями паспортів цих позивачів про реєстрацію місця проживання у 2002 році окремо від спадкодавця.

Інші докази, які б вказували на вступ цих позивачів у володіння та управління спадковим майном у справі відсутні.

Отже ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_6 протягом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини не вчинили юридично значимих дій, направлених на прийняття ними спадщини, а тому вони вважаються такими, що спадщину не прийняли та спадкових прав не набули.

У зв'язку з цим отримання ОСОБА_8, спадкоємцем (правонаступником) якої являється відповідач по справі, свідоцтва про право на спадщину за законом не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_6, а тому, відповідно до приписів ст. ст. 1, 3, 4 ЦПК України, їх позов є безпідставним і з цих підстав задоволенню не підлягає.

Проте суд першої інстанції помилково вважав, що право цих позивачів порушено, але не підлягає захисту через пропуск ними позовної давності.

Неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права при вирішенні спору в цій частині є передбаченою п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставою для скасування або зміни рішення, що оскаржується.

Не погоджується колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області і з висновками суду про прийняття ОСОБА_8 спадщини з порушенням законодавства.

Звертаючись 16 липня 2003 року до державної нотаріальної контори із заявою, ОСОБА_8 стверджувала, що вона прийняла спадщину, яка відкрилася після смерті її матері, у зв'язку з цим просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом.

При цьому вона надала нотаріусу докази прийняття нею спадщини - Державний акт на право приватної власності на землю та свідоцтво про право власності на майновий пай, які належали спадкодавцю.

Ці документи доводять прийняття спадкоємцем спадщини в розумінні п. 113 діючої на той час Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мінюсту від 14 червня 1994 року № 18/5.

Та обставина, що ОСОБА_8 повідомила нотаріуса про відсутність інших спадкоємців, враховуючи, що час на прийняття спадщини іншими спадкоємцями вже закінчився, позбавило нотаріуса необхідності з'ясовувати питання відсутності заперечень з їх боку.

Позивачі не посилалися на неправомірність заволодіння ОСОБА_8 цими документами, не втрачали їх, не здійснювали їх розшук.

Таким чином після смерті ОСОБА_7 ОСОБА_8, як спадкоємець за законом першої черги, правомірно заволоділа документами на спадкове майно.

Володіння нею цими документами та отримання від ФОП ОСОБА_16 орендної плати за користування спірною земельною ділянкою, що підтверджується наданими сторонами довідкою цієї особи (Т. 2 а.с. 152) та довідками СФГ «ОСОБА_9» (Т. 2 а.с. 148, 158), вказує на те, що ОСОБА_8 вступила у володіння та управління цим майном, а отже прийняла спадщину в розумінні п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР.

У зв'язку з цим висновок суду про звернення ОСОБА_8 до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини з пропуском встановленого строку не відповідає обставинам справи.

Крім того, суд першої інстанції необґрунтовано відхилив доводи позивача ОСОБА_3 про прийняття ним спадщини.

Суд сам встановив, що безпосередньо перед смертю спадкодавця і на час відкриття спадщини ОСОБА_3 проживав разом із спадкодавцем у належній останньому садибі, був зареєстрований за цією адресою.

Після відкриття спадщини ОСОБА_3 місця проживання не змінив (Т. 1 а.с. 24, Т. 2 а.с. 7), має оригінали правовстановлюючих документів на садибу (державний акт на право власності на землю на якій розташовано жилий будинок з надвірними будівлями (Т. 2 а.с. 165) та свідоцтво про право власності на будинок (Т. 2 а.с. 167) на ім'я спадкодавця), користується цим майном (Т. 2 а.с. 171), сплачує земельний податок за цю земельну ділянку.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті своєї матері в розумінні п. 1 ч. 1. ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР, а тому висновок суду в цій частині є неправильним.

Отже матеріалами справи доведено, що після смерті ОСОБА_7 спадщину прийняли спадкоємці першої черги - її діти ОСОБА_8 і ОСОБА_3

Враховуючи, що відповідно до ст. 526 ЦК України вони успадкували спадкове майно в рівних частинах, розподіл в натурі спадкового майна між собою не провели, отримання ОСОБА_8 свідоцтва про право на спадщину за законом на всю земельну ділянку площею 13,50 га, майновий пай та вклади порушує спадкові права ОСОБА_3 та перешкоджає йому отримати в нотаріальній конторі свідоцтво на належну йому частку в цьому майні.

У зв'язку з цим його вимоги про визнання недійсним оспорюваного свідоцтва про право на спадщину та про визнання права на земельну ділянку в порядку спадкування є обґрунтованими і підлягають задоволенню частково, пропорційно належній йому частці.

Оскільки ні діючим на час виникнення спірних правовідносин, ні сьогочасним, законодавством не передбачено державну реєстрацію свідоцтва на право на спадщину, то вимоги позивача про скасування державної реєстрації такого свідоцтва не можуть бути задоволені.

Висновок суду про сплив позовної давності за вимогами ОСОБА_3 є неправильним.

Позовна давність - строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу.

При цьому, згідно роз'яснень Пленуму ВССУ, наданих у п. 37 постанови від 7 лютого 2014 року № 5 з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Оскільки позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі статті 392 ЦК, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність.

Враховуючи, що спадщина належить ОСОБА_3 і ОСОБА_8 з часу її відкриття, але наявність суб'єктивного права позивача не підтверджена відповідними доказами, отримати їх в нотаріальному порядку він позбавлений можливості, ці його права не визнавалася іншим спадкоємцем, а тому він обрав правильний спосіб захисту свого права - визнання права судом.

Визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, тобто документа яким підтверджується належність права особі, є похідним способом захисту прав спадкоємця у спорі з іншими спадкоємцями.

За таких умов на вимоги ОСОБА_3 позовна давність не поширюється.

Отже суд першої інстанції при вирішенні позову неправильно застосував норми матеріального права, які регулюють позовну давність, що, як вказувалося вище, є підставою для скасування або зміни рішення суду.

Оскільки неправильне застосування судом норм права привело до неправильного вирішення спору, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, у зв'язку з тим, що вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_6 задоволенню не підлягають, то вони не мають права на компенсацію понесених ними судових витрат.

Водночас ОСОБА_3 має право на таку компенсацію пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 2 березня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволені позову ОСОБА_2, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом відмовити.

В задоволені позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом відмовити.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на майно в порядку спадкування задовольнити частково.

Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від ІНФОРМАЦІЯ_1 року, видане державним нотаріусом Компаніївської державної нотаріальної контори ОСОБА_15 ОСОБА_8 - спадкоємцю померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7, в частині ? спадкового майна, яке складається з: земельної ділянки площею 13,50 га розташованої на території Сасівської сільської ради, належної спадкодавцю на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серія НОМЕР_1, виданого Сасівською сільською радою 28 квітня 2001 року; права власності на майновий пай члена КДСС «Світанок» розміром 15295 грн., що становить 0,7415 відсотка загальної вартості майна пайового фонду, належного спадкодавцю на підставі свідоцтва серія НОМЕР_2, виданого Сасівською сільською радою 25 червня 2001 року; грошових вкладів з належними процентами та нарахованою компенсацією, що знаходиться в Компаніївському ощадному банку на рахунках № НОМЕР_3, НОМЕР_4, належних спадкодавцю на підставі ощадних книжок.

Визнати за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування після смерті його померлої матері - ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, на ? частину земельної ділянки площею 13,50 га розташованої на території Сасівської сільської ради належної спадкодавцю на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серія НОМЕР_1, виданого Сасівською сільською радою 28 квітня 2001 року.

Стягнути з ОСОБА_17 на користь ОСОБА_3 2257 грн. 16 коп. компенсації судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: