Справа № 405/4884/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2016 року Ленінський районний суд м. Кіровограда у складі:

головуючого судді Плохотніченко Л.І.

за участю секретаря: Волошиної І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 - позивач - 1, ОСОБА_2 - позивач - 2 до приватного підприємства «Фірма Інгуша», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Кіровоградська міська рада, управління власності та приватизації комунального майна Кіровоградської міської ради, Житлово - експлуатаційна контора № 1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20 про витребування майна

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися в Ленінський районний суд м. Кіровограда з позовом до відповідача про витребування майна зазначивши, що 06.04.2005 року між територіальною громадою міста Кіровограда, в особі Кіровоградської міської ради та приватним підприємством «Фірма Інгуша» укладено договір купівлі - продажу нежитлового приміщення по АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 вважаючи, що її права як співвласника допоміжних приміщень порушені звернулася до суду з позовом про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 27.10.2004 року № 1637 та скасування свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 16.02.2005 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25.03.2011 року було визнано незаконним та скасовано п. 29 Додатку до рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 27.10.2004 року № 1637, скасовано свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 16.02.2005 року, згідно з яким власником вбудованого приміщення площею 251,2 кв. м. є територіальна громада м. Кіровограда в особі Кіровоградської міської ради.

Згідно з рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16.01.2013 року визнано недійсним договір купівлі - продажу нежитлового приміщення, укладеного 06.04.2005 року між територіальною громадою м. Кіровограда в особі Кіровоградської міської ради та приватним підприємством «Фірма Інгуша», яке відповідно до рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 05.03.2015 року скасоване та в задоволенні позову ОСОБА_2 до Кіровоградської міської ради, приватного підприємства «Фірма Інгуша» про визнання недійсним договору купівлі - продажу нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 - відмовлено.

Позивачі вважають, що оскільки рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25.03.2011 року визнано незаконним та скасовано п. 29 Додатку до рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 27.10.2004 року № 1637, скасовано свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 16.02.2005 року, згідно з яким власником вбудованого приміщення площею 251,2 кв. м. є територіальна громада м. Кіровограда в особі Кіровоградської міської ради, а вказане підвальне приміщення належить співвласникам багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 в м. Кіровограді, яке вибуло з їх власності проти їх волі, тому, посилаючись на ст. 388, 391 ЦК України позивачі з даним позовом звернулися до суду.

Представник позивача -1 у судове засідання з'явився, надав пояснення, відповідно до яких позовні вимоги підтримав та позов просив задовольнити. В подальшому представник позивача надав до суду заяву про призначення у справі судової будівельної експертизи та розгляд справи просив здійснити без його участі.

Позивач - 2 надала до суду заяву, згідно з якою позов підтримала, позовні вимоги просила задовольнити та відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України розгляд справи просила здійснити без її участі.

Представники відповідача у судове засідання з'явилися, надали пояснення та заперечення проти позовних вимог, згідно з якими позов не визнали, в його задоволенні просили відмовити. Крім того, представники відповідача просили застосувати у спірних відносинах строк позовної давності.

Представник третьої особи: управління власності та приватизації комунального майна Кіровоградської міської ради у судове засідання з'явився, позовні вимоги вважав необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Інші треті особи у судове засідання не з'явилися, були повідомлені про день, час та місце розгляду справи, надали заяви, відповідно до яких справу просили розглянути без їх участі.

Врахувавши думки представників сторін та представника третьої особи - управління власності та приватизації комунального майна Кіровоградської міської ради, зважаючи на положення ч. 2 ст. 158 ЦПК України суд ухвалив здійснити розгляд справи за даної явки.

Заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Кіровоград від 25 березня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_1, третьої особи: ОСОБА_2 до Кіровоградської міської ради, виконавчого комітету Кіровоградської міської ради про визнання рішення № 1637 від 27.10. 2004 року незаконним та скасування, визнання незаконним свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 16.02 2005 року та його скасування - в задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено. Натомість, задоволено частково позовні вимоги третьої особи ОСОБА_2, яка звернулася до суду з самостійними вимогами, а саме: визнано незаконним та скасовано п. 29 Додатку до рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради № 1637 від 27.10.04; скасовано свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 16.02.05, згідно з яким власником вбудованого в житловий будинок АДРЕСА_1 в м. Кіровограді нежитлового приміщення площею 251,2 кв. м. є територіальна громада м. Кіровограда в особі Кіровоградської міської ради.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, зазначеним вище рішенням суду встановлено, що порушені охоронювані законом права та законні інтереси ОСОБА_2 зачіпаються рішенням виконавчого комітету, яке скасовано рішенням від 25.03.11р.

5 листопада 2012 року ОСОБА_2 звернулась до Ленінського районного суду м. Кіровограда з позовною заявою про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, укладеного 6 квітня 2005 року між територіальною громадою міста Кіровограда в особі Кіровоградської міської ради та приватним підприємством «Фірма «Інгуша», який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського округу Ваврентович В.І. та зареєстрований в реєстрі № 1030.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровоград від 16.01.13 задоволено позов ОСОБА_2; визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, укладеного 6 квітня 2005 року між територіальною громадою міста Кіровограда в особі Кіровоградської міської ради та приватним підприємством «ФІРМА «ІНГУША», в особі директора Карапетяна Сергія Азізовича, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського округу Ваврентович В.І. та зареєстрований в реєстрі № 1030.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 5 березня 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вказане рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.05.13.

Так, скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд Кіровоградської області послався на той факт, що ОСОБА_2 не надала суду доказів того, що спірне приміщення є допоміжним.

Рішенням Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року № 4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) визначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього (п. 1.1).

Згідно з ч. 2 ст. 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і та ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Таким чином, підвальні приміщення багатоквартирного будинку належать до допоміжних приміщень житлового будинку, входять до складу будинку як неділиме майно, використовуються для забезпечення експлуатації будинку і побутового обслуговування мешканців будинку та є їхньою спільною сумісною власністю, а тому не підлягають відчуженню.

В обґрунтування позовних вимог, представником позивача -1 до матеріалів справи надано ксерокопію експертного висновку ( а. с. 151) для визначення призначення підвального приміщення по АДРЕСА_1 в м. Кіровограді, мотивуючи тим, що підвал є допоміжним приміщенням багатоквартирного житлового будинку, призначеним для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, що на його думку повністю відповідає ст.1 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" та узгоджується з рішенням Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року № 4-рп/2004.

Разом з тим, з урахуванням заперечень представників відповідача, якими експертний висновок було поставлено під сумнів, та які заперечували щодо прийнятності такого висновку, суд не бере до уваги ксерокопію наданого експертного висновку, підписаного не судовим експертом, а керівником групи обстеження, оскільки зазначений доказ в розумінні ч. 2 ст. 57 ЦПК України, відповідно до якої фактичні дані встановлюються, зокрема на підставі висновків експертів, є не допустимим.

Відповідно до ухвали суду від 07.06.2016 року, враховуючи думку представників відповідача, які заперечували проти призначення у справі судової експертизи мотивуючи тим, що представник позивача пропустив стадію надання доказів, тобто не заявив таке клопотання до початку розгляду справи по суті, судом відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача - 1.

Отже, як і при розгляді вказаних вище справ, за якими судами різних інстанцій, у тому числі й Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ (а. с. 187 - 188) приймалися рішення з посиланням на не доведення позивачем, що спірне приміщення відчужене за договором купівлі - продажу від 06.04.2005 року є допоміжним, а нежитловим приміщенням, в даній справі представником позивача -1 та позивачем -2 також не надано належних та допустимих доказів, що спірне приміщення є допоміжним. Таким чином, відсутні підстави вважати, що вказане підвальне приміщення належить співвласникам багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 в м. Кіровоград і вибуло з їх власності проти їх волі.

Так, відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Пунктом 3 ч.1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання, згідно зі ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, суд дійшов висновку, що з зазначених позивачами підстав та з урахуванням з'ясованих обставин справи, позовні вимоги не можуть бути задоволенні.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вбачається з ч. 1 ст. 114 ЦПК України, позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущення.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57 - 61, 212 - 215, 218 ЦПК України

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до приватного підприємства «Фірма Інгуша», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Кіровоградська міська рада, управління власності та приватизації комунального майна Кіровоградської міської ради, Житлово - експлуатаційна контора № 1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20 про витребування майна - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Кіровоградської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення

Суддя Ленінського

районного суду

м. Кіровограда Л. І. Плохотніченко