У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання будівництва самочинним та його знесення, за касаційною скаргою ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_7 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 29 вересня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 16 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, вимоги якого уточнила в ході розгляду справи та, посилаючись на висновок від 23 вересня 2014 року судової будівельно-технічної експертизи та на висновок експерта від 30 березня 2015 року додаткової судової будівельно-технічної експертизи, просила зобов'язати відповідача ОСОБА_6 упродовж 15 календарних днів після набрання рішенням суду законної сили за власний рахунок демонтувати існуючу огорожу із профільного листкового заліза, демонтувати бетонний фундамент під огорожу, провести засипку утвореної внаслідок демонтажу фундаменту траншеї грунтом та спланувати поверхню земельної ділянки, що межує із земельною ділянкою ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 та зобов'язати ОСОБА_6 упродовж 30 календарних днів після набрання рішенням суду законної сили за власний рахунок провести демонтаж добудови до існуючої частини житлового будинку по межі двох суміжних земельних ділянок по АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_5 і ОСОБА_6, та привести добудову у відповідність до вимог п.3.25* ДБН 360-92** "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень".

Позов мотивовано тим, що відповідачем було проведено будівельні роботи з влаштування добудови та надбудови частини будинку АДРЕСА_1 та встановлено паркан з фундаментом на частині земельної ділянки, яка належить на праві приватної власності позивачу згідно державного акта на право власності на земельну ділянку.Позивач посилається на те, що діями відповідача порушено її право на вільне та безпечне володіння, користування і розпорядження власним будинком.

Рішенням Костопільського районного суду від 29 вересня 2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 16 листопада 2015 року, позов ОСОБА_5 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_6 за власний рахунок демонтувати існуючу огорожу із профільного листового заліза, демонтувати бетонний фундамент під огорожу, провести засипання утвореної внаслідок демонтажу фундаменту траншеї грунтом та спланувати поверхню земельної ділянки, що межує із земельною ділянкою позивача по АДРЕСА_1. Відмовлено позивачу в позові про зобов'язання відповідача упродовж 30 календарних днів після набрання рішенням суду законної сили за власний рахунок провести демонтаж добудови до існуючої частини житлового будинку по межі двох суміжних земельних ділянок по АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_5 і ОСОБА_6, та привести добудову у відповідність до вимог п. 3.25* ДБН 360-92* "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень". Вирішено питання про судові витрати.

Представник ОСОБА_5, не погоджуючись з даними рішеннями суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати в оскаржуваній частині з ухваленням нового рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про зобов'язання за власний рахунок провести демонтаж добудови до існуючої частини житлового будинку по межі двох суміжних земельних ділянок та привести добудову у відповідність до вимог п. 3.25*ДБН 360-92* "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень", суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, врахував добровільно дану позивачем письмову згоду на проведення добудови і надбудови другого поверху суміжної частини житлового будинку відповідачем, та виходив з того, що будівельні роботи розпочато й проведено відповідно до виготовленого та погодженого із компетентними органами проекту, а допущені відхилення від проекту капітального ремонту жодним чином не порушують права позивача.

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що сторони є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1. Позивач є власником квартири АДРЕСА_1 у спірному будинку, відповідачу на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 в цьому ж будинку.

Крім того, сторони є власниками суміжних земельних ділянок розташованих за адресою: АДРЕСА_1 в складі: ділянка АДРЕСА_1 площею 0,0367 га, за адресою: АДРЕСА_1, яка перебуває у власності ОСОБА_5; ділянка АДРЕСА_1 площею 0,0391 га, за адресою: АДРЕСА_1, яка перебуває у власності ОСОБА_6

З метою поліпшення житлових умов та зі згоди співвласника житлового будинку, що засвідчено письмовою заявою ОСОБА_5 від 14 березня 2011 року та нотаріально посвідченої заяви від 8 грудня 2011 року, відповідач ОСОБА_6 розпочав будівельні роботи по проведенню добудови та надбудови другого поверху суміжної частини житлового будинку та встановив паркан з фундаментом по спільній межі земельних ділянок.

Перед початком капітального ремонту, тобто 8 грудня 2011 року, відповідач отримав письмову згоду ОСОБА_5 на проведення надбудови і добудови другого поверху житлового будинку; виконавчим органом Костопільської міської ради 9 лютого 2011 року йому надано дозвіл на проведення капітального ремонту частини житлового будинку з добудовою і надбудовою другого поверху; виготовлено проектну документацію капітального ремонту житлового будинку з влаштуванням добудови та надбудови другого поверху по АДРЕСА_1 та погоджено 28 квітня 2011 року містобудівне обґрунтування капітального ремонту з влаштуванням добудови і надбудови із Архітектурно-будівельною радою Костопільської районної державної адміністрації.

Згідно висновку експерта у додатковій судовій будівельно-технічній експертизі від 30 березня 2015 року, проведення капітального ремонту житлового будинку з влаштуванням добудови і надбудови другого поверху по АДРЕСА_1 не відповідає проекту, а саме: внутрішні розміри мають незначні відхилення, пов'язані із товщиною шару опорядження, зовнішні розміри мають незначні відхилення, пов'язані із товщиною шару опорядження, влаштований водостій здійснюється по двох ринвах замість чотирьох, примикання з боку двору виконано бітумною черепицею замість оцинкованої сталі. Сам проект на "Капітальний ремонт житлового будинку з влаштуванням добудови та надбудови другого поверху по АДРЕСА_1" передбачає влаштування добудови до існуючої частини житлового будинку по межі двох суміжних ділянок, що порушує вимоги п. 3.25* ДБН 360-92* "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень".

Абзацом 3 пункту 3.25* Державно-будівельних норм України (ДБН) 360-92** «Містобудування. Планування міських та сільських поселень» передбачено, що для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.

Відповідно до вимог ст. 152 ЖК України, в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

У порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК Українисуд не встановив фактичних обставин, що мають юридичне значення для правильного вирішення спору, зокрема: не встановив, чи отримував відповідач у встановленому законом порядку дозвіл на переобладнання та перепланування у належному йому будинку; та чи не порушуються цим переплануванням права позивача.

За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва зазначені в цих пунктах особи можуть вимагати від особи, яка здійснила самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення його перебудови власними силами або за її рахунок, приведення земельної ділянки у попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту вищевказаної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України та статті 3 ЦПК України.

Разом з тим, вирішуючи даний спір суди попередніх інстанцій належним чином не перевірили доводи позивача щодо порушення його прав, здійсненими відповідачем добудовою та надбудовою до будинку, не перевірено наявність усіх умов, передбачених законом, зокрема дотримання будівельних норм і правил при здійсненні цих прибудов, наявність відповідного дозволу компетентного органу, відповідно до ст. 152 ЖК України, на переобладнання спірного будинку.

В ході розгляду даної справи місцевим та апеляційним судами не дотримано вимог ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не перевірено усіх обставин, на які посилалися сторони в обґрунтування своїх вимог і заперечень та не надано мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Вказане вищесвідчить про порушення судом першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до передчасних висновків у справі.

За таких обставин, ухвалені цими судами рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України їх слід скасувати з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 29 вересня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 16 листопада 2015 року скасувати.

Справу передати до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук
судді В.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська