АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Андрієнко А.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді Андрієнко А.М.

Суддів: Заришняк Г.М.

МараєвоїН.Є.

При секретарі Гарматюк О.Д.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - комунальне підприємство Бориспільської районної ради Бориспільське районне «Бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_4, про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання правочину удаваним, визнання майна об'єктом спільної сумісної власності, визнання права власності, розподіл майна, зобов'язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання правочину удаваним, визнання майна об'єктом спільної сумісної власності, визнання права власності, розподіл майна, зобов'язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що за час проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу, нерухоме майно, яке належить відповідачу, значно збільшилося у своїй вартості за рахунок спільних витрат, у зв'язку з чим таке майно підлягає поділу як спільне сумісне майно. Крім того, за час спільного проживання однією сім'єю, на користь відповідача її колишнім чоловіком було безоплатно відчужена частина нерухомого майна - квартири, проте дана угода є удаваною, оскільки мала місце відплатна угода, на укладення якої надавав кошти позивач, таким чином угода є недійсною. Вказана угода раніше не оспорювалась позивачем, оскільки відповідач запевнювала позивача про те, що таку ж частину нерухомості зареєструє в подальшому на позивача. Також, позивач зазначає, що договір дарування оформлений з порушенням вимог закону щодо його державної реєстрації, як власності, яку відповідач зареєструвала в подальшому, але в період шлюбу. Таким чином позивач вважає, що вказана обставина є ще однією підставою для визнання його права власності на частку у квартирі. Також, позивач зазначає про те, що під час спільного проживання сторін у зареєстрованому шлюбі останніми було набуто рухоме майно, яке підлягає поділу як спільне сумісне майно колишнього подружжя. Також, позивач просив визнати право власності на об'єкти самочинного будівництва, а саме добудови до будинку, належного позивачу, оскільки він приймав участь у такому будівництві в період спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу. Крім того, позивач просить зобов'язати третю особу комунальне підприємство внести зміни у технічну документацію будинку та змінити дати побудови самочинно збудованих приміщень. А також стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав на нього апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи тим, що суд неправильно встановив обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права.

В суді апеляційної інстанції апелянт та його представник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник відповідача просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою , майно, набуте ними за час спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Судом встановлено, що 07.06.2001 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, який 01.06.2006 року був розірваний (т.1 а.с.100-101).

Та обставина, що до 2001 року сторони по справі проживали разом не має юридичного значення, оскільки до 2004 року фактичні шлюбні стосунки не визнавалися державою та не впливали на юридичні наслідки щодо майна придбаного під час фактичного спільного проживання . За таких обставин придбане майно може бути визнано лише спільною частковою власністю, в разі, якщо сторони доведуть, яка частка і на якій правовій підставі належить саме кожному із них.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно відмовлено позивачу у встановленні факту проживання однією сім'єю до 2001 року, оскільки такий факт не має юридичного значення і не породжує правових наслідків.

Судом встановлено, що 23.10.1991 року ОСОБА_4 отримав ордер на вселення до квартири АДРЕСА_1 на сім'ю з чотирьох осіб, в тому числі відповідача, з якою на той час останній перебував у шлюбі, та двох спільних синів (т.2 а.с.15, т.3 а.с.167).

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 26.05.1995 року відповідач, третя особа ОСОБА_4 та їх спільні діти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 приватизували квартиру АДРЕСА_1 в рівних частинах по ј на кожного. (т.1 а.с.15).

20.08.1997 року шлюб між ОСОБА_4 та відповідачем було розірвано (т.1 а.с.100).

13.11.1997 року ОСОБА_4 подарував належну йому 1/4 частину зазначеної квартири відповідачу ОСОБА_3 (т.1 а.с.16).

Позивач стверджує, що договір дарування є удаваним, оскільки насправді мав місце договір купівлі-продажу, зокрема ОСОБА_4 отримав гроші за 1/4 частину квартири від позивача, так як на той час позивач та відповідач вже жили однією сім'єю, в свою чергу цю частину квартири відповідач пообіцяла зареєструвати за позивачем.

Відповідно до ст.. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді винили.

Відповідно до ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач не надав суду достатніх та достовірних доказів того, що він передав ОСОБА_4 кошти за 1/4 частку квартири АДРЕСА_1, а тому судом першої інстанції зроблено правильні висновки , що підстав для визнання правочину( договору дарування) удаваним немає.

09.12.2003 року відповідачу був подарований житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 (т.2 ст. 13-14).

Згідно з довідкою Старівської сільської ради від 24.06.2015 року реконструкція спірного домоволодіння була здійснена в період 2007-2009 рр., тобто після розірвання сторонами по справі шлюбу. (т.2 а.с.227). Вказана довідка позивачем не спростована.

Крім того, проведення таких робіт батьками відповідача підтверджується копіями договорів та квитанцій на їх ім'я. (т.2 а.с.63-120).

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні вимог позивача про визнання права власності на частину будинку.

Та обставина, що зазначений будинок в період перебування сторін у шлюбі був газифікований, позивач замовляв робочий проект № 10577 ( т.2 а.с.6), добудовував будинок разом із відповідачкою, з якою на той час перебував у шлюбі, на думку колегії суддів, дає підстави для стягнення коштів, які були витрачені позивачем на ремонт та переобладнання будинку, а не для визнання права власності на цей будинок.

Колегія суддів також не погоджується із посиланням апелянта на ту обставину, що суд першої інстанції не визначився із строками позовної давності.

Відповідно до роз'яснення , викладеного в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив із того, що позовні вимоги позивача в частині визнання права власності на квартиру та будинок не доведені, а тому саме це стало підставою для відмови у задоволенні позову.

Щодо поділу рухомого майна судом було застосовано строк позовної давності, оскільки після розірвання шлюбу між сторонами та зверненням до суду з вимогами про розподіл рухомого майна пройшло більше як три роки.

Підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди колегія суддів також не вбачає, а тому судом першої інстанції було правомірно відмовлено в задоволенні позовних вимог.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст..ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 11 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту їїпроголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді :