АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі Лознян О.С.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, про зміну розміру аліментів та позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИЛА:

Унікальний номер справи: 755/7932/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2038/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Катющенко В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
У квітні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києві із позовом, в якому просить суд: позбавити батьківських прав ОСОБА_2 у відношенні малолітньої доньки ОСОБА_5; встановити розмір аліментів, які стягуються з відповідача - ОСОБА_2 на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 березня 2013 року у справі № 757/2431/13-ц, на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 2500,00 гривень, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття; судові витрати покласти на відповідача. Позовні вимоги мотивовоано тим, що 06 червня 2008 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 був укладений шлюб. Від шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_5., ІНФОРМАЦІЯ_1. З 18 листопада 2012 року у неї з відповідачем склалась конфліктна ситуація, після чого вона переїхала проживати до своїх батьків разом з їхньою спільною донькою. 14 лютого 2013 року шлюб між нею та ОСОБА_2 був розірваний за рішенням Печерського районного суду м. Києва № 2- 3890/12 (рішення набрало законної сили 24 лютого 2013 року). Спорів стосовно місця проживання дитини не було, відповідач не заперечував, що дитина буде проживати з нею. Весь цей час відповідач життям доньки не цікавився, не виявляв бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні. На сьогоднішній день дитині вже шість років, вона немає до батька ніяких почуттів, більш того, донька не називає його батьком, а лише на ім'я, оскільки вона ще з 2012 року не бажала його бачити. Станом на 01 березня 2015 року у відповідача існує заборгованість по сплаті аліментів в сумі 4022,66 гривень. В даний час позивач самостійно оплачує всі витрати, пов'язані з забезпеченням їхньої неповнолітньої доньки, зокрема гуртки, дієтичне харчування, необхідне дитині, тощо. Відповідачу відомо, що дитина залякана його поведінкою та боїться його і не бажає з ним зустрічатись, про що свідчить акт Печерського районного у м. Києві центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді від 08 жовтня 2013 року. Та не зважаючи на це відповідач продовжує навмисно здійснювати вчинки, які травмують дитину, наносять їй неповоротні наслідки в психічному стані та нервовій системі, а саме: під час зустрічей з дитиною поводить себе агресивно, тягне дитину до себе проти її волі, штовхається, постійно намагається влаштувати бійку, нецензурно висловлюється, залякує дитину використовуючи свій зріст та вік. Дані факти підтверджуються її неодноразовими зверненнями до міліції та відповідями про проведену профілактичну роботу з відповідачем. Крім того, психоемоційний стан неповнолітньої дитини ОСОБА_5 та відношення до батька ОСОБА_2, а саме набутий страх перед зустрічами з батьком, неприємні спогади про їх зустрічі, підтверджується висновком психолога ОСОБА_6 Міського центру дитини при службі у справах дітей від 29 грудня 2014 року № 124 та довідками з медичних закладів. Окрім того, за злісне невиконання батьківських обов'язків по догляду за малолітньої дитиною відносно ОСОБА_2 07 лютого 2015 року Голосіївським РУ і УМВС України в м. Києві відкрито кримінальне провадження № 0001175. Таким чином, всі вищенаведені докази свідчать про те, що відповідач не виконує батьківського обов'язку щодо участі у вихованні, навчанні та матеріальному забезпеченні своєї доньки. Також, враховуючи, що на момент звернення до суду з даним позовом відповідач офіційно не працевлаштований, а тому вона просить стягнути аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 2 500,00 гривень.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, про зміну розміру аліментів та позбавлення батьківських прав - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що при ухваленні рішення, судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, та не взято до уваги докази, що підтверджують невиконання відповідачем батьківських прав по відношенню до малолітньої дитини, та не надано правової оцінки таким доказам.

Зазначає, що судом першої інстанції було проігноровано і той факт, що відповідач не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення. В матеріалах справи наявні 4 (чотири) акти, складені державними виконавцями Відділу Державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві, про зустріч батька з дитиною на протязі 3-х років (а.с. 209, 222, 225, 226), які складені протягом травня-жовтня 2015 року, вже після того, як позивач звернулась до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини і з однією метою, щоб ввести суд в оману, тим самим показати, що відповідач не ухиляється від своїх батьківських обов'язків. Але це не відповідає дійсності, оскільки з березня 2013 року відповідно до рішення суду відповідач повинен спілкуватися з дитиною 6 разів на місяць.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 червня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб (а.с.9).

Також встановлено, що від шлюбу сторони мають малолітню дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 лютого 2013 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано (а.с.11-12).

Мотивуючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що статтею 150 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

При цьому, позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, а також і санкція за протиправну винну поведінку батьків. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо) , що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги сторона позивача посилається на факт ухилення відповідача від виховання та утримання дитини, не бажання останнього приймати будь-яку участь в житті дитини, при цьому дитина не вважає відповідача батьком та не бажає з ним спілкуватися.

Також враховано судом першої інстанції, що під ухиленням від сплати аліментів розуміються дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь дитини (дітей) визначеної суми аліментів.

Як вбачається з матеріалів справи, у січні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 березня 2013 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти розмірі ј частини від заробітку (доходу), але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму, починаючи з 28 січня 2013 року та до досягнення дитиною повноліття (т. 1 а.с. 13- 15).

Також вбачається з матеріалів справи, що в травні 2014 року позивач звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на неповнолітню дитину.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 серпня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на малолітню дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, одноразово шляхом покриття фактично понесених витрат у розмірі 343 гривні 94 копійки (а.с.28-32).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 08 жовтня 2014 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 1 серпня 2014 року було скасовано, ухвалено нове рішення наступного змісту. Позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на малолітню дитину - ОСОБА_5, одноразово шляхом покриття фактично понесених витрат у розмірі 1318 гривень 94 копійки.

Постановою органу державної виконавчої служби Дніпровського райони: управління юстиції у м. Києві від 17 квітня 2013 року відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 757/2431/13-ц, виданого 08 квітня 2013 року Печерським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 аліментів розмірі ј частини від заробітку (а.с.53).

Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах, проведеного державною виконавчого службою у Дніпровському районі міста Києва, ОСОБА_2 в період з січня 2013 року по лютий 2015 року включно сплачував аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 нерегулярно, у зв'язку з чим заборгованість ОСОБА_2 аліментам станом на 01 березня 2015 року складає 4 022,66 гривень (т.1 а.с.55).

Відповідно до довідки № 438/2-2014 від 28 вересня 2015 року, виданої Відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, станом на 01 вересня 2015 року заборгованість по аліментам згідно виконавчого листа № 757/2431/13-ц від 08 квітня 2013 року Печерського районного суду м. Києва відсутня (а.с.213).

Разом з тим, з наданої до Апеляційного суду м. Києва довідки державної виконавчої служби у Дніпровському районі міста Києва, станом на 27.11.2015 р. переплата ОСОБА_2 по аліментам, що стягуються відповідно до виконавчого листа № 757/2431/13-ц, виданого 08 квітня 2013 року Печерським районним судом м. Києва, становить 427,86 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що вказані обставини свідчать про відсутність у діях чи бездіяльності відповідача злісного невиконання рішення суду про стягнення з останнього аліментів.

Також вірно враховано судом першої інстанції, що відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 26 листопада 2013 року, винесеною Дніпровським РУ ГУ МВС України в м. Києві за результатами розгляду заяви ОСОБА_1, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0018589 від 22 листопада 2013 року, було закрито у зв'язку з відсутністю складу злочину, так як в діях ОСОБА_2 відсутня така кваліфікуюча ознака як злісність, оскільки з часу ухвалення рішення про сплату аліментів останній щомісячно сплачував аліменти у визначену розмірі та станом на 22 листопада 2013 року заборгованості по сплаті аліментів немає (а.с. 67-68).

З огляду на фактичні обставини справи, вірним є висновок суду першої інстанції, що відповідач не ухиляється від утримання спільної з позивачем дитини - ОСОБА_5, що має своїм підтвердженням надані копії квитанцій про перерахування суми аліментів на рахунок позивача, що в свою чергу свідчить про відсутність факту ухилення відповідача від виконання рішення суду про стягнення з останнього аліментів на утримання дитини.

Відносно доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що вони необґрунтовані та не доведені належними доказами, оскільки судом першої інстанції було повно та всебічно з'ясовано обставини справи.

Зокрема доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не взято до уваги докази, що підтверджують невиконання відповідачем батьківських прав по відношенню до малолітньої дитини, та не надано правової оцінки таким доказам, спростовуються матеріалами справи, зокрема доказами сплати аліментів на утримання спільної з позивачем малолітньої дитини.

Інші доводи апеляційної скарги відносно того, що відповідач не спілкується здитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, також не знайшли підтвердження матеріалами справи, з яких вбачається, що відповідно до актів, складених державними виконавцями Відділу Державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві, зафіксовано зустрічі батька з дитиною на протязі травня-жовтня 2015 року (т. 1 а.с. 209, 222, 225, 226).

Крім того, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 164 Сімейного кодексу України визначені підстави позбавлення батьківських прав, серед яких, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Разом з тим, зазначена позивачем заборгованість зі сплати аліментів не є підставою для позбавлення батьківських прав та може розглядати як додатковий доказ при позбавленні батьківських прав, доводи апеляційної скарги щодо факту ухилення відповідача від виховання малолітньої ОСОБА_5, неприйняття будь-якої участі в житті дитини, що в свою чергу викликає небажання дитини бачити батька, не знайшли підтвердження матеріалами справи, зважаючи на таке.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Верховний Суд України в ч. 2 п.16 Постанови Пленуму "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" № 3 від 30.03.2007 року наголосив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням Печерської районної з Києві державної адміністрації «Про визначення участі батька у вихованні малолітньої дочки» від 19 березня 2013 року № 181, було визначено участь гр. ОСОБА_2 у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким чином: - друга та четверта неділя кожного місяця з 12.00 год. до 14.00 год.: вівторок та четвер кожного тижня з 11.00 год. до 14.00 год. Місцем зустрічі визначено фактичного проживання батька за адресою: АДРЕСА_1. (а.с.42).

Судом першої інстанції також було встановлено, що червні 2013 року відповідачем до Печерського районного суду м. Києва було подано позов до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах Печерської районної у м. Києві держадміністрації, про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільного спілкування з дитиною батьком, який проживає окремо від неї, рішенням суду від 17 жовтня 2013 року був залишений без задоволення (а.с.36).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 19 грудня 2013 року, рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2013 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 було задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод у спілкуванні з малолітньою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Визначено участь ОСОБА_2 у вихованні малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у формі спілкування з донькою: другу та четверту неділю кожного місяця з 11:00 год. до 19:00 год., кожну середу місяця з 14:00 год. до 19:00 год., місцем зустрічі визначити місце фактичного проживання батька за адресою: АДРЕСА_1, без супроводу матері (а.с.37-41).

При цьому колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції було повно та всебічно з'ясовано обставини справи, зокрема, факти зустрічей батька з дитиною зафіксовано актом фахівців із соціальної роботи Печерського РЦСССДМ, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від 08 жовтня 2013 року (т. 1 а.с.44 - 45), актом від 26 березня 2013 року, складеного комісією у складі фахівця із соціальної роботи Печерського РЦСССДМ ОСОБА_9 та фахівця із соціальної роботи Печерського РЦСССДМ ОСОБА_10 (т.1 а.с. 135-136), усну заяву ОСОБА_1 від 06 лютого 2015 року до Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві про злісне невиконання батьком обов'язків по догляду за дитиною, згідно якої 15 грудня 2014 року за адресою: АДРЕСА_2, гр. ОСОБА_2 злісно не виконував батьківські обов'язки ( т. 1 а.с. 152), висновок психолога про психоемоційним стан дитини ОСОБА_5 та особливості дитячо-батьківських відносин, складеного психологом, членом Асоціації психотерапевтів України ОСОБА_11, з якого встановлено, що досвід спілкування дитини з батьком недостатній, зі слів дівчинки «він проживає окремо і давно вже». (а.с. 100-103).

Крім того, колегія суддів бере до уваги, що зважаючи на складність відносин, які існують між батьками, гр. ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_1 запропоновано звернутися до Міського Центру Дитини для проведення медіації з м налагодження відносин в інтересах спільної малолітньої доньки. Враховуючи пропозиції комісії з питань захисту прав дитини від 16 червня 2015 року, керуючись ст. Сімейного кодексу України та діючи в інтересах малолітньої дитини, Печерська районна місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування вважає, що позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_2 по відношенню до малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 як такого, що ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню та догляду та утриманню своєї дитини, на даний час немає підстав (а.с. 117-118).

Як встановлено судом першої інстанції, 04 серпня 2015 року між гр. ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_1 відбулась сімейна медіація щодо вирішення їх конфліктної ситуації мирним шляхом. За результатами медіації громадяни досягли певного рішення (через принцип конфіденційності детальна інформація не розголошується) та домовились про наступну зустріч у вересні 2015 року. Проте, під час телефонної розмови з гр. ОСОБА_1 стало відомо, що протягом серпня 2015 року рішення не було виконано, тому сенсу у проведенні наступної зустрічі вона не бачить. Гр. ОСОБА_2 виявляв бажання до проведення сімейної медіації, але без участі другої сторони проведення сімейної медіації не можливе.

Згідно ст. З Конвенції ООН про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що з викладеного вбачається наявність між сторонами тривалих конфліктних відносин, які в свою чергу мають своє відображення на психоемоційному стані дитини.

При цьому, судом першої інстанції не встановлено факту свідомого ухилення відповідача від виховання та прийняття участі у житті дитини, що підтверджуються відповідними зверненнями відповідача до Служби у справах дітей, суду про встановлення способу його участі у вихованні дитини, позивачем же не надано суду належних та допустимих доказів винної, злісної поведінки відповідача щодо ухилення від виховання дитини, в судовому засіданні судом встановлено, що відповідач любить свою дитину, бажає спілкуватися з нею. Натомість, з боку сторони позивача прослідковується негативне відношення до бажання відповідача брати участь у житті дитини, в присутності дитини виникають суперечки та непорозуміння, небажання надати відповідачу можливості спілкування з дитиною, що беззаперечним чином впливає на відношення дитини до батька та порушує інтереси дитини. Суд не заперечує можливого факту виникнення образи з боку малолітньої ОСОБА_5 на батька, однак, враховуючи психофізіологічний рівень розвитку дитини, психоемоційний стан останньої, бажання батька приймати активну участь у житті дитини, спілкуватися з останньою, при цьому враховуючи, що психоемоційний стан дитини може бути наслідком саме конфліктності інтересів батьків, у суду відсутні підстави вважати, що подальше спілкування відповідача з дитиною може призвести до виникнення порушення інтересів дитини. В той же час, суд акцентує увагу на необхідності звернути увагу відповідача на побудову взаємовідносин між батьком та дитиною на засадах психологічного комфорту малолітньої ОСОБА_5 з метою злагодження образи, що виникла на батька, побудови взаємовідносин на основі довіри, любові та розуміння.

Не надано таких доказів свідомого ухилення відповідача від виховання та прийняття участі у житті дитини і під час апеляційного розгляду справи.

Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції про недоведеність з боку позивача факту ухилення відповідача від утримання, виховання, спілкування з малолітньою ОСОБА_5, у зв'язку з чим, враховуючи пріоритетність у вирішенні даного спору інтересів дитини, необхідності для гармонійного розвитку дитини спілкування дитини як матір'ю, так і з батьком, позовні вимоги позивача про позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до ОСОБА_5 не підлягають задоволенню.

Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування апеляційної скарги, та вважає, що за таких обставин підстави для її задоволення відсутні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

Інші доводи апеляційної скарги недоведені та містяться лише на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: