Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 310/3485/15Головуючий у 1-й інстанції Парій О.В.
Пр. №22-ц/778/1470/16Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Каракуші К.В., Стрелець Л.Г.

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» (надалі ТОВ «Авто Просто») про захист прав споживача та стягнення коштів

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив встановити нікчемність правочину - угоди № 364923 про надання фінансових послуг по адмініструванню придбання автомобіля у групах, укладеної 30 червня 2011 року між ним та відповідачем; застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, а саме: стягнути з відповідача на його користь сплачені на виконання нікчемного правочину кошти в сумі 101201,94 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 30 червня 2011 року він уклав з ТОВ «Авто Просто» угоду № 364923 про надання фінансових послуг по адмініструванню придбання автомобіля КІА-СЕRАТО у групах, підписав додатки № 1 та № 2 до неї. За умовами угоди ним здійснено вступний внесок в сумі 5616,00 грн. та сплачено щомісячні грошові внески на загальну суму 95585,94 грн. Всього ним сплачено 101201,94 грн. Позивач вважав, що угода суперечить нормам чинного законодавства та порушує його права, як споживача. Вказував, що метою угоди є участь особи в системі придбання товарів у групах з метою придбання автомобіля. Система складається з учасників, об'єднаних у групу, які шляхом сплати щомісячних внесків акумулюють кошти для придбання автомобіля для кожного з них. За укладеною угодою він зобов'язався сплачувати кошти не за сам товар, а за можливість одержання права на купівлю товару. Відповідач без залучення власних коштів формував групи клієнтів, за рахунок коштів яких здійснювалась передача права на купівлю товару одному з учасників групи, то с компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умов діяльності системи АвтоТак. Дії відповідача, які спрямовані на утворення та експлуатацію пірамідальної схеми, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції, вводять його як споживача в оману і є нечесною підприємницькою практикою. Наслідком спірної угоди є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови угоди, які встановлюють жорсткий обов'язок споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Крім цього, процедура прийняття відповідачем рішення про порядок розрахунків учасників груп та передачу товарів для учасників являється непрозорою, учасник групи не має можливості отримати достовірну інформацію з цього приводу. Вказує, що із укладеної угоди та правил функціонування АвтоТак вбачається, що позивач зобов'язався сплачувати кошти не за одержання автомобіля, а фактично за можливість придбання автомобіля, тобто не за сам товар, а за можливість одержання права на купівлю товару. Таке право надавалось не за рахунок відповідача, а за рахунок залучення інших споживачів та їх коштів до системи придбання автомобіля у групі, яке залежить від розміру фонду групи та внесення коштів іншими членами системи, а також власного розсуду відповідача. ТОВ «Авто Просто» без залучення власних коштів формувало групи клієнтів, за рахунок коштів яких здійснювалась передача права на купівлю товару одному з учасників групи, що фактично є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умов діяльності системи АвтоТак. Умови укладеного правочину вважав несправедливими, такими, що вводять позивача, споживача, в оману і мають ознаки нечесної підприємницької практики, оскільки фонди групи з придбання автомобіля формуються виключно за рахунок внесків інших клієнтів системи, без залучення коштів товариства. Вказував, що зміст оскаржуваної угоди суперечить положенням п.2 ч.1, п.7 ч.3, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», так як здійснена з використанням нечесної підприємницької практики. Оскільки недійсність такої угоди встановлена Законом, то з урахуванням ст. 215 ЦК України, такий правочин є нікчемним і визнання його недійсним в судовому порядку чинним законодавством не вимагається. Укладений сторонами нікчемний правочин був недійсним вже в момент його вчинення та не породжував для сторін цивільних прав та обов'язків. Нікчемним правочином були і додаткові угоди, укладені між: сторонами, якими були внесені зміни в основну угоду. Позивач також вважав, що правочин вчиненні юридичною особою без відповідного дозволу (ліцензії). На час укладання оспорюваної угоди здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах входило до переліку фінансових послуг, встановленого ч.1 ст.4 Закону Україні «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Пунктом 11-1 «адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах» частиш першу статті 4 доповнено згідно із Законом №3462-VI від 2 червня 2011 року. Позивав вказував, що відповідно до ст. 216 ЦК України внесені ним кошти підлягають стягненню з відповідача.

Заочним рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 січня 2016 року (а.с.118-120) в задоволенні позовних вимог позивача у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (а.с.125-127) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 у повному обсязі.

Відповідач ТОВ «Авто Просто» поштою подало апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу позивача (а.с.150-159).

У судове засідання 07 квітня 2016 року належним чином повідомлені про час та місце розгляду цієї справи апеляційним судом (а.с.161-162) всі особи, які беруть участь у цій справі, не зявились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причини неявки у дане судове засідання всіх осіб, які беруть участь у цій справі, та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх.

В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст. 3, 4, 57-62, 88, 208, 209, 212-215, 224-228, 293, 294 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 216, 230 ЦК України, ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та виходив із необґрунтованості та недоказаності позовних вимог позивача у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено,що 30 червня 2011 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Авто Просто» укладено угоду №364923, предметом якої є надання учаснику послуг системи Авто ТАК, спрямованих на придбання автомобіля «КІА Cerato» вартістю 156000,00 грн. (а.с.16-61).

Разом із підписанням угоди, сторонами підписано додаток № 1 (а.с.9) та додаток № 2 (п.с.10-15) до неї. На виконання умов угоди ОСОБА_2 сплатив вступний внесок у розмірі 5616,00 грн. та сплатив щомісячні грошові внески на загальну суму 95585,94 грн.

Зазначене підтверджується угодою, додатками № 1 та № 2 до угоди, а також квитанціями про сплату зазначених сум (а.с.9-61).

Відповідно до ст. 2 угоди ТОВ «Авто Просто» гарантує надання кожному учаснику права на отримання автомобіля за умови виконання ним усіх зобовязань, передбачених угодою. Ст. 3 угоди передбачено, що ТОВ «Авто Просто» зобовязується забезпечити отримання учасником автомобіля згідно з умовами угоди. При цьому відповідно до ст. 8.2 додатку № 2 до угоди поняття «право на отримання автомобіля» означає право учасника одержати власне автомобіль та обовязок товариства передати автомобіль у зазначений термін, якщо учасник на момент фактичної передачі автомобіля належно виконує свої зобовязання. Водночас ТОВ «Авто Просто» зобовязане надіслати постачальнику замовлення на передачу автомобіля учаснику протягом 5 робочих днів після того, як учасник, у якого виникло право на одержання автомобіля, здійснить відповідні платежі. Відповідно до угоди між ТОВ «Авто Просто» та виробником (дистрибютором чи імпортером) останній протягом 30 календарних днів з дня отримання замовлення зобовязаний передати автомобіль учаснику, який одержав право на отримання автомобіля (п. 8.1 додатку № 2). Передбачені угодою умови дозволяють учаснику сплачувати ціну автомобіля невеликими щомісячними внесками, які названі в угоді «Чисті внески» або «Внесок в оплату товару». Відповідно до розділу 1 Визначення термінів додатку № 2 до угоди «Цілий Чистий внесок - це частина щомісячного повного внеску, який використовується для оплати Автомобіля. Половинний Чистий внесок - це половина «Цілого чистого внеску». Згідно з п. 2.6. ст. 2 додатку № 2 до угоди «Чисті внески», сплачені учасником у встановлені строки та відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної на момент сплати, зараховуються як відсоток від вартості автомобіля, що у свою чергу є оплатою за товар - автомобіль.

В угоді передбачено, що споживач оплачує кожного місяця частину ціни автомобіля. Крім того, сплачені «Чисті внески» перерахунку (у звязку зі зміною ціни автомобіля) не підлягають. Після одержання автомобіля та реєстрації його на своє імя споживач зобовязаний і надалі сплачувати кошти за автомобіль до повної його оплати - 100% від ціни автомобіля.

Угодою передбачена щомісячна сплата внесків за (товар) автомобіль, який передається споживачеві в рамках укладеної угоди, а не за можливість одержання права на купівлю товару. Споживач, який виконав усі умови угоди, має повне право вимагати від ТОВ «Авто Просто» виконання свого зобовязання, а саме: оплатити продавцю вартість автомобіля та передати автомобіль споживачу, незалежно від того, чи сплачують кошти інші споживачі.

Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3 та ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. При цьому в зазначеному Законі нормативне визначення поняття «пірамідальної схеми» не надано, однак визначені ознаки, які відносять діяльність субєкта підприємництва до «пірамідальної схеми».

Аналіз п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що поняття «пірамідальна схема» у розумінні цієї норми має такі обовязкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару.

Таким чином, для кваліфікації «пірамідальної схеми» необхідна наявність усіх зазначених ознак. Відсутність вищевказаних ознак виключає можливість визнання схеми як «пірамідальної», тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України. Так, пірамідальній схемі властива сплата за можливість одержання окремим учасником компенсації, яка повинна надаватися за рахунок залучення цим учасником схеми інших споживачів. У той самий час предметом Угоди сторін, укладеної в рамках функціонування системи придбання автомобілів у групах «АвтоТак», є надання учаснику програми адміністративних послуг, у тому числі фінансового характеру, з метою придбання ним автомобіля.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13.

Так, суд першої інстанції правильно вважав, що доводи позивача ОСОБА_2 у цій справі щодо утворення пірамідальної схеми, несправедливості умов договору, введення позивача в оману не знайшли свого підтвердження, оскільки матеріалами справи та фактичними обставинами не доведено наявності в оспорюваному договорі умов, що є несправедливими щодо позивача, не доведено наявності у діях відповідача ознак нечесної підприємницької практики та відсутні ознаки «пірамідальної схеми», оскільки під час судового розгляду справи судом першої інстанції не було встановлено обовязку позивача залучати інших учасників до участі у схемі в обмін на відповідні компенсаційні виплати. Отже, позивачем не доведено наявність визначених законом підстав для встановлення нікчемності правочину, що виключає можливість висновку про порушення умовами оспорюваного договору прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Посилання ОСОБА_2 на істотний дисбаланс прав та обовязків позивача та відповідача на користь ТОВ «Авто Просто» суд першої інстанції правильно вважав безпідставними, оскільки зобовязання відповідача визначені в ст. 3 угоди та складаються з 11 пунктів, а зобовязання позивача визначені в ст. 5 угоди та складаються з 7 пунктів.

Доводи позивача про укладення угоди за відсутності у ТОВ «Авто Просто» відповідного дозволу (ліцензії) на здійснення фінансових послуг суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги, оскільки на час укладання угоди №364923 від 30 червня 2011 року послуга з адміністрування фінансових активів з придбання товарів у групах в переліку послуг, які вважаються фінансовими, визначеному у ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», була відсутня. Зміни до цього Закону, якими статтю 4 було доповнено пунктом 11-1, внесено 02 червня 2011 року, які набули чинності 09 січня 2012 року. На виконання вимог Закону ТОВ «Авто Просто» 19 січня 2012 року отримало свідоцтво про реєстрацію фінансової установи, а також отримало відповідну ліцензію.

Таким чином, ураховуючи той факт, що ТОВ «Авто Просто» отримало відповідний дозвіл (ліцензію) на здійснення діяльності з надання фінансової послуги щодо придбання товарів у групах, така діяльність здійснюється Товариством легітимно, у тому числі й до введення Законом ліцензування такої діяльності.

Доводи позивача про введення його в оману з підстав оплати ним не самого товару, а права купівлі товару за відсутності залучення власних коштів відповідача, суд першої інстанції також правильно не прийняв до уваги. Так, відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 230 ЦК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Під час укладення угоди ОСОБА_2 отримав примірник угоди та додатки до неї, які містять опис послуг ТОВ «Авто Просто». Відповідно до ст. 10 угоди підписання цієї угоди та додатків до неї є підтвердженням факту ознайомлення, розуміння сторонами її умов та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом угоди й додатків до неї. Згідно п. 13.8. ст. 13 додатку № 2 до угоди учаснику надається 7 днів для того, щоб він міг детально ознайомитися з угодою та прийняти її чи відмовитись від участі в системі «Авто Так». При цьому, в разі розірвання угоди протягом семи днів з дати її підписання учаснику повертається сума всіх коштів, внесених ним на рахунок ТОВ «Авто Просто». Для цього необхідно письмово повідомити ТОВ «Авто Просто» про розірвання угоди.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_2 з заявою про розірвання угоди в семиденний термін до відповідача не звертався, що свідчить про його розуміння та згоду з усіма умовами угоди. Таким чином, ознаки обману у діях ТОВ «Авто Просто» під час укладання угоди відсутні.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно вважав, що в задоволенні позовних вимог позивача до відповідача у цій справі належить відмовити.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним в його позові у цій справі та яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

В силу вимог ст. 3 ЦПК України ОСОБА_2 мав право на звернення до суду із вищезазначеним позовом у цій справі, якщо вважав, що відповідачем ТОВ «Авто Просто» порушуються, не визнаються або оспорюються його будь-які його права.

Обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права у цій справі узгоджується із вимогами ст. 20 ЦК України.

Оскільки, відповідно до п. 5 постанови ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

Однак, позивач ОСОБА_2 та представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого вищезазначеного позову у цій справі.

Хоча в силу вимог ст. 10 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Згідно із ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Суд першої інстанції правильно врахував у цій справі висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13, оскільки останній є обовязковим для застосування загальними судами в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України.

У разі відмови судом першої інстанції у задоволенні первісних позовних вимог позивача ОСОБА_2 про встановлення нікчемності угоди, похідні від них позовні вимоги позивача у цій справі (про застосування наслідків нікчемного правочину, стягнення коштів з відповідача на користь позивача) також не підлягали задоволенню у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Також суд першої інстанції з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішив питання про розподіл судових витрат між сторонами у цій справі.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача ТОВ «Авто Просто» судових витрат (а.с.136), повязаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 січня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_4ОСОБА_5