Справа № 165/2896/15-ц
Провадження № 2/165/90/16
НОВОВОЛИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2016 року м. Нововолинськ

Нововолинський міський суд Волинської області

в складі головуючого судді Ушакова М.М.,

при секретарі Лубаєвській Л.В.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Нововолинську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Шахта № 1 «Нововолинська» про стягнення заборгованості за авансовими звітами, -

встановив:

Позивач ОСОБА_3 07 грудня 2015 року звернувся до Нововолинського міського суду Волинської області з позовом до Відповідача - Державного підприємства «Шахта № 1 «Нововолинська» про стягнення з відповідача заборгованості за авансовими звітами.

У позовній заяві вказує, що він з 21.02.1983р. працював на шахті № 5 «Нововолинська», а з 01.10.2009р. - на ВП Шахтоуправління «Нововолинське» Державного підприємства «Волиньвугілля» електрослюсарем/слюсарем черговим з ремонту устаткування 5 розряду. 31.01.2014р. він звільнився з роботи за власним бажанням.

Під час роботи на шахті він за власні кошти придбавав матеріали (емальпровід, лак, шини, плівка та інше), які використовував у ремонті та перемотці електродвигунів. Авансові звіти на придбані матеріали та підтверджуючі документи він здавав в бухгалтерію шахти, яка повертала йому витрачені на закупівлю матеріалів кошти. Однак з вересня 2013р. шахта припинила повернення коштів.

Він неодноразово (18.12.2013р.. 24.02.2014р., 29.05.2015р.) звертався до відповідача з вимогами про повернення йому коштів, витрачених на придбання матеріалів для потреб виробництва. Відповідач визнавав його вимоги, видавав довідки про підтвердження заборгованості, призначав перевірки контрольно-ревізійного відділу, який теж підтвердив наявність заборгованості, але гроші не повертав, посилаючись на важкий фінансовий стан підприємства. Листом від 29.05.2015р. відповідач повідомив його, що він є правонаступником ВП Шахтоуправління «Нововолинське» ДП «Волиньвугілля», борг за відзвітованою ним сумою 29123,94грн, в т.ч. 129,10грн. за медогляд визнає, копії документів, що підтверджують оприбуткування матеріалів, придбаних ним за власні кошти, та затверджені звіти надав, але виплатити кошти не може із-за недофінансування та скрутного матеріального стану підприємства.

Станом на день звернення з даним позовом до суду сума боргу становить 29123,94 грн., в т.ч. 28994,84 грн. неповернених підзвітних сум та 129,10 грн. неповернених коштів за медогляд.

Заборгованість підтверджується: товарними чеками, прибутковими ордерами, видатковими накладними, звітами про витрачені ним особисті кошти, тощо.

Відповідно до цивільного законодавства він має право на відшкодування понесених ним витрат в повній сумі.

Посилається на статтю 1158 ЦК України, якою передбачено, що у випадку, коли майновим інтересам іншої особи загрожує небезпека настання невигідних для неї майнових наслідків, особа має право без доручення вчинити дії, спрямовані на їх попередження, усунення або зменшення. Особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, зобов'язана при першій нагоді повідомити її про свої дії. Якщо ці дії будуть схвалені іншою особою, надалі до відносин сторін застосовуються положення про відповідний договір.

В зв'язку з незадовільним фінансовим станом шахти він на прохання керівника за власні кошти придбавав матеріали, необхідні для ремонту та перемотки електродвигунів задля попередження виникнення простоїв на виробництві, а адміністрація шахти оприбутковувала матеріали, затвердила звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, та відшкодувала йому частково їх вартість, отже схвалювала вчинені ним дії.

Тому, вважає, що між ним і відповідачем виникли цивільні правовідносини, до яких застосовується договір доручення. Відповідно до п.2 ч.2 ст.1007 ЦК України довіритель зобов'язаний, якщо інше не встановлено договором, відшкодувати повіреному витрати, пов'язані з виконанням доручення.

Крім цього, зазначає, що ст. 1160 ЦК України передбачено, що особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, має право вимагати від цієї особи відшкодування фактично зроблених витрат, якщо вони були виправдані обставинами, за яких були вчинені дії.

Також покликався на те, що за порушення грошового зобов'язання відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, відповідач має сплатити йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Таким чином відповідач має сплатити йому 3 проценти річних, що становить 1697,11грн. (29123,94грн. х 3% х 709днів з 25.12.2013р. по 04.12.2015р.)

Інфляційні витрати за несвоєчасне повернення коштів, що становить 22542,13грн. (29123грн. х 1,7740305 добуток індесів інфляції з грудня 2013р. по грудень 2015р.).

Просив стягнути з відповідача в його користь 53362,24грн., що становить: 29123,94 грн. - сума боргу; 1697,11грн. - 3% річних; 22542,13 грн. - інфляційні втрати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, з підстав, зазначених в позовній заяві, просив позов задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_2 цивільний позов ОСОБА_1 не визнав повністю, подав до суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що між позивачем і відповідачем виникли трудові відносини і ОСОБА_1 пропустив тримісячний строк звернення до суду без поважних причин, встановлений статтею 233 КЗпП України. У звязку із цим просив в позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Шахта № 1 «Нововолинська» про стягнення заборгованості за авансовими звітами слід відмовити з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що позивача ОСОБА_1 працював у відповідача на посаді електрослюсаря, слюсарем черговим та з ремонту устаткування 5 розряду, 31 січня 2014р. був звільнений з роботи за ст.38 КЗпП України за власним бажанням, згідно наказу №8 від 30.01.2014р. (а.с. а.с. 6-8).

Згідно бухгалтерської довідки від 24.02.2014р. вбачається, що заборгованість ВП «Шахтоуправління «Нововолинське» перед ОСОБА_1 за відзвітованими сумами станом на 24.02.2014 року становить 29123,94грн (в тому числі за медогляд 129,10грн) (а.с. 27), що також підтверджується звітами про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, прибутковими ордерами, видатковими накладними (а.с. 9-23), службовою запискою начальника КРВ (а.с. 25-26), листом відповідача від 29 травня 2015 року (а.с. 29).

Згідно наказу Міністерства Енергетики та вугільної промисловості України №839 від 25.11.2014 «Про створення шляхом виділу ДП «Шахта №1 «Нововолинська» вбачається, що було виділено зі складу Державного підприємства «Волиньвугілля» технічну одиницю «Шахта № 1 Нововолинська» Відокремленого підрозділу «Шахтоуправління «Нововолинське» і створено на її базі Державне підприємство «Шахта № 1 Нововолинська». Встановлено, що ДП «Шахта № 1 Нововолинська» є правонаступником прав та обовязків ДП «Волиньвугілля», повязаних з діяльністю ТО «Шахта № 1 Нововолинська ВП «Шахтоуправління «Нововолинське», згідно з розподільчим балансом, а також у частині забезпечення соціальних гарантій, передбачених Гірничим законом України та Галузевою угодою (а.с.47).

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював у відповідача на посаді електрослюсаря, слюсарем черговим та з ремонту устаткування 5 розряду до 31 січня 2014р. і був звільнений з роботи за ст.38 КЗпП України за власним бажанням, згідно наказу №8 від 30.01.2014р. (а.с. а.с. 6-8).

В судовому засіданні встановлено, що заборгованість відповідача перед позивачем виникла в період часу, коли ОСОБА_1 перебував з відповідачем у трудових відносинах і у звязку із виконанням позивачем ОСОБА_1 посадових обовязків по трудовому договору., в судовому засіданні судом встановлено, що оскільки заборгованість відповідача перед позивачем виникла в період часу, коли ОСОБА_1 перебував з відповідачем у трудових відносинах і у звязку із виконанням позивачем ОСОБА_1 посадових обовязків по трудовому договору, тому суд приходить до висновку що між сторонами виник трудовий спір, порядок вирішення якого врегульовано Кодексом Законів про працю України.

Посилання позивача на те, що між сторонами виникли правовідносини, на які поширюються положення договору доручення суд вважає необґрунтованими, оскільки позивач не надав суду, ні укладеного між сторонами письмового договору доручення, ні довіреності на купівлю позивачем в інтересах відповідача товарно-матеріальних цінностей, як того вимагає стаття 1003 Цивільного Кодексу України.

Необґрунтованим є також посилання позивача на ст. 1160 ЦК України, згідно якої особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, має право вимагати від цієї особи відшкодування фактично зроблених витрат, якщо вони були виправдані обставинами, за яких були вчинені дії.

Так згідно статті 1158 ЦК України якщо майновим інтересам іншої особи загрожує небезпека настання невигідних для неї майнових наслідків, особа має право без доручення вчинити дії, спрямовані на їх попередження, усунення або зменшення.

Позивачем в судовому засіданні не доведено, що інтересам відповідача загрожувала небезпека настання невигідних для нього майнових наслідків, у звязку з чим у позивача була необхідність за власні кошти купувати товарно-матеріальні цінності в інтересах відповідача без доручення відповідача на вчинення вказаних дій.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

В судовому засіданні з матеріалів справи та пояснень позивача встановлено, що він 30 січня 2014 року був звільнений з роботи за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. На день звільнення йому відповідачем не було відшкодовано заборгованості в розмірі 29123,94грн., в тому числі за авансовими звітами - в розмірі 28994,84грн., за медогляд - 129,10грн.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач дізнався про порушення свого права 30 січня 2014 року і саме з цього моменту розпочинається перебіг тримісячного строку звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

В судовому засіданні позивач вказував, що не звертався до суду з позовом у звязку з обіцянкою відповідача виплатити йому вказану заборгованість в добровільному порядку.

Суд вважає, що причини пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду встановленого статтею 233 КЗпП України, на які він покликається не є поважними, а тому підстав для його поновлення суд не вбачає, що є підставою для відмови у позові.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Шахта № 1 «Нововолинська» про стягнення заборгованості за авансовими звітами у звязку із пропуском позивачем тримісячного строку звернення до суду без поважних причин.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, на підставі ст. ст. 233, 234 Кодексу Законів про працю України, -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Шахта № 1 «Нововолинська» про стягнення заборгованості за авансовими звітами відмовити повністю у звязку із пропуском позивачем тримісячного строку звернення до суду без поважних причин.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Волинської області через Нововолинський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий підпис

Згідно з оригіналом

Суддя М.М. Ушаков