Справа № 438/158/16-ц
Провадження № 2/438/195/2016
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2016 р. Бориславський міський суд Львівської області
в складі: головуючого - судді Пещука Р.Й.
при секретарі: Наминанік О.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бориславі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Нафтопереробний комплекс Галичина», треті особи Дрогобицько-Бориславський об`єднаний районний військовий комісаріат, голова правління Публічного акціонерного товариства «Нафтопереробний комплекс Галичина» Барадний Богдан Стефанович про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, -
В С Т А Н О В И В:
В обґрунтування позову після уточнення позовних вимог позивач вказує на те, що наказом № 569-к від 09.10. 2014р. він був прийнятий на роботу на посаду охоронника контрольно-пропускного пункту відділення охорони підрозділу охорони УСБ Публічного акціонерного товариства «Нафтопереробний комплекс Галичина».
Відповідно до Указу Президента України «Про строки проведення чергових призовів, чергові призови громадян України на строкову військову службу та звільнення в запас військовослужбовців у 2015 році» від 17.02.2015р. № 88/2015 у квітні 2015р. його було призвано Дрогобицько-Бориславським об`єднаним районним військовим комісаріатом на строкову військову службу.
Після подання ним адміністрації ПАТ«Нафтопереробний комплекс Галичина» повістки військкомату про його призов на строкову військову службу відповідач вказав йому на необхідність написання заяви на звільнення з роботи. Таку заяву він під впливом посадових осіб відповідача подав працедавцю 16.04.2015р., не зважаючи на відсутність намірів припиняти трудові відносини з ПАТ«Нафтопереробний комплекс Галичина».
Наказом № 206-к від 16.04.2015р. його звільнено з роботи у зв`язку з призовом на військову службу у відповідності до п. 3 ст. 36 КЗпП України, при цьому копію наказу про звільнення та трудову книжку йому не видано, із записом про звільнення в трудовій книжці він не ознайомлений.
Разом з тим, на момент його призову на строкову військову службу діяли положення Закону України від 15.01.2015р. № 116-V-III «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду», а саме, що громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.
Цю правову норму під час його звільнення адміністрацією відповідача застосовано не було, водночас він не мав можливості належним чином захистити свої права, оскільки 17-18 квітня 2015р. він проходив медичний огляд і обстеження у зв`язку з призовом на військову службу, а вже 20.04.2015р. був доставлений до обласного збірного пункту призовників.
Про відсутність його волевиявлення на подачу заяви про звільнення свідчить факт звернення його матері ОСОБА_2 у Дрогобицьку міськрайонну прокуратуру із заявою щодо сприяння у поновленні його трудових прав.
21.04.2015р. він відправлений у складі команди з Львівського обласного збірного пункту у в/ч НОМЕР_1 , де в даний час продовжує проходження строкової військової служби.
Згідно з прийнятим 15.01.2015р. Законом України № 116-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» внесено зміни у Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу», зокрема ч. 2 ст. 39 згаданого Закону викладено у новій редакції, якою поширено гарантії щодо збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку на працівників, призов яких на строкову військову службу припадає на особливий період.
Вважає, що його призов на військову службу у квітні 2015р. проведений під час особливого періоду в Україні, протягом якого особи, які проходять військову службу, підлягали увільненню від роботи на підставі ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а не звільненню з такої, тому його звільнення було проведено адміністрацією відповідача з порушенням вимог зазначеної правової норми, з наслідком втрати ним місця праці та середнього заробітку, тобто, незаконно, відтак, у відповідності до вимог ст. 235 КЗпП України він повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Крім поновлення на роботі в ПАТ«Нафтопереробний комплекс Галичина» на посаді цього охоронника контрольно-пропускного пункту відділення охорони підрозділу охорони УСБ просить також стягнути з відповідача в його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17.04.2015р. до 16.04.2016р. з врахуванням його середньоденної заробітної плати згідно з приведеним в тексті позовної заяви розрахунком в сумі 35752 грн. 80 коп.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , допитаний як свідок та його представник ОСОБА_2 позов підтримали, дали суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви.
Представник відповідача ОСОБА_3 позов не визнав та пояснив, що на час звільнення позивача діяла норма п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, згідно якої однією з підстав припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року і таким чином на момент подання позивачем заяви про звільнення існувала законна підстава для звільнення його з роботи. При цьому твердження позивача щодо того, що заяву про звільнення він писав під впливом посадових осіб підприємства, не маючи при цьому наміру припиняти трудові відносини з ПАТ «Нафтопереробний комплекс Галичина» нічим не підтверджені і тому не відповідають дійсності. Дійсно, на момент звільнення позивача діяла норма ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», згідно якої за громадянами України, в тому числі які призвані на строкову військову службу у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання. Однак, це не позбавляло позивача припинити трудовий договір на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, чим він і скористався. Стаття 235 КЗпП України передбачає поновлення працівника на попередній роботі у разі його звільнення без законної підстави, однак звільнений позивач був саме на законній підставі, у зв`язку з поданою ним і написаною власноруч без жодного тиску та примусу з боку адміністрації підприємства заяви, з виплатою йому вихідної допомоги у розмірі двох мінімальних заробітних плат та ознайомленням його з наказом про звільнення, про що свідчить його особистий підпис про таке ознайомлення. Враховуючи вищевикладене вважає заявлений позов безпідставним, тому в його задоволенні просить відмовити.
Представник третьої особи Дрогобицько-Блориславського об`єднаного військового комісаріату в судове засідання не з`явився, від третьої особи до суду надійшло клопотання в якому третя особа позовні вимоги позивача підтримує, розгляд справи просить проводити без участі свого представника.
Третя особа голова правління ПАТ«Нафтопереробний комплекс Галичина» ОСОБА_4 будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, суд вважає за можливе провести розгляд справи у його відсутності.
Вислухавши пояснення сторін, показання свідка ОСОБА_5 , оглянувши та оцінивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що даний позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 наказом № 569-к від 09.10.2014р. був прийнятий на роботу на посаду охоронника контрольно-пропускного пункту відділення підрозділу охорони УСБ Публічного акціонерного товариства «Нафтопереробний комплекс Галичина».
Відповідно до Указу Президента України «Про строки проведення чергових призовів, чергові призови громадян України на строкову військову службу та звільнення в запас військовослужбовців у 2015 році» від 17.02.2015р. № 88/2015 у квітні 2015р. ОСОБА_1 Дрогобицько-Бориславським об`єднаним районним військовим комісаріатом було призвано на строкову військову службу.
Після подання адміністрації ПАТ«Нафтопереробний комплекс Галичина» повістки військкомату про призов на строкову військову службу службові особи підприємства вказали позивачу на необхідність написання заяви на звільнення з роботи.
16.04.2015р. ОСОБА_1 на ім`я голови правління ПАТ«Нафтопереробний комплекс Галичина» ОСОБА_4 було подано заяву в якій позивач просив звільнити його з роботи у зв`язку з призовом на військову службу з 16.04.2015р.
Наказом по ПАТ«Нафтопереробний комплекс Галичина» № 206-к від 16.04.2015р. позивача ОСОБА_1 було звільнено з роботи у зв`язку з призовом на військову службу згідно п. 3 ст. 36 КЗпП України, при цьому йому виплачено вихідну допомогу при звільненні в розмірі 2-х мінімальних заробітніх плат.
В даний час позивач проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 .
Вважаючи своє звільнення з роботи таким, що проведене без законних підстав, позивач виходить з того, що на час його звільнення діяли положення Закону України від 15.01.2015р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду», який вступив в силу 08.02.2015р. і яким викладено у новій редакції ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме, що громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання цю правову норму під час його звільнення адміністрацією відповідача застосовано не було, адміністрація відповідача не роз`яснила йому його право на збереження за ним робочого місця на час проходження строкової військової служби та спонукала його написати заяву на звільнення з роботи без збереження робочого місця.
Однак, з такими доводами позивача в обґрунтування незаконності його звільнення з роботи і, відповідно в якості підстав для його поновлення на роботі суд погодитися не може.
Так, станом на 16.04.2015р. тобто на час звільнення позивача з роботи залишалась чинною норма п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, згідно якої однією з підстав припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу і таким чином на момент подання позивачем заяви про звільнення існувала законна підстава для звільнення його з роботи, а зміни до ст.ст. 36 та 119 КЗпП України були внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 14.05.2015р. № 433-VIII, який набув чинності 11.06.2015р., тобто вже після звільнення позивача з роботи.
У відповідності до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути по новлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Відповідно до п. 18 Постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевірити їх відповідність закону.
У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
В судовому засіданні, в тому числі з показань самого позивача ОСОБА_1 , допитаного судом як свідка, та з показань свідка ОСОБА_5 начальника управління з персоналу ПАТ«Нафтопереробний комплекс Галичина» встановлено, що заяву з проханням звільнити його з роботи у зв`язку з призовом на військову службу датовану 16.04.2015р. позивач написав добровільно, власноруч, без жодного тиску та примусу з боку адміністрації відповідача, тобто скористався своїм правом саме на припинення трудового договору саме з підстав передбачених п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, звільнення позивача згідно поданої ним заяви проведено відповідачем на законних підставах, у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (в редакції, що діяла на час припинення трудового договору), з наказом про звільнення позивач був ознайомлений, а тому правових підстав для поновлення позивача на роботі та стягнення в його користь з відповідача середнього заробітку не вбачається.

Керуючись ст. ст. 10, 60, ч. 3 ст. 209, 212 ЦПК України, ст. ст. 36 ч. 1 п. 3 (в редакції станом на 16.04. 2015р.), 232, 235 КЗпП України, суд, -
В И Р І Ш И В:
У позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Нафтопереробний комплекс Галичина», треті особи Дрогобицько-Бориславський об`єднаний районний військовий комісаріат, голова правління Публічного акціонерного товариства «Нафтопереробний комплекс Галичина» Барадний Богдан Стефанович про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Апеляційна скарга на рішення суду подається апеляційному суду Львівської області через Бориславський міський суд Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: