УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., ЗавгородньоїІ.М., Коротуна В.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення суми авансу та штрафу за невиконання умов попереднього договору, за зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Іванов Павло Миколайович, про визнання попереднього договору недійсним, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_5 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на її користь аванс у розмірі 28 000 грн та штраф у розмірі 28 000 грн.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилалася на те, що 22 грудня 2014 року між нею і відповідачами було укладено попередній договір про купівлю-продаж житлового будинку та земельних ділянок, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального кругу Івановим П.М. за реєстровим № 1178.

Позивачка вказувала, що згідно з п. 2 попереднього договору вона передала відповідачам аванс у розмірі 28 000 грн, а основний договір купівлі продажу сторони домовилися укласти 10 лютого 2015 року, при цьому п. 4 попереднього договору сторони передбачили, що у випадку невиконання зобов'язань, передбачених цим договором, відповідачі зобов'язані сплатити штраф у розмірі 28 000 грн, а також повернути аванс у розмірі 28 000 грн.

Посилаючись на те, що у зазначений день відповідачі з'явилися до нотаріуса, але відмовилися від укладення договору з огляду на те, що бажають продати будинок та земельні ділянки за іншу ціну, ОСОБА_4 просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У жовтні 2015 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду з зустрічним позовом, у якому просили визнати недійсним попередній договір про купівлю-продаж житлового будинку та земельних ділянок, укладений 22 грудня 2014 року між ними та ОСОБА_4, а також стягнути з останньої на користь кожного з них у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 32 515 грн та в рахунок відшкодування моральної шкоди 15 000 грн.

На обґрунтування зустрічного позову заявники посилалися на те, що 20 вересня 2014 року між ними та ОСОБА_4 було укладено попередній договір про купівлю-продаж житлового будинку та земельних ділянок за ціну, яка еквівалентна 12 000 доларів США, та отримали від ОСОБА_4 гроші в сумі 7 000 грн, що на момент укладення договору було еквівалентно 500 доларів США. Основний договір домовилися укласти до 20 жовтня 2014 року.

Позивачі за зустрічним позовом вказували, що у вересні 2014 року ОСОБА_4, використовуючи їх довіру, обманним шляхом заволоділа ключами від їх будинку, куди 01 жовтня 2014 року перевезла ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10., а 22 грудня 2014 року знову запросила їх підписати попередній договір про купівлю-продаж житлового будинку і земельних ділянок та надала їм аванс у сумі 28 000 грн.

Також ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зазначали, що оскільки відповідачка та її знайомі чоловіки і приватний нотаріус стверджували, що договір від 22 грудня 2014 року є ідентичним договору, підписаному ними 20 вересня 2014 року, вони з меншою увагою його вичитували, проте згодом з'ясувалося, що п. 1.5 договору був істотно змінений, а саме ціна вже визначалася в сумі 160 000 грн, що не відповідало 12 000 доларів США, проте на їх звернення привести договір у відповідність до їх реальних намірів відповідачка запевнила, що другий договір складений формально і намірів їх обманювати в неї немає.

Посилаючись на те, що відповідачка навмисно ввела їх в оману щодо ціни попереднього договору, позивачі за зустрічним позовом вважали, що відповідно до ст. 230 ЦК України вона повинна відшкодувати їм завдані збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, у зв'язку із чим просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2016 року первинний позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 суму авансу у розмірі 14 000 грн з кожного та штрафу за невиконання умов попереднього договору в розмірі 14 000 грн з кожного.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відхилено, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, врахували умови п. 4 попереднього договору, дійшовши обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачів суми авансу та штрафу за невиконання ними своїх зобов'язань, оскільки неукладенням основного договору купівлі-продажу останні порушили умови укладеного між сторонами попереднього договору від 22 грудня 2014 року про купівлю-продаж житлового будинку та земельних ділянок.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в частині визнання недійсним попереднього договору про купівлю-продаж житлового будинку та земельних ділянок від 22 грудня 2014 року, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність умислу в діях ОСОБА_4 щодо введення їх в оману відносно обставин, які впливали на вчинення правочину.

Також судами вмотивовано відхилено доводи позивачів за зустрічним позовом про відшкодування ОСОБА_4 матеріальних збитків та моральної шкоди, оскільки за змістом ст. ст. 319, 322 ЦК України обов'язок щодо належного утримання та експлуатації певного майна покладається на власника такого майна, а умовами укладеного між сторонами попереднього договору не було передбачено покладення на ОСОБА_4 обов'язку щодо оплати послуг за електроенергію та газопостачання, як і витрат, пов'язаних з виготовленням правовстановлюючих документів, необхідних для вчинення правочину; крім того ст. 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, а позивачі за зустрічним позовом не надали суду належних доказів пошкодження або знищення належних їм дерев та чагарників діями відповідачки за зустрічним позовом.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

І.М. Завгородня

В.М.Коротун