13 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., ІваненкоЮ.Г. Ситнік О.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,
за касаційною скаргою ОСОБА_7, який діє як законний представник в інтересах ОСОБА_4, на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 21 січня
2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 06 квітня
в с т а н о в и л а:
У листопаді 2010 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6. про визнання договору купівлі-продажу недійсним.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що не мала наміру укладати договір купівлі-продажу квартири з відповідачем, оскільки іншого житла не має. Вважала, що підписує акт перевірки тяги у вентиляційній шахті, який їй запропонувала підписати невідома жінка. Крім того, з огляду на стан здоров'я, вона не могла усвідомлювати значення своїх дій у момент підписання вказаного документу.
Також, зазначила, що коштів від продажу не отримувала, їх отримав її онук - ОСОБА_6, а тому вважає, що після визнання договору купівлі продажу недійсним саме він повинен повернути отримані від продажу квартири кошти в розмірі 40 000 грн ОСОБА_5
Ураховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_4 просила визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 29 березня 2010 року між нею та ОСОБА_5 недійсним з підстав введення її в оману та не усвідомлення нею в момент підписання документу значення своїх дій внаслідок хвороби ст. ст. 225, 230 ЦК України.
Справа розглядалась судами неодноразово.
Останнім рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 21 січня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 06 квітня 2016 року рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 21 січня 2016 року залишено без змін.
У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 просить скасувати оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із недоведеності заявлених позовних вимог.
Судами встановлено, що 29 березня 2010 року між сторонами укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_5 купив квартиру АДРЕСА_2 у
м. Золотоноша Черкаської області. Вказаний договір позивачка просила визнати недійсним одразу з двох підстав - договір купівлі-продажу нею було вчинено під впливом обману сторонньою особою та підписання договору в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій внаслідок хвороби.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Частиною 1 статті 225 ЦК України визначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Як встановлено судами, згідно акта судово-психіатричної експертизи № 517 від 12 листопада 2014 року (т. 3 а. с. 3-16) - ОСОБА_4 станом на
29 березня 2010 року під час укладення спірного правочину, з урахуванням її вікових особливостей, емоційного стану, індивідуально-психологічних особливостей, рівня розумового розвитку та умов мікросередовища, усвідомлювала реальний зміст власних дій не в повній мірі та відповідно не в повній мірі могла передбачати їх наслідки. 29 березня
2010 року ОСОБА_4 виявляла ознаки органічного психічного розладу, з помірно вираженими когнітивними та емоційновольовими розладами, недостатністю критичного компоненту мислення, що істотним чином впливало на здатність повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Експерт ОСОБА_8 у судовому засіданні роз'яснив висновок експертизи, а саме слова: «ОСОБА_4 усвідомлювала реальний зміст власних дій не в повній мірі», зазначивши, що даний вислів необхідно розуміти, не як наявність психічних розладів у ОСОБА_4 та її нездатність усвідомлювати значення своїх дій, а як здатність усвідомлювати значення своїх дій з уповільненням у часі.
Згідно з ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.
Відповідно до розʼяснень викладених в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів.
Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Ураховуючи викладене, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки ОСОБА_4 була спроможною в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 21 січня
2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 06 квітня
2016 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.
Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,
Касаційну скаргу ОСОБА_7, який діє як законний представник в інтересах ОСОБА_4, відхилити.
Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від

21 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від

06 квітня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік