Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1048/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Бершадська О. В.
Доповідач Головань А. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

02.06.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого - Голованя А.М.

суддів - Карпенка О.Л., Фомічова С.Є.

за участю секретаря - Діманової Н.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді апеляційну скаргу Міської стоматологічної поліклініки №1 м. Кіровограда на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 березня 2016 року, за позовом ОСОБА_2 до Міської стоматологічної поліклініки №1 м. Кіровограда про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу і

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 29 грудня 2015 року його було звільнено з Міської стоматологічної поліклініки №1 м. Кіровограда з посади лікаря-стоматолога на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із прогулом без поважних причин.

Своє звільнення вважає незаконним, оскільки 21.11.2015 року був неробочий день (субота). Крім того, цього дня він не зміг вийти на роботу через хворобливий стан, викликаний загостренням у нього хронічної хвороби, який міг безпосередньо вплинути на якість надання ним допомоги пацієнтам. До лікарні не звертався з об'єктивних причин, у вихідний день поліклініки не працюють, тому він як лікар самостійно визначив тяжкість хвороби.

Також, рішенням профспілкового комітету від 28.12.2015 року було надано згоду на звільнення його із займаної посади про проведення якого його ніхто не попереджав і на нього не запрошував.(а.с. 1.2)

Просив, з врахуванням поданого уточнення, скасувати наказ №43 від 29 грудня 2015 року головного лікаря Міської стоматологічної поліклініки №1 м. Кіровограда про звільнення та поновити його на посаді лікаря-стоматолога лікувального відділення Міської стоматологічної поліклініки №1 м. Кіровограда, стягнувши середній заробіток за час вимушеного прогулу.(а.с. 164)

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 березня 2016 року позов задоволено. Наказ №43 від 29 грудня 2015 року про звільнення ОСОБА_2 з роботи скасовано та поновлено його на посаді лікаря-стоматолога лікувального відділення Міської стоматологічної поліклініки №1 м. Кіровограда.

Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі - 9 018,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі Міської стоматологічної поліклініки №1 м. Кіровограда ставиться питання про скасування рішення суду через порушення норм матеріального та процесуального права з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача - Гретченко Л.Л., яка підтримала доводи скарги, заперечення представника позивача - ОСОБА_4, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду, в межах визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У відповідність до ч.6 ст.43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі ст.2 Кодексу законів про працю України, право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

У відповідність до ч.6 ст.5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу № 25 від 01 липня 1995 року ОСОБА_2 був прийнятий на посаду лікаря - стоматолога Міської стомато-логічної поліклініки №1 м. Кіровограда.

29 грудня 2015 року наказом № 43, його було звільнено з займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за неявку на роботу без поважної причини протягом дня 21 листопада 2015 року, про що зроблено запис в трудовій книжці.(а.с. 3, 4)

Відповідно до протоколу комітету профспілки Міської стоматологічної поліклініки №1 м. Кіровограда від 28 грудня 2015 року ним дано згоду на звільнення ОСОБА_2 з роботи за прогул без поважних причин. (а.с. 17-20)

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є встановлення поважності причин відсутності. Вирішуючи спір та задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що позивача було незаконно звільнено з роботи, оскільки останній був відсутній на роботі 21 листопада 2015 року з поважних причин, крім того при звільненні не було ураховано відсутність шкоди та попередня робота працівника.

Втім, колегія суддів вважає недоведеним, що 21 листопада 2015 року позивач був відсутній на роботі з поважних причин, а саме через поганий стан свого здоров'я, оскільки зазначена обставина не підтверджена належними доказами, а ґрунтується лише на поясненнях позивача та показах його дружини. Тому висновок в цій частині є необгрунтованим.

Разом з тим, у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 роз'яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 п. 1 ст.41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 27 постанови, вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним шкоду.

Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду, що, звільняючи позивача з роботи, відповідач не в повній мірі взяв до уваги вищезазначені положення трудового законодавства, зокрема, щодо врахування ступеня тяжкості вчиненого порушення та заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено порушення, і попередню роботу працівника.

Так, відповідачем не було враховано, що позивач з 1995 році, тобто протягом тривалого часу - 20 років, добросовісно працював у нього на посаді лікаря - стоматолога, за наслідками атестації йому присвоєно 1 категорію, дисциплінарні стягнення у відношенні нього відсутні.

Крім того, не виходом на роботу шкода позивачем не завдана, оскільки, як пояснив представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду, всі пацієнти були оглянуті в день прогулу іншими лікарями, які на той час працювали в поліклініці.

Також, незважаючи на те, що профспілкою було надано згоду на звільнення позивача, така згода була надана лише на другому засіданні профспілкового комітету, оскільки на першому засіданні кількість голосів «за» та «проти» була рівною, що свідчить про наявність позитивного авторитету ОСОБА_2 в трудовому колективі.

До того ж, слід відзначити, що дисциплінарний проступок було вчинено в суботу, і, як убачається з пояснень представників сторін, за наявності конфлікту між адміністрацією поліклініки та ОСОБА_2, яка виникла з різного тлумачення ними Роділу 4, зокрема, п. 4.1 Колективного договору, а саме щодо тривалості робочого тижня - п'ятиденного чи шестиденного (за графіком).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну правову оцінку зібраним доказам, дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача є надмірним дисциплінарним стягненням, а тому він підлягає поновленню на роботі зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Проте, визначаючи розмір середнього заробітку, суд першої інстанції не звернув увагу на положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, а саме не урахував види виплат, які не підлягають включенню до розрахунку середнього заробітку (оплата відпустки, індексація) та неправильно визначив кількість фактично відпрацьованих робочих днів.

Отже, виходячи із довідки про структуру заробітної плати позивача наданої відповідачем до суду апеляційної інстанції, розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу має складати 7 170,66 грн., виходячи з наступного розрахунку: (2 124,58 грн. (зарплата за жовтень 2015) + 2 655,72 грн. (за листопад 2015)= 4 780,29 грн. : 36 робочих днів = 132,79 грн. середньоденного заробітку х 54 днів вимушеного прогулу= 7 170,66 грн.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до того, що суд першої інстанції прийняв зміни до позовної заяви з порушенням ст. 11 ЦПК України, правильних по суті висновків суду про незаконність звільнення позивача з роботи не спростовують.

За таких обставин рішення суду підлягає зміні в частині вирішення питання про стягнення середнього заробітку, шляхом зменшення його розміру до 7 170, 66 грн.

В решті рішення суду відповідно до ст. 308 ЦПК України зміні чи скасуванню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Міської стоматологічної поліклініки №1 м. Кіровограда задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 березня 2016 року змінити в частині стягнення середнього заробітку, шляхом зменшення його розміру до 7 170, 66 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскарженим шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: