АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/2442/15-ц Номер провадження 22-ц/786/88/16Головуючий у 1-й інстанції Матвієнко В. М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого-судді: Дряниці Ю.В.,

суддів: Кривчун Т.О., Чумак О.В.,

при секретарі: Ткаченко Т.І.,

з участю: позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4, адвоката ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 27 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про виселення з будинку та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права на проживання, вселення в будинок.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача Апеляційного суду Полтавської області ОСОБА_1,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про виселення з будинку відмовлено.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права на проживання, вселення в будинок задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право користування житловим приміщенням розташованим в житловому будинку № 16 вул. Миронченка в м. Лубни Полтавської області.

Вселено ОСОБА_4 в житловий будинок, розташований по вул. Миронченка 16, в м. Лубни Полтавської області.

Вирішено питання судових витрат.

З зазначеним рішенням місцевого суду не погодився позивач по первісному позову, оскарживши його в апеляційному порядку. В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення місцевого суду, ухваливши нове, яким позов ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовити. Вважає, що вселення ОСОБА_4 у житло, що належить йому на праві власності, позбавляє його права вільно користуватись своєю власністю. Крім того, зазначає, що відповідачка є співвласником іншого житла, де вона і зареєстрована, а тому остання має проживати сам там.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відхилення апеляційної скарги з підстав, визначених ст. 308 ЦПК, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, маючи з ним спільних дітей: сина ОСОБА_2, дочку ОСОБА_7.

У 1992 році ОСОБА_6, за його заявою, була виділена земельна ділянка по вул. Миронченка 16 м. Лубни для ведення будівництва житлового будинку та надано дозвіл на будівництво будинку, яке почалося 1993 року /а.с.33-38/.

Відповідно до договору дарування від 10 березня 1999 року, ОСОБА_6 подарував незавершений будівництвом будинок ( ступінь готовності 58%) ОСОБА_2 /а.с.53/.

ОСОБА_4 разом з чоловіком спільно, за власні кошти продовжували будівництво будинку , який 16 січня 2006 року був зданий в експлуатацію і власником якого є ОСОБА_2 /а.с.32/.

Весною 2005 році ОСОБА_4 разом з чоловіком ОСОБА_6 перейшли на постійне проживання до цього будинку № 16 по вул. Миронченка м. Лубни, в якому проживали однією сімєю, вели господарство, що підтверджується показами свідків, актом обстеження від 29 липня 2015року, протоколом загальних зборів мешканців дільниці №1 від 23 липня 2015 року /а.с.а.с. 47-50/.

17 червня 2007 року помер ОСОБА_6 /а.с. 41/. Після смерті чоловіка, ОСОБА_4 продовжувала проживати у спірному будинку, утримувала будинок, вела господарство, здійснювала ремонт будинку.

У 2000 році ОСОБА_2 зареєстрував шлюб з ОСОБА_8, з якою придбали житло за адресою по 4 пр- ку АДРЕСА_1, де він проживав до 2013 року.

У 2013 році ОСОБА_2 розірвав шлюб з ОСОБА_8, та перейшов проживати до ІНФОРМАЦІЯ_1 де проживала його мати, з якою вони спільно проживали однією сімєю, вели спільне господарство при цьому ніяких непорозумінь, сварок між ними не було, що підтверджується показаннями свідки, актом обстеження від 23 липня 2015 року / а.с.47/.

З квітня 2014 року ОСОБА_2 проходив службу в зоні АТО, а його мати ОСОБА_4 продовжувала проживати у спірному будинку.

У квітні 2015 року ОСОБА_2, демобілізувавшись з армії повернувся додому і вселився до нього разом з ОСОБА_9, з якою проживає в будинку по теперішній час.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 про визнання права на проживання і вселення в будинок, місцевий суд виходив з того, що позивачка, як мати власника будинку, має право проживати і користуватись житлом.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Отже, з наведеного вбачається, що ОСОБА_4, як мати позивача ОСОБА_2, є членом сімї останнього і має сервітутне право проживати у жилому буднику, що належить її сину на праві власності.

Що стосується доводів апелянта про необхідність виселення ОСОБА_4 з житлового будинку, оскільки її вселення перешкоджає власнику будинку реалізувати своє право вільно користуватись своєю власністю, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 116 ЖК України передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Стаття 109 ЖК України передбачає, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у тому числі колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року, при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

З матеріалів справи вбачається, що 22 червня 2015 року і 17 липня 2015 року ОСОБА_2 звертався до Лубенського МВ УМВС в Полтавській області за фактом порушення його прав ОСОБА_4, однак, відповідно до висновків про результати розгляду зазначених звернень, в ході проведених заходів перевірки було встановлено, що дії ОСОБА_4 не містять ознак кримінального чи адміністративного правопорушення /а.с. 54, 57/. Інших доказів застосування до ОСОБА_4 заходів попередження або громадського впливу позивачем не надано.

Проте, відповідачка неодноразово зверталась до вуличного комітету зі скаргами на перешкоджання сина у доступі до будинку. Так, відповідно до ОСОБА_10 про недопущення ОСОБА_4 в кімнату будинку № 16 по вул. Миронченка від 30 липня 2015 року /а.с. 43/, ОСОБА_10 обстеження умов проживання та обслуговування будинку 16 по вул. Миронченка від 30 липня 2015 року /а.с. 46/, Протоколу № 6 Загальних зборів мешканців ділянки № 1 вул. Миронченка від 23 липня 2015 року /а.с. 48/, ОСОБА_2 чинить перешкоди ОСОБА_10 у доступі до будинку, міняє замки від вхідних дверей, хвіртки, вивозить з будинку речі, що належать матері.

Крім того, відповідно до характеристики, засвідченої головою вуличного комітету ОСОБА_11, а також 27 іншими мешканцями вулиці Миронченка, ОСОБА_4 зарекомендувала себе, як спокійна, стримана, розсудлива, толерантна і вихована людина. Дуже любить свою родину, дітей, онуків, завжди йде на допомогу, підтримує у їх хороших намірах /а.с. 50/.

З наведеного вбачається, що будь-яких доказів систематичного порушення відповідачкою правил співжиття, антигромадської поведінки, доказів систематичного застосування заходів запобігання та громадського впливу до відповідачки, як обовязкових умов для застосування ст. 116 ЖК України, позивачем не надано, а тому підстав для виселення ОСОБА_4 з жилого будинку № 16 по вул. Миронченка в м. Лубни Полтавської області, колегія суддів не вбачає.

Посилання апелянта на ну обставину, що відповідачка зареєстрована і є співвласником квартири АДРЕСА_2, а тому має проживати сам там не заслуговують на увагу, оскільки, відповідно до ст. 2 Закону України «Про пересування та вільний вибір місця проживання», громадянам України гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Отже, реєстрація відповідачки за іншою адресою не може бути підставою для виселення останньої з жилого будинку, в якому вона має право проживати, як член сімї його власника.

Також колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог апелянта про зобовязання ОСОБА_12 повернути технічну та правовстановлюючу документацію на спірний будинок, з урахуванням наступного.

Відповідно до Висновку про результати розгляду по повідомленню гр. ОСОБА_2 Лубенського МВ УМВС в Полтавській області від 26 червня 2015 року, ОСОБА_2 звертався до правоохоронних органів з заявою про зникнення пакету документів на будинок, який, за його підозрами викрала ОСОБА_4 Однак, в ході перевірки уповноваженим органом було встановлено, що з приводу зникнення документів на вищевказаний будинок ОСОБА_4 нічого не відомо та до цього вона не причетна /а.с. 57/.

У відповідності зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у праві. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Позивачем, в порушення положень ст. ст. 10, 59-60 ЦПК України, не надано суду допустимих і належних доказів, які б свідчили, що зазначені правовстановлюючі документи на будинок № 16 по вул. Миронченка в м. Лубни Полтавської області дійсно перебувають у ОСОБА_4, а тому підстав для зобовязання відповідача повернути технічну та правовстановлюючу документацію на вказаний будинок, у колегії суддів немає.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують, тому колегія суддів вважає, що висновки місцевого суду в повній мірі ґрунтуються на законі та місцевим судом було правильно встановлено характер правовідносин сторін у справі та застосовано норми матеріального і процесуального права, які регулюють ці правовідносини.

Доводи апеляційної скарги зводяться до власного вибіркового тлумачення норм процесуального права без повного і системного їх аналізу, не спростовують висновків місцевого суду, не ґрунтуються на законі, а тому не підлягають задоволенню.

За таких обставин, враховуючи наведене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування рішення місцевого суду, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 27 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_1

Судді: (підпис) ОСОБА_13

(підпис) ОСОБА_14

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1