Справа № 159/2003/16-ц
Провадження № 2/159/770/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2016 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області під головуванням

судді Восковської О.А.

з участю секретаря Панечко К.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ковелі цивільну справу за позовом ШИШУТИ ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась у суд з позовом до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що матір сторін ОСОБА_6 - померла 23 грудня 2015 року. У лютому 2016 року позивач звернулась до нотаріуса, маючи намір прийняти спадщину після смерті матері і лише тоді дізналась про наявність заповіту, вчиненого спадкодавцем ОСОБА_6 ще 04 квітня 2008 року, згідно якого матір заповіла цілий житловий будинок №96-Д з господарськими будівлями по вулиці Грушевського в місті Ковелі та земельну ділянку, розташовану за тією ж адресою відповідачу ОСОБА_5. Вказаний заповіт було посвідчено приватним нотаруісом Ковельського районного нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстровано в реєстрі під номером 580. Уважає оспорюваний заповіт таким, що не відповідає дійсній волі спадкодавця та таким, що не був спрямований на реальне настання правових наслідків з наступних причин. Заповіт був складений матір»ю за не тривалий проміжок часу до вступу в шлюб з іноземцем громадянином ОСОБА_8 - який помер у 2009 році, і перед одруженням матір, порадившись з приватним нотаріусом ОСОБА_7, з якою раніше товаришувала, склала такий заповіт. Вказує, що на момент складання оспорюваного заповіту був виданий Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку за вище вказаною адресою і власником землі була матір сторін, а житловий будинок з господарськими будівлями, розташованими на вказаній земельній ділянці, не був зареєстрований у передбаченому законом порядку і право власності на таке помешкання на той час за матір»ю сторін зареєстровано ще не було. Позивач вказує, що на будівництво згаданого житлового будинку вона витрачала і свої власні кошти, разом з матір»ю виготовила проект будинку з добудовою третього поверху, який добудувала за власні кошти, утеплила будинок та покрила дах усього будинку також за власні кошти. На даний час будинок має два входи, які були встановлені ще за життя спадкодавця по причині частих сварок між матір»ю та відповідачем, і такими входами вони користуються з відповідачем кожен окремо. Вказує, що відповідач син спадкодавця за життя останньої ображав її, проявляв неповагу до неї, ігнорував її як матір, не доглядав, коли вона важко захворіла, тоді як позивач постійно здійснювала догляд за матір»ю, витрачала власні кошти на її лікування. Позивач вказує, що матір мала намір подарувати їй спірний будинок. У 2011 році матір часто хворіла, а у 2012 році почала займатись підготовкою документів для вчинення договору дарування будинку на користь позивача, однак, за період з 2012 року по 2015 рік не встигла за життя подарувати позивачу вказане майно, оскільки не мала достатніх коштів на оформлення такого правочину. Вважає, що матір забула про існування оспорюваного заповіту і мала реальний намір подарувати вказане майно позивачу, не бажаючи, щоб таке майно перейшло у власність відповідача. З наведених підстав прохає визнати оспорюваний заповіт недійсним.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги з підстав, що викладені у позовній заяві та вище наведені. Суду пояснила, що з матір»ю мала довірливі взаємовідносини і остання їй розповідала про свої наміри, при цьому, матір жодного разу не згадувала за оспорюваний заповіт, вважає, що вона за нього взагалі забула. Пояснила, що саме зі згоди та пропозиції матері вона проводила добудову третього поверху будинку, вкладала свої кошти в утеплення та покрівлю будинку, оскільки матір казала, що будинок залишить їй у власність. Крім того, матір ще за життя фактично встановила порядок користування цим будинком, залишивши відповідачу перший поверх, а їй верхні поверхи будинку і будинок має два окремих входи, які вона також облаштувала за власні кошти. Пояснила, що відповідач не приймав жодної участі в похованні матері, не виявляв інтересу до її життя, не давав можливості спілкуватися їй з онуком та своєю протиправною поведінкою усіляко ображав матір за життя. Уважає, що такі наведені обставини є підставою для задоволення заявлених нею позовних вимог. Просить задовольнити позов.

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримала позовні вимоги ОСОБА_1 з підстав, що вище наведені та прохає задовольнити позов. Додатково пояснила, що на час складання оспорюваного заповіту, житловий будинок №96-Д по вул.Грушевського не був у такому вигляді, яким він є на сьогоднішній день і проекту третього поверху станом на 2008 рік взагалі не було, що, знову ж таки, вказує на ту обставину, що матір сторін не могла бажати переходу у власність відповідачу усього житлового будинку в такому стані, який є на даний час. Крім того, пояснила, що саме в той період часу, коли ОСОБА_6 складала оспорюваний заповіт, вона подала документи на укладення шлюбу з громадянином ОСОБА_8, щоб отримати польське громадянство і оспорюваний заповіт склала «про людське око», зокрема, щоб при оформленні права власності на спірний будинок уже в період шлюбу, - а таке право власності за спадкодавцем станом на 2008 рік ще не було зареєстровано у встановленому законом порядку, - у другого із подружжя не виникло право на таке майно. Крім того, вбачає зміну підпису нотаріуса, який посвідчувала заповіт, в одному з оригіналів, де в графі підпис нотаріуса ОСОБА_7, такий підпис різниться з підписами останньої в інших примірниках, що, на думку представника позивача, вказує на те, що нотаріус не підписувала такий оригінал заповіту. Також вважає, що нотаріус районного нотаріального округу не мала права посвідчувати заповіт щодо нерухомого майна, яке розташоване і місті Ковелі та особі, яка зареєстрована була в м.Ковелі, а не в Ковельському районі. Вважає, що оспорюваний заповіт не відповідає дійсній волі спадкодавця та не був направлений на настання таких правових наслідків, як перехід права власності на спірний житловий будинок до відповідача в порядку спадкування. Із урахуванням вище наведеного прохає визнати не дійсним оспорюваний заповіт.

Будучи допитаною в якості свідка, - відповідно до положень ст.184 ЦПК України, - представник позивача ОСОБА_2 показала про те, що матір сторін за життя часто консультувалася з неї з юридичних питань, у тому числі, щодо можливості визнання свого сина (відповідача у справі) не дієздатним, ще коли останній був неповнолітнім, однак, після розяснення їй судового порядку вирішення такого питання, ОСОБА_6 відмовилась від цього та казала про те, що насправді «купила» групу інвалідності сину, тоді як свідок особисто бачила, що син ОСОБА_6 вільно спілкується та усвідомлює свої дії. Показала, що з урахуванням того діагнозу, який вказаний у довідці МСЕК від 14.02.1997 року, відповідач не може за станом свого здоров»я спадкувати майно і таке майно за нього буде успадковане його опікуном чи піклувальником, яким є дружина останнього. Показала, що матір сторін це розуміла і не хотіла б, щоб спірний будинок перейшов у власність комусь іншому, аніж позивачці, про що, на думку свідка, вказує і те, що в заповіті матір вказала ОСОБА_5, не як свого сина, а як громадянина, якому вона заповідає майно. Показала також, що часто зустрічала ОСОБА_6 у місті, оскільки проживали вони в одному мікрорайоні, і при зустрічі та повідомляла свідку про те, що син їй не допомагає та не доглядає її, тоді як дочка навпаки, допомагає. Також спадкодавець повідомляла їй особисто про те, що мала намір переоформити усе належне їй майно на дочку ОСОБА_9, ходила з цією метою до нотаріуса, однак, не мала достатньо коштів для завершення такого переоформлення права власності на майно.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не з»явився, будучи належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи, подав суду письмову заяву, в якій прохає розгляд даної справи проводити у його відсутності, за участю його представника адвоката ОСОБА_3 У заяві вказує, що не визнає заявлених позовних вимог.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав та суду пояснив наступне. Оспорюваний правочин вчинений спадкодавцем ОСОБА_6 особисто і з дотриманням усіх передбачених законом вимог у письмовій формі та нотаріально посвідчений. Будь-яких даних про те, що такий заповіт був вчинений проти волі спадкодавця матері сторін не має і матір вчинила саме так, як вважала за потрібне, оскільки квартиру в м.Ковелі, якою володіла спільно з дочкою, залишила у власності останньої, подарувавши за життя свою частку в квартирі позивачці, а будинок заповіла сину відповідачу у справі. Уважає, що якби матір сторін мала намір залишити спірний будинок у власність позивачу, вона могла б скласти інший заповіт, який відмінив би попередній оспорюваний заповіт і для цього не потрібно значних коштів, про які вказує сторона позивача. Однак, матір сторін, починаючи з 2008 року і по день смерті до 2015 року, цього не зробила, оскільки хотіла, щоб будинок залишився саме її сину відповідачу у справі, який був і залишається інвалідом дитинства 1-ї групи. Саме з метою, щоб забезпечити його житлом та майном матір склала такий заповіт, про який, ймовірно, не повідомляла позивачу. Твердження сторони позивача про те, що оспорюваний заповіт не відповідає волевиявленню спадкодавця та не був спрямований на реальне настання таких правових наслідків, як перехід права власності на спірний будинок до відповідача в порядку спадкування після смерті спадкодавця є голослівними та не відповідають дійсним обставинам справи, не підтверджені належними та допустимими доказами, із урахуванням чого вважає, що підстави для визнання такого заповіту не дійсним відсутні. Прохає відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, показання свідків, дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог та відмовляє у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Заявляючи вимоги про визнання правочину недійсним, позивач покликається на положення ст.215 та ч.ч.3,5 ст.203 ЦК України.

Згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Крім того, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо ж недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.3 та ч.5 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 1257 ЦК України визначено підстави для визнання недійсним такого виду правочину, як заповіт. Зокрема, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Право заповідача на призначення спадкоємців та на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, визначено положеннями ст.ст.1235, 1236 ЦК України.

Згідно ст.ст.1247,1248 ЦК України для заповіту, - як правочину, - встановлено обовязкову письмову форму, із зазначенням місця та часу його складання, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути підписаний нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Нотаріус посвідчує заповіт, який підписаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт (крім секретного) може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування (ст.1251 ЦК України).

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Факт смерті ОСОБА_6, яка померла 23 грудня 2015 року, підтверджено свідоцтвом про її смерть від 29.12.2015 року серії І-ЕГ №179932 (а.с.6,50).

Згідно витягу №42961412 від 16.12.2016 року про реєстрацію в Спадковому реєстрі, приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу ОСОБА_10 було проведено реєстрацію спадкової справи №58581492 у Спадковому реєстрі, де спадкодавцем зазначена ОСОБА_6 (а.с.7). Крім того, ці ж обставини підтверджені матеріалами спадкової справи №5/2016, наданими суду приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу ОСОБА_10 (а.с.46-66).

Згідно вище згаданої та дослідженої судом спадкової справи №5/2016, підтверджено і факт постійного проживання спадкодавця ОСОБА_6 за адресою м.Ковель, вул.Грушевського 96-Д з 17.07.2012 року по 23.12.2015 року (була виписана у звязку з смертю, - довідка Ковельського РЖКП-1 від 13.01.2016 року №08), а також підтверджено те, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 являлись дітьми спадкодавця ОСОБА_6, а вона, відповідно, була їх матір»ю (свідоцтва про народження серії І-ЕГ №231261 від 04.02.2016 року (повторне) та серії ІІ-ЕГ №354668 від 03.07.1985 року). Також, згідно даної спадкової справи, обоє спадкоємців першої черги позивач та відповідач у справі подали до нотаріальної контори у встановленому законом порядку та строки заяви про прийняття спадщини за законом після смерті своєї матері ОСОБА_6 (а.с.65). При цьому, згідно матеріалів спадкової справи №5/2016, відповідач ОСОБА_5 є інвалідом першої групи з дитинства (посвідчення серії ААБ №402714 від 22.01.2003 року), являється непрацездатним та потребує сторонньої допомоги (довідка сер.МСЕ №127046).

Допитана в судовому засіданні в якості свідка приватний нотаріус Ковельського міського нотаріального округу ОСОБА_11 підтвердила суду той факт, що спадкова справа, відкрита по смерті ОСОБА_6 саме нею, як приватним нотаріусом, до якого звернулись спадкоємці і наявні у спадковій справі документи були надані їй саме сторонами, які і звернулись до неї з заявами про прийняття спадщини, спочатку за законом, а потім і за заповітом, оскільки, після прийняття заяви від ОСОБА_1 про прийняття спадщини за законом після смерті матері, було виявлено наявність заповіту від 04.04.2008 року. Показала, що ОСОБА_5 приходив до неї безпосередньо та подавав заяву про прийняття спадщини, розмовляв не чітко, однак, вона його розуміла і він її теж. Дієздатність останнього вона перевірила, встановивши, що він не був визнаний не дієздатним чи обмежено дієздатним.

Як убачається із заповіту серії ВКК №079577 від 04 квітня 2008 року, ОСОБА_6, будучи «…попередньо ознайомлена з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог діючого законодавства України, усвідомлюючи природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, діючи вільно, на власний розсуд, за відсутності будь-якого примусу, як фізичного так і психічного…» , - про що прямо зазначено у змісті оспорюваного заповіту, - на випадок своєї смерті зробила розпорядження про те, що цілий житловий будинок №96-Д по вулиці Грушевського в місті Ковелі та земельну ділянку за тією ж адресою вона заповідає ОСОБА_5 (а.с.8,61,63). Указаний заповіт був особисто підписаний заповідачем, прочитаний вголос нотаріусом та зареєстрований за номером 580, - про що нотаріусом було зроблено відповідні записи в згаданому заповіті.

Зміст наданої суду копії вказаного заповіту, а також оригіналу заповіту, який міститься в матеріалах вище згаданої спадкової справи, повністю відповідає змісту оригіналу заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу ОСОБА_7 04.04.2008 року за Р№580 та наданим для дослідження на вимогу суду Волинським обласним державним нотаріальним архівом (у звязку з припиненням діяльності приватного нотаріуса ОСОБА_7В.). Покликання представника позивача на наявність, - на її думку візуальних розбіжностей у підписах нотаріуса ОСОБА_7 у різних примірниках оригіналу оспорюваного заповіту з іншими підписами нотаріуса, що може свідчити про недійсність такого правочину, є виключно припущеннями сторони позивача та не підтверджено будь-якими належними і допустимими доказами у справі. Так, як установлено судом вище, оспорюваний правочин вчинений у письмовій формі, нотаріально завірений та, крім того, складений на офіційному бланку ВКК №079577 приватного нотаріуса Ковельського районного нотаріального округу ОСОБА_7, - яка була уповноваженою на посвідчення такого заповіту (ст.ст.1247,1248 ЦК України не встановлено будь-яких обмежень щодо місця нотаріального посвідчення заповіту незалежно від місця знаходження майна, що належнить заповідачу чи місця проживання або реєстрації заповідача на що також покликалась представник позивача ОСОБА_2 у своїх поясненнях), завірений не лише підписом, а й печаткою такого нотаріуса, та 04.04.2008 року був внесений нотаріусом ОСОБА_7 до Спадкового реєстру за номером 580, - що підтверджено Витягом №13994598 від 04.04.2008 року про реєстрацію такого заповіту в Спадковому реєстрі (а.с.108).

Допитана в ході судового розгляду справи в якості свідка ОСОБА_12 підтвердила суду, що станом на 2008 рік вона працювала приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу і заповіт від імені ОСОБА_6, з яким вона ознайомилась в суді, вона посвідчувала, оскільки він складений на її фірмовому бланку, підписаний та завірений її печатками та зареєстрований в Реєстрі, однак, вона не пригадує заповідача ОСОБА_6, яку особисто не знала та не приятелювала з нею, та не пригадує на даний час, як саме підписувала такий заповіт та обставин складання такого заповіту. Щодо візуальної розбіжності її підпису в такому заповіт від 04.04.2008 року, про яку вказує представник позивача ОСОБА_2, то пояснює це можливими технічними чинниками або не писала ручка, або ж було багато людей у той день, або ж поспішала, однак, вказує, що це жодним чином не впливає на зміст заповіту. Такі показання свідка не суперечать і вище встановленим обставинам справи.

Відтак, оспорюваний заповіт повністю відповідає вимогам, установленим ст.ст.1247, 1248 ЦК України, оскільки складений особою, яка мала на це право та з дотриманням вимог щодо його форми та посвідчення.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як убачається з Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВЛ №073804 від 05.10.2004 року, земельна ділянка площею 0,0701 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташована по вулиці Грушевського, 96-д в місті Ковелі належала на праві приватної власності ОСОБА_6 (а.с.10). Ці ж обставини підтверджені і архівним витягом з рішення Ковельської міської ради від 24.06.2004 року №19/10 (а.с.11).

Згідно витягу з рішення виконавчого комітету Ковельської міської ради від 11.02.2010 року №66 ОСОБА_6Я було надано дозвіл на будівництво житлового будинку та господарських споруд за адресою м.Ковель, вул.Грушевського 96-д (а.с.12) та в подальшому, згідно рішення виконавчого комітету Ковельської міської ради від 08.12.2011 року №503 на такий житловий будинок з надвірними спорудами було оформлено право власності за ОСОБА_6 (а.с.13). Факт приналежності на праві приватної власності цілого житлового будинку №96-д з господарськими спорудами, що розташований по вулиці Грушевського в м.Ковелі, саме ОСОБА_6 підтверджено Витягами КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» про державну реєстрацію прав від 04.01.2012 року №32779961 (а.с.14) та №32779992 (а.с.18).

Зазначені правовстановлюючі документи не оспорювались та не визнавались недійсними, а, відтак, право власності на вище згадане нерухоме майно земельну ділянку та житловий будинок з господарськими спорудами вважається таким, що було набуте за життя ОСОБА_6 правомірно.

Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов»язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи.

Згідно ч.1 ст.1236 ЦК України, заповідач має право охопити заповітом права та обовязки, які йому належать на момент складання заповіту, а також ті права та обовязки, які можуть йому належати у майбутньому. Відповідно до ч.4 ст.1236 ЦК України, чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Як установлено судом вище, на момент складання заповіту ОСОБА_13 належало право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0701 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану по вулиці Грушевського, 96-д в місті Ковелі, та в подальшому, станом на день смерті спадкодавця ОСОБА_6 23.12.2015 року, останній належав на праві приватної власності цілий житловий будинок №96-д з господарськими спорудами, що розташований по вулиці Грушевського в м.Ковелі. Таке право власності на згадані обєкти нерухомого майна не припинились внаслідок смерті ОСОБА_6 Із урахуванням наведеного, покликання сторони позивача на ту обставину, що за своїм технічним станом спірний житловий будинок на момент відкриття спадщини був іншим, аніж на момент складання заповіту, - що підтверджено і проектом будівництва житлового будинку, наданим позивачем, де будинок за своєю площею та розмірами є більшим, аніж зазначений у рішеннях Ковельської міської ради від 11.02.2010 року №66 та від 08.12.2011 року №503 (а.с.11,12,148-159), - не є підставою для визнання такого заповіту не дійсним та не вказує на відсутність волі заповідача чи на відсутність вільного волевиявлення заповідача, та, відповідно, не є підставою, для визнання недійсним оспорюваного заповіту.

Відсутність реєстрації права власності на вище згаданий житловий будинок з господарськими спорудами у тому технічному стані, який існує на даний час, за його фактичним власником ОСОБА_6 на момент складання нею заповіту на користь відповідача не підтверджує відсутність вільного волевиявлення заповідача при складанні такого заповіту, як і того, що таке волевиявлення не відповідало її волі. Крім того, після реєстрації права власності на житловий будинок у встановленому законом порядку 04.01.2012 року і до дня відкриття спадщини спадкодавцем не було змінено чи скасовано оспорюваний заповіт, хоча остання не була позбавлена можливості реалізувати таке своє право.

Доказів, які б спростовували наведені вище письмові докази суду не надано.

Покликання сторони позивача на понесення нею власних матеріальних витрат на будівництво (добудову та поліпшення) вище згаданого житлового будинку, не спростовують встановлених вище обставин справи, оскільки такі витрати були понесені позивачем ще за життя спадкодавця та за згодою останньої, як власника будинку. За таких обставин позивач не позбавлена реалізації свого права на грошову компенсацію за понесені нею майнові витрати.

Показання свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 про те, що відповідач ОСОБА_5 не допомагав своїй матері ОСОБА_18 за життя останньої, ображав, не підтримував її та фактично не спілкувався з нею, та про те, що відносно існування заповіту ОСОБА_6 нічого свідкам не повідомляла, а також показання свідка ОСОБА_17 в тій частині, що ще за життя ОСОБА_6 було встановлено фактичний порядок користування будинком №96-Д по вул.Грушевського в м.Ковелі і перший поверх будинку фактично знаходився у користуванні ОСОБА_5, а другий і третій поверхи у користуванні ОСОБА_1, не вказують на відсутність вільного волевиявлення заповідача при складанні оспорюваного заповіту і на те, що такий заповіт не відповідав волі ОСОБА_6, оскільки за відсутності такої волі заповідач мала право у будь-який час скасувати оспорюваний заповіт або ж скласти новий заповіт, - відповідно до ст.1254 ЦК України, - який, у свою чергу, скасовує попередній заповіт, однак, не зробила цього.

Покликання сторони позивача на показання вище згаданих свідків і на ту обставину, що за життя між матір»ю (спадкодавцем) та сином (відповідачем у даній справі) склались неприязні відносини і останній не допомагав матері та фактично не спілкувався з нею, не змінюють змісту оспорюваного правочину та не впливають на наслідки такого правочину, оскільки, починаючи з дня складання заповіту і до дня смерті (з 2008 року по 2015 рік) спадкодавець мала право та можливість змінити або ж скасувати такий заповіт, не була обмежена в реалізації такого права, у тому числі, і фінансово, так як вказані дії (скасування чи зміна заповіту) не потребують значних майнових витрат. Стан здоров»я заповідача, - виходячи з наданих суду письмових доказів (а.с.15-17), - також не обмежував її у здійснення такого права. Крім того, із урахуванням положень ст.1235 ЦК України, законодавець закріпив право на призначення спадкоємців саме за заповідачем, - незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних та інших цивільних відносин, і покликання представника позивача на ту обставину, що заповідач вказала відповідача у заповіті не як свого сина, а як громадянина, якому вона заповідає належне їй майно на випадок своєї смерті, не змінює змісту заповіту та не вказує на відсутність волі заповідача при складанні такого заповіту.

Не підтверджено в судовому засіданні і тієї обставини, що ОСОБА_6 забула про складання нею у 2008 році заповіту на користь її сина ОСОБА_5 та мала реальний намір і бажання передати житловий будинок №96-Д по вул.Грушевського в м.Ковелі у власність дочки ОСОБА_1, оскільки, як уже зазначено вище, ОСОБА_6 мала реальну можливість та право за життя скасувати складений нею заповіт або ж скласти інший заповіт (що не потребувало значних матеріальних затрат), - що передбачено ч.1 ст.1254 ЦК України, - зокрема, на користь позивача (відповідно до ч.3 ст.1254 ЦК України, кожний новий заповіт скасовує попередній та не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним). При цьому, як було встановлено судом, заповідач ОСОБА_6 жодним чином не була обмежена у реалізації такого свого права.

Складання заповіту ОСОБА_5 04.04.2008 року на користь відповідача та подальший вступ заповідача у шлюб з іноземцем 14.05.2008 року (а.с.31), - на що покликається позивач, як на одну із підстав для визнання заповіту недійсним, - також не вказує на відсутність вільного волевиявлення заповідача при складанні такого правочину і на те, що таке волевиявлення не відповідало її дійсній волі, або ж не було направлене на настання відповідних правових наслідків, у тому числі, і виходячи з того, що за таким правочином право власності на вище згадані обєкти нерухомого майна не переходило до іншої особи з моменту вчинення одностороннього правочину і саме ОСОБА_6 залишалась єдиним власником вказаного майна після вступу її в шлюб, що не позбавляло останню права розпорядитись таким майном у подальшому на власний розсуд. Крім того, згідно витягу з акту про смерть, чоловік ОСОБА_6 ОСОБА_19 Юзеф помер 22.11.2009 року (а.с.32), - тобто, майже через один рік після складання оспорюваного заповіту, який заповідач не змінила та не скасувала і після смерті свого чоловіка.

Покликання сторони позивача на ту обставину, що відповідач, який є інвалідом 1-ї групи з дитинства, в силу свого захворювання, про яке зазначено у витягу із акту огляду у МСЕК до довідки Сер.МСЕ №127046 від 14.02.1997 року, на думку представника позивача, не може прийняти спадщину, суперечить вимогам закону, оскільки право недієздатної чи обмежено дієздатної особи на прийняття спадщини закріплено ч.4 ст.1268 ЦК України, тоді як відповідач ОСОБА_5 не був визнаний у встановленому законом порядку недієздатним чи обмежено дієздатним і таких доказів суду не надано.

Оцінюючи досліджені вище докази у їх сукупності, суд виходить з того, що заповідач вільно та на власний розсуд розпорядилась належним їй майном при складанні оспорюваного заповіту, призначивши спадкоємців та визначивши обсяг спадкового майна відповідно до свого волевиявлення, яке було вільним та не залежало від будь-яких сторонніх чинників, а також було спрямовано на настання відповідних правових наслідків.

Із урахуванням наведеного, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у даній справі, залишаються за останньою.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.5-11,15,60,212-215,218 ЦПК України, ст.ст. 203,215,328,1216,1218,1220,1233-1236,1247,1248,1254,1257 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ШИШУТИ ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутніми під час проголошення рішення суду, - в цей же строк з дня отримання копії судового рішення.

ГоловуючаОСОБА_20