Справа № 161/5281/15-ц Провадження № 22-ц/773/1591/16 Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р.М.
Категорія: 27 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Стрільчука В.А.,

суддів Федонюк С.Ю., Грушицького А.І.,

секретар судового засідання Кирилюк О.О.,

з участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства (далі ПАТ) «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду від 10 червня 2015 року,

встановила:

У липні 2014 року ПАТ «Брокбізнесбанк» звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 6 лютого 2008 року між Акціонерним банком (далі АБ) «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 66/08, за яким позичальнику було надано кредит у сумі 20 125 доларів США під 12,5 % річних з кінцевим терміном повернення до 2 лютого 2015 року. Додатковою угодою до кредитного договору відсоткову ставку збільшено до 15 % річних.

Для забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором 6 лютого 2008 року між ОСОБА_3 та АБ «Брокбізнесбанк» було укладено договір застави.

Також 6 лютого 2008 року між АБ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 66/08.

Відповідач ОСОБА_3 з березня 2009 року не виконує свої зобовязання за кредитним договором, у звязку з чим станом на 17 липня 2014 року за ним утворилася заборгованість у розмірі 244 013,12 грн., з яких: основний борг 23 844,10 грн., прострочений основний борг 138 957,78 грн., прострочені відсотки 55 488,49 грн., пеня 19 783,74 грн., пеня (п. 7.2.) 5 939,01 грн.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь вказані кошти.

Повторним заочним рішенням Луцького міськрайонного суду від 10 червня 2015 року позов задоволено.

Постановлено стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» заборгованість за кредитним договором № 66/08 від 6 лютого 2008 року в розмірі 244 013 грн. 12 коп.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 в дохід держави з кожного по 1220 грн. 06 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 просить скасувати це рішення в частині стягнення з неї заборгованості за кредитним договором та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких мотивів.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу (далі ЦК) України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 6 лютого 2008 року між АБ «Брокбізнесбанк», правонаступником якого є ПАТ «Брокбізнесбанк» (а. с. 19-20), та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 66/08, за яким банк надав позичальнику кредит в сумі 20 125 доларів США під 12,5 % річних з кінцевим терміном повернення 5 лютого 2015 року для придбання автомобіля Fiat Doblo. Умовами договору (п. 2.1.) було передбачено, що повернення кредиту, сплата комісії та процентів здійснюється щомісячними платежами у розмірах та у строки, що встановлені графіком, який є невідємною частиною договору (а. с. 4-6, 9).

Додатковою угодою № 1 від 23 січня 2009 року до кредитного договору сторонами змінено графік повернення кредиту в частині розміру щомісячної суми погашення (а. с. 8).

ОСОБА_3 належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість перед банком, яка на 17 липня 2014 року становила 18 625,92 доларів США, що за курсом Національного банку України на вказану дату складає 218 290,37 грн., з яких: основний борг 2034,53 доларів США, що еквівалентно 23 844,10 грн., прострочений основний борг 11 856,76 доларів США, що еквівалентно 138 957,78 грн., прострочені відсотки 4 734,63 доларів США, що еквівалентно 55488,49 грн. Крім того, банком нарахована пеня в розмірі 19 783,74 грн. та пеня згідно з п. 7.2 5939,01 грн. Загальна сума заборгованості складає 244 013,12 грн. (а. с. 18).

Відповідачі не оспорили визначений позивачем розмір заборгованості.

Враховуючи викладені обставини справи та вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що вказана сума заборгованості за кредитним договором підлягає стягненню з позичальника ОСОБА_3 на користь ПАТ «Брокбізнесбанк».

При цьому, виходячи із закріпленого у ст. 11 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України принципу диспозитивності, заборгованість має бути стягнута у національній валюті України гривні, як про це просив позивач, що не суперечить законодавству та не порушує прав і охоронюваних законом інтересів сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 553, ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Судом встановлено, що з метою забезпечення виконання ОСОБА_3 зобовязань за вищевказаним кредитним договором 06 лютого 2008 року між АБ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за яким поручитель зобовязалася у разі невиконання позичальником зобовязань за кредитним договором солідарно з ним відповідати перед кредитором усім своїм майном (а. с. 13).

Задовольняючи позов у повному обсязі та стягуючи заборгованість за кредитним договором солідарно з позичальника і з поручителя, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 належним чином не виконував взяті на себе зобовязання, а поручитель ОСОБА_4 відповідає перед кредитором як солідарний боржник.

Однак такі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи і зроблені з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Згідно з розясненнями, даними у п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосуваннями судами законодавства при вирішенні справ, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватись з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання у повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Предявленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і предявлення до нього позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Разом з тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. ст. 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобовязань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Пунктами 3.1. та 3.2. укладеного між сторонами договору поруки від 6 лютого 2008 року передбачено, що цей договір діє з моменту його підписання і до повного його виконання сторонами. Порука припиняється у звязку з припиненням забезпеченого нею зобов'язання. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку зобов'язання не пред'явить позову до поручителя (а. с. 13).

Отже в договорі поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова цього договору про його дію до повного виконання сторонами своїх зобовязань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України.

Як зазначалося вище, предявлення вимоги до поручителя є як направлення йому вимоги про погашення боргу, так і предявлення до нього позову. При цьому в разі предявлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 21 травня 2012 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк «Аваль» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту, у постанові від 29 січня 2014 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк «Аваль» до ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором та в цілому ряді інших постанов.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права, а строком існування самого зобовязання поруки. І право кредитора, і обовязок поручителя по його закінченні припиняється, а це означає, що жодних дій по реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Тому навіть якщо в межах строку дії договору поруки була предявлена претензія, і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припиняється матеріальне право.

Право банку змінити строк виконання зобовязання за кредитним договором і вимагати дострокового повернення кредиту у разі прострочення позичальником повернення чергової його частини встановлено вищенаведеною частиною 2 ст. 1050 ЦК України.

Таке право кредитора також передбачено пунктом 3.1.3. кредитного договору, згідно з яким банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення заборгованості за цим договором у випадку прострочення сплати чергового платежу по кредиту або процентів за користування кредитом строком понад 2 (два) місяці. Для реалізації цього права банк надсилає письмове повідомлення позичальнику із відповідною вимогою. Після спливу 30 (тридцяти) календарних днів та за умови, що порушення не усунуте, на 31 (тридцять перший) календарний день після отримання позичальником такої вимоги термін повернення кредиту вважається таким, що настав, і позичальник зобовязаний сплатити наявну заборгованість за кредитом у повному обсязі (а. с. 4-6).

Скориставшись своїм правом, ПАТ «Брокбізнесбанк» 8 жовтня 2012 року надіслав позичальнику ОСОБА_3 та поручителю ОСОБА_4 письмову вимогу № 1099/050 про дострокове погашення заборгованості у повному обсязі, зазначивши, що при невиконанні цієї вимоги протягом 30 днів, термін повернення кредиту вважатиметься таким, що настав, і банк має право вжити заходів щодо стягнення наявної заборгованості (а. с. 17).

Таким чином, змінений банком строк виконання зобовязання за кредитним договором у повному обсязі настав 8 листопада 2012 року (через 30 днів після предявлення письмової вимоги) і саме з цього дня почався перебіг шестимісячного строку, протягом якого банк мав право звернутися з позовом до поручителя. Вказаний строк закінчився 8 травня 2013 року, а банк подав до суду позовну заяву 21 липня 2014 року (а. с. 1), тобто після припинення поруки, що є підставою для відмови у позові до поручителя.

У звязку з невідповідністю висновків суду першої інстанції обставинам справи та допущеними ним вищенаведеними порушеннями норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, оскаржене рішення слід скасувати і у відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України ухвалити нове рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника ОСОБА_3 та про відмову у задоволенні позову до поручителя ОСОБА_4.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, що діяла на час подання позовної заяви) за подання до суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становила 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. В даній справі 1 відсоток ціни позову складає 2440,13 грн. (1% від 244013,12).

Оскільки банк не оплатив позовну заяву судовим збором, за правилами ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_3 в дохід держави підлягають стягненню судові витрати за подання позовної заяви в сумі 2440 грн. 13 коп.

У звязку з відмовою в позові банку до поручителя з ПАТ «Брокбізнесбанк» на користь ОСОБА_4 слід стягнути понесені нею та документально підтверджені судові витрати за подання заяви про перегляд заочного рішення в сумі 121 грн. 80 коп. (а. с. 72) та за подання апеляційної скарги в сумі 2684 грн. 14 коп. (а. с. 123), а всього 2805 грн. 94 коп.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду від 10 червня 2015 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» заборгованість за кредитним договором № 66/08 від 6 лютого 2008 року в розмірі 244 013 (двісті сорок чотири тисячі тринадцять) грн. 12 коп.

В позові Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судові витрати в сумі 2 440 (дві тисячі чотириста сорок) грн. 13 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» на користь ОСОБА_4 понесені нею судові витрати в сумі 2 805 (дві тисячі вісімсот пять) грн. 94 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді