УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоТкачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Умнової О.В.,Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Київської області від 10 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати за нею та за відповідачем право власності по Ѕ частині на: автомобіль марки ЗАЗ 10307, державний номер НОМЕР_1, вартістю 70 561 грн; автомобіль марки ВАЗ 2102, державний номер НОМЕР_2, вартістю 12 тис. грн; причіп марки ПГМФ 8302, державний номер НОМЕР_3, вартістю 8 245 грнта моторолер марки КАNUNІ Nostalgia, державний номер НОМЕР_4, вартістю 10 666 грн, а всього на загальну суму 50 736 грн. Також просила суд стягнути з відповідача на її користь 50 736 грн на відшкодування Ѕ частини вартості вказаного майна та сплачені позивачем 900 грн за проведення експертної оцінки колісних транспортних засобів.

Позовні вимоги ОСОБА_6 обґрунтувала тим, що з 06 червня 1997 року вона перебувала з ОСОБА_7 у зареєстрованому шлюбі. На момент подачі позову вони проживають окремо, відповідач створив іншу сім`ю. Зазначила, що під час шлюбу ними за спільні кошти було придбано вказане вище рухоме майно, яке зареєстровано на ім`я відповідача. Згоди щодо поділу такого майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, між сторонам не досягнуто, а тому позивач була змушена звернутися до суду із вказаним позовом, який просила задовольнити.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 10 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 44 736 грн в рахунок відшкодування вартості Ѕ частини спільно нажитого майна подружжя.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 10 серпня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено у справі рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Визнано за ОСОБА_6 та ОСОБА_7 право власності по Ѕ частині, за кожним: автомобіля марки ЗАЗ 10307, державний номер НОМЕР_1; автомобіля марки ВАЗ 2102, державний номер НОМЕР_2; причіпу марки ПГМФ 8302, державний номер НОМЕР_3; моторолера марки КАNUNІ Nostalgia, державний номер НОМЕР_4.

У решті позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судовий збір в розмірі 259 грн 80 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду Київської області від 10 серпня 2015 року і залишити в силі рішення Миронівського районного суду Київської області від 10 квітня 2015 року, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що з 06 червня 1997 року ОСОБА_6 перебувала з ОСОБА_7 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Миронівського районного суду Київської області від 16 лютого 2015 року.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем доведено факт набуття сторонами у справі в шлюбі: автомобіля марки ЗАЗ 10307, державний номер НОМЕР_1; причепа марки ПГМФ 8302, державний номер НОМЕР_3 та моторолера марки КАNUNІ Nostalgia, державний номер НОМЕР_4, загальною вартістю 89 472 грн, які зареєстровані на ім'я відповідача, та які, у відповідності до вимог 60-68, 70 СК України, є об'єктами права спільної сумісної власності подружжя, що належать сторонам у рівних частинах та підлягають поділові між ними.

Щодо спірного автомобіля марки ВАЗ 2102, державний номер НОМЕР_2, то районний суд послався на відсутність доказів зібраних у справі щодо набуття його в шлюбі, а відтак безпідставність позову в частині його поділу, як спільного сумісного майна подружжя.

Ухвалюючи у справі судове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації вартості Ѕ частини спільного сумісного майна подружжя, суд першої інстанції керувався нормами ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України і виходив з того, що позивач згодна на присудження їй відповідної грошової компенсації.

Апеляційний суд визнав такі доводи районного суду безпідставними, встановив, що автомобіль марки ВАЗ 2102, державний номер НОМЕР_2, також є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, що підтверджується довідкою Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування Богуславського, Миронівського та Рокитнянського районів при УДАІ ГУ МВС України в Київській області від 15 січня 2015 року. Так, автомобіль марки ВАЗ 2102, державний номер НОМЕР_2, станом на 15 січня 2015 року зареєстрований за ОСОБА_7 з 06 грудня 2002 року, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі (а. с. 25), і апеляційний суд дійшов висновків, що такий автомобіль також підлягає поділові між сторонами у справі.

Ухвалюючи у справі судове рішення про визнання за сторонами у справі права власності на Ѕ частини спірних транспортних засобів, апеляційний суд послався на те, що спірні транспортні засоби є неподільним майном і грошова компенсація на користь одного з подружжя за половину вартості такого майна може бути присуджена лише у разі внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. А оскільки, жоден із подружжя не вчинив таких дій, колегія суддів апеляційного суду визнала право сторін на ідеальні частки в спірному майні без його реального поділу і залишила таке майно у спільній частковій власності позивача та відповідача.

Повністю з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст. 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

У даному випадку спірним майном є окремих 4 транспортних засоби, а тому висновки апеляційного суду про неможливість їх реального поділу між сторонами у справі, є передчасними.

Крім того, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_6 крім іншого посилалася на норми ст. 364 ЦК України

У ч. 3 ст. 370 та ч. 2 ст. 364 ЦК України зазначено, що співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої компенсації вартості його частки.

Враховуючи неподільність спірних транспортних засобів як окремих об'єктів власності, а також, те що позивач заявляла вимоги саме про стягнення грошової компенсації, що свідчить про наявність її згоди на компенсацію, і те, що права власника фактично здійснюються лише відповідачем у справі, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про неможливість стягнення з відповідача на користь позивача суми грошової компенсації.

Таким чином, апеляційний суд невірно застосував положення ч. 1 ст. 71 СК України згідно якої майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, помилково застосував положення ч. 2 цієї статті, вважаючи загальну масу майна, що підлягає поділові в даному випадку, неподільною річчю. Не надано апеляційним судом і підставам позову та його правовому обґрунтуванню, зокрема ст. 364 ЦК України.

Слід зазначити, що матеріали справи містять заяву відповідача у якій він частково погоджувався сплатити позивачеві грошову компенсацію, а тому, апеляційний суд мав належним чином з'ясувати його позицію та можливість застосування ч. 5 ст. 71 СК України (а. с. 46).

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено, характеру правовідносин між сторонами у справі не визначено, оспорюване рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 10 серпня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька В.М. Колодійчук О.В. Умнова І.М. Фаловська