Справа № 755/1909/16-ц С
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9094/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Яровенко Н.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Шкоріна О.І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 листопада 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого-судді Шкоріної О.І.,

суддів: Антоненко Н.О., Стрижеуса А.М.,

при секретарі: Юрченко А.С.

за участю: представника позивача - Олейнік Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» на заочне рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 6 квітня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 8 червня 2006 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір №DNH4KS20290691, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 7243 грн. 06 коп. зі сплатою щомісячного платежу за кредитом у сумі 689 грн. 92 коп., з кінцевим строком повернення 8 червня 2007 року. При порушенні умов договору позичальник сплачує 6% на місяць розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості. Враховуючи, що договір не розірваний та не припинений, зобов'язання позичальника не виконані, позивач просив стягнути заборгованість по відсоткам нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 16 січня 2011 року по 16 січня 2016 року у розмірі 26437 грн. 24 коп.

Заочним рішенням Дніпровський районного суду міста Києва від 6 квітня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «Приват Банк» відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, позивач Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» через свого представника Сокуренко Н.В., подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі послався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зазначала, що суд першої інстанції безпідставно застосував строк позовної давності та відмовив у задоволенні позовних вимог, оскільки стороною відповідача заява про застосування строку позовної давності до ухвалення рішення суду не подавалась, що суперечить положенням ч.4 ст. 267 ЦК України та правовому висновку Верховного Суду України , висловленого у справі №6-101 цс12.

В судове засідання ОСОБА_4 не з»явилася, в судове засідання викликалася через оголошення в газеті, випуск газети «Урядовий кур'єр» від 29 жовтня 2016 року (а.с.77). Зважаючи на вимоги ч.9 ст.74 ЦПК України, відповідач з опублікуванням оголошення про виклик вважається повідомленим про день та час розгляду справи. За таких обставин, колегія вважала за можливе розглянути справу у її відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України.

Представник ПАТ КБ «Приватбанк» - Олейнік Н.О. апеляційну скаргу підтримала і просила її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що 8 червня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № DNH4KS20290691, шляхом заповнення заяви - анкети на оформлення кредиту. Позивачем було надано кредит у розмірі 7243 грн.06 коп. зі сплатою щомісячного платежу у розмірі 689 грн.92 коп., при порушення зобов'язання позичальник сплачує 6% на місяць розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості на строк 12 місяців, тобто з 8 червня 2006 року по 8 червня 2007 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості поза межами загальних строків позовної давності, враховуючи те, що початок перебігу строку позовної давності починається у позивача з 9 червня 2007 року, але з позовом до суду позивач звернувся лише 29 січня 2016 року. Оскільки позивачем пропущений строк позовної давності до основної вимоги, вважається, що і до додаткової вимоги, якою є стягнення заборгованості по процентам, позовна давність спливла.

Проте з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду має бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, обґрунтованим - рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Відповідно до ст..256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто упродовж дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Нормою ч.3 ст.267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення цієї норми, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (синонім «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно- правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави стверджувати, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі суд не застосовує позовну давність (постанова Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року).

В матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_4 про застосування строку позовної давності.

Відтак, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог позивача з огляду на пропуск позовної давності не ґрунтується на вимогах матеріального права.

Разом з тим, колегія суддів вважає позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» не доведеними, у зв'язку з чим у задоволенні позову має бути відмовлено з інших підстав.

Звертаючись до суду, позивач просив стягнути лише заборгованість по процентам за користування кредитними коштами, які були отримані відповідачем в 2006 році і мали бути повернутими у червні 2007 року. Заборгованість по процентам позивачем нарахована за п»ять років, що передують зверненню до суду (29 січня 2016 року), виходячи із розміру процентної ставки в день, яка складає 0,2 % (такий розмір зазначено у позовній заяві).

Пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт» установлено, що терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. А пунктом 4.2 установлено, що при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених заявою та п.п.3.2.2, 3.3.3 даних умов, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі від розміру зазначеному у Тарифах та Заяві. Розраховані відповідно до цього пункту Умов відсотки сплачуються позичальником окремо понад зазначену в заяві суми щомісячного платежу по кредиту, разом з несплаченим залишком попереднього щомісячного платежу.

Проте, в заяві позичальника від 8 червня 2006 року зазначено, що згідно п.4.2Умов, при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 6,00% на місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом.

Отже, зміст п.4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника від 8 червня 2006 року, містить розбіжності. До того ж, у заяві позичальника від 8 червня 2006 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

Крім того, з наданого позивачем до позовної заяви розрахунку вбачається, що заборгованість по процентам розрахована, виходячи із процентної ставки на рік - 25,08% (на поточну заборгованість), та 72 % на рік (на прострочену заборгованість). При цьому, із наведеного в позовній заяві розрахунку заборгованості, вбачається, що позивачем застосована процентна ставка в розмірі 0,2 % за один день.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають істотне значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують.

Отже, наявність розбіжностей у заяві позичальника від 8 червня 2006 року та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), а також розбіжностей у наданих позивачем розрахунках, не дає підстав для висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

За таких обставин, підстави для задоволення позову відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 309, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»- задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 6 квітня 2016 року - скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості з інших підстав.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: