РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2016 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Зуб Г.А.,

за участю секретаря Левченко І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Харківській області про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача завдану йому незаконним звільненням зі служби моральну шкоду в розмірі 70 000 грн. та суму сплаченого судового збору. В обгрунтування зазначених вимог посилається на наступне. 11.11.2011 року позивач був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ України, а саме до ГУМВС України в Харківській області. 06.11.2015 року позивач був звільнений зі служби, та прийнятий на службу в ГУ НП Харківської області, де працював інспектором сектора реагування патрульної поліції Чугуївського відділу поліції ГУ. 26.04.2016 року позивача було звільнено з роботи відповідно до наказу ГУ НП в Харківській області за №136 л/д по п.6 ч.1 ст. 77 ЗУ «Про національну поліцію» від 02.07.2015 року №580-У111 в звязку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби. 21.06.2016 року позивач звернувся з адміністративним позовом до відповідача про поновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу. Постановою окружного адміністративного суду від 16.08.2016 року в задоволенні позову йому було відмовлено. Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2016 року вказана постанова була скасована, та прийнято нову постанову, якою були скасовані накази в частині звільнення зі служби позивача, поновлено позивача на посаді інспектора сектора реагування ПП Чугуївського ВП ГУ НП України в Харківській області з 26.04.2016 року, та стягнуто з відповідача на користь позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в сумі 21557,68 грн. В своєму позові представник позивача, посилаючись на ст. ст. 23, 1167 ЦК України, просить відшкодувати позивачеві моральну шкоду, яку він оцінює в 70000 грн., оскільки відповідач своїми незаконними діями призвів до моральних переживань, порушення його нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з колегами. Крім того, позивач був активним співробітником поліції, товаришував з багатьма колегами по роботі, які стали для нього «рідними», а після звільнення він втратив соціальні звязки з ними, та робота в поліції була єдиним джерелом заробітку та засобом для існування, на його утриманні є неповнолітня донька. В звязку з вищевикладеними обставинами, у позивача почався постійний стрес, він не міг спокійно спати вночі, постійно був у пригніченому стані, був знервований, у звязку з чим змушений був звернутися до лікаря.

В судове засідання представник позивача ОСОБА_3 зявився, позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити.

Представник відповідача ГУ НП в Харківської області ОСОБА_4 заперечувала проти позову в повному обсязі, посилаючись на те, що позивачем не було надано жодного доказу на підтвердження своїх вимог, також позивачеві не було завдано а ні каліцтва, а ні ушкодження здоровя.

Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і

на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що позивач 11.11.2011 року був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ України (ГУМВС України в Харківській області). 06.11.2015 року позивач був звільнений зі служби, та прийнятий на службу в ГУ НП Харківської області, де працював інспектором сектора реагування патрульної поліції Чугуївського відділу поліції ГУ НП в Харківській області.

Наказом ГУ НП в Харківській області №136 о/с від 26.04.2016 року, відповідно до п.6 ч.1 ст. 77 ЗУ «Про національну поліцію», позивача було звільнено.

Позивач не погодився з даним наказом, в звязку з чим звернувся до адміністративного суду за захистом свого права.

Відповідно до п.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовими рішеннями у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 16.08.2016 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було відмовлено в повному обсязі. Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2016 року, вказана постанова була скасована, та скасовано накази ГУ НП в Харківській області №252 від 14.04.2016 року та №136 о/с від 26.04.2016 року в частині звільнення зі служби лейтенанта міліції ОСОБА_1, інспектора сектору реагування патрульної поліції Чугуївського відділу поліції з 26.04.2016 року, та поновлено його на вказаній посаді з 26.04.2016 року, стягнуто з відповідача на його користь грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в сумі 21557,68 грн., та в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного грошового забезпечення в сумі 4370 грн. підлягає негайному виконанню.

Наказом ГУ НП в Харківській області від 04.10.2016 року №374 о/с, позивача було поновлено на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції Чугуївського відділу поліції ГУ НП в Харківській області з 26.04.2016 року з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в сумі 4370 грн.

Позивач має неповнолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ст.1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою вказаної правової норми передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, й відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, передбачено законодавцем у ст. 23 ЦК України.

Згідно зазначеної норми права моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Як роз'яснено в п.п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи

юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У ч 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Так, позивач повинен довести факт існування моральної шкоди, характер моральних страждань та розмір шкоди, які мають бути підтверджені відповідними доказами.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується за наявності деліктних правовідносин, які включають протиправні дії, вину, причинний зв'язок та наявність шкоди.

З врахуванням перелічених факторів, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди в 70000 гривень є надмірним та таким, що не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні в повному обсязі.

Разом з цим, позивач проходив службу відповідно до Дисциплінарного статуту, яким регулюється накладення дисциплінарних стягнень та порядок їх оскарження, в тому числі і звільнення зі служби. А питання і підстави, які регулюють відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок неправомірного звільнення працівника поліції не визначені а ні Дисциплінарним статутом, а ні ЗУ «Про національну поліцію», якими не передбачені порядок і правові підстави стягнення такої шкоди.

Крім того, позивачем не доведено того факту, що діями відповідача йому було завдано моральної шкоди. Також, суд виходить з того, що сам факт наявності рішенням суду, яким скасовано накази, поновлено позивача на роботі та стягнуто грошове забезпечення і яке було в добровільному порядку виконано, не свідчить про завдання особі моральної шкоди. А посилання представника на п.8 ППВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди), є недоцільним, оскільки позивач своїми діями моральної (немайнової) шкоди не завдавав, а також вказані накази про звільнення незаконними не визнавались, а були скасовані, а також позивач та його представник не надали доказів, що позивач звертався до лікаря для лікування свого нездорового морального стану, а отже відсутні правові підстави для задоволення позову, а тому суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 79, 84, 169, 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 16,23, 1167 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Харківській області про відшкодування моральної (немайнової) шкоди відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області, через Київський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів після його проголошення.

Головуючий