АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2289/16 Справа № 202/5088/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05 червня 2015 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі ПАТ «А-Банк») про стягнення заборгованості, мотивуючи тим, що 18 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №DNU0AE00000064, згідно умов якого останній отримав у кредит грошові кошти в розмірі 13.600 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 18 червня 2012 року.

Вказували, що з метою забезпечення виконання зобовязань за даним кредитним договором 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «А-Банк» укладено договір поруки №167.

Зазначали, що банк умови кредитного договору від 17 травня 2007 року виконав у повному обсязі.

Посилаючись на те, що всупереч умовам кредитного договору відповідач ОСОБА_2 у повному обсязі не виконує свої зобовязання по поверненню кредиту, не здійснює чергові погашення, чим порушує взяті на себе зобовязання, передбачені умовами кредитного договору, внаслідок чого станом на 07 жовтня 2011 року утворилась заборгованість у розмірі 29.946 доларів СЩА 91 цент, що станом на момент звернення до суду еквівалентно 238.757 грн.73 коп., з яких: 14.875 доларів США 41 цент заборгованість за кредитом; 9.209 доларів США 55 центів заборгованість по процентам за користування кредитом; 368 доларів США 28 центів заборгованість по комісії за користування кредитом; 5.493 долари США 65 центів пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором, а тому просили стягнути з відповідачів солідарно 10.000 грн., а решту заборгованості стягнути з ОСОБА_2

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05 червня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне зясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом позивач повідомлений належним чином у відповідності до вимог ст.76 ЦПК України, а відповідач ОСОБА_2 через оголошення у пресі, відповідно до вимог ст.74 ЦПК України, що стверджується публікацією відповідного оголошення в газеті «Вісті Придніпровя» №35 (1734) від 17 травня 2016 року на сторінці 10.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2)чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3)які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4)яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 18 червня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №DNU0АЕ00000064, згідно з умовами якого банк надав останньому кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 13.600 доларів США на купівлю автомобіля, а також 4.340 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору та винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 136 доларів США від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 10,08% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Період сплати визначено з 21 по 28 число кожного місяця з кінцевим терміном повернення 18 червня 2012 року (т.1 а.с.9-11).

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч.1 ст.546 ЦК України).

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань відповідача ОСОБА_2 за кредитним договором між банком та відповідачем ПАТ «А-Банк» було укладено договір поруки №167 від 20 жовтня 2010 року (т.1 а.с.7-8).

У звязку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 07 жовтня 2011 року утворилась заборгованість у розмірі 29.946 доларів СЩА 91 цент, що станом на момент звернення до суду еквівалентно 238.757 грн.73 коп., з яких: 14.875 доларів США 41 цент заборгованість за кредитом; 9.209 доларів США 55 центів заборгованість по процентам за користування кредитом; 368 доларів США 28 центів заборгованість по комісії за користування кредитом; 5.493 долари США 65 центів пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором.

Залишаючи позовні вимоги банку без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором у заставу був наданий автомобіль марки PEUGEOT 307 XR, реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить ОСОБА_2 і який, відповідно до акту прийому автомобіля від 06 листопада 2009 року, був переданий відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» в рахунок погашення заборгованості та реалізований в квітні 2010 року банком (т.1 а.с.88), а позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження розрахунку суми заборгованості за кредитним договором з урахуванням суми, отриманої від реалізації автомобіля, та збільшення тіла кредиту після реалізації автомобіля.

Однак, погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них через неправильне застосування норм матеріального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, що у відповідності до ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Відповідно до положень ст.ст.526,527,530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Нормами ст.ст.553,554 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок як позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ст. 1054 ЦК України, обовязком позичальника за кредитним договором є зокрема повернення кредиту та сплата процентів за користування ним.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом (ст.ст.610,612 ЦК України).

Відповідно до ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За змістом статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Колегія звертає увагу, що відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Звертаючись до суду з даними вимогами позивачем було надано копію кредитного договору №DNU0АЕ00000064 від 18 червня 2007 року.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обовязок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Колегією суддів ухвалою від 02 березня 2016 року було витребувано від позивача деталізований розрахунок заборгованості за кредитним договором №DNU0АЕ00000064 (т.1 а.с.255-256), який також було надано (т.2 а.с.23-192).

З деталізованого розрахунку вбачається, що відповідач ОСОБА_2 18 червня 2007 року отримав кредитні кошти у загальному розмірі 17.940 доларів США, оплати здійснював нерегулярно та у меншому, від визначеного кредитним договором, розміру, з липня 2008 року погашення кредиту припинив.

Матеріалами справи підтверджується той факт, що ОСОБА_2 у заставу був наданий автомобіль марки PEUGEOT 307 XR, реєстраційний номер НОМЕР_1, який належав йому і який, відповідно до акту прийому автомобіля від 06 листопада 2009 року, був переданий ним банку в рахунок погашення заборгованості та реалізований в квітні 2010 року за 2.775 доларів США 32 центи.

З деталізованого розрахунку заборгованості вбачається, що грошові кошти за проданий автомобіль були 06 квітня 2010 року зараховані на погашення пені, комісії та відсотків (т.2 а.с.24).

Втім, суми від продажу автомобіля не вистачило для повного погашення заборгованості за кредитом.

Таким чином, станом на 08 жовтня 2013 року відповідачем ОСОБА_2 було допущено заборгованість в розмірі 29.946 доларів СЩА 91 цент, що станом на момент звернення до суду еквівалентно 238.757 грн.73 коп., з яких: 14.875 доларів США 41 цент заборгованість за кредитом; 9.209 доларів США 55 центів заборгованість по процентам за користування кредитом; 368 доларів США 28 центів заборгованість по комісії за користування кредитом; 5.493 долари США 65 центів пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором.

Колегія суддів приходить до висновку, що до стягнення з відповідача ОСОБА_2С підлягає заборгованість за кредитом в розмірі 14.875 доларів США 43 центи, що еквівалентно 118.557 грн.17 коп.; заборгованість по відсоткам за користування кредитом в розмірі 9.209 доларів США 55 центів, що еквівалентно 73.400 грн.11 коп.; заборгованість по комісії в розмірі 368 доларів США 28 центів, що еквівалентно 2.935 грн.19 коп., згідно наданого деталізованого розрахунку та в межах позовних вимог за курсом долара на час звернення з позовом 07 грн.97 коп. за 01 долар США.

Стосовно позовних вимог банку, заявлених в частині стягнення пені у розмірі 5.493 долари США 65 центів, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно зі ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Такими випадками є ст.193, ч.4 ст.654 ЦК України, Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16 квітня 1991 року, Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93, Закону України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 23 вересня 1994 року.

Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити у грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань»).

Таким чином, максимальний розмір пені повязаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовим рішенням лише у національній валюті України гривні.

Такі висновки відповідають правовим позиціям Верховного Суду України, висловленим у постановах від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 та від 01 квітня 2015 року у справі №3-29гс15, які відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковими до застосування.

Цей розрахунок має бути здійснений на час обчислення пені з урахуванням дати невиконаного грошового зобовязання.

В п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14 зазначено, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання.

На підставі викладеного судова колегія вважає, що до стягнення з відповідача ОСОБА_2 підлягає пеня у розмірі 43.784 грн.39 коп.

Стосовно вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості з ПАТ «А-Банк» за договором поруки слід зазначити, що згідно ст.16 ЦПК України не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч.2 ст.118 ЦПК України позивач має право обєднати в одній позовній заяві кілька вимог, повязаних між собою.

Відповідно до розяснень, викладених в абзаці 1 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст.124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за ч.ч.1 і 2 ст.15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (ст.17) або ГПК України (ст.1,12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року розяснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути обєднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно повязані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке обєднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Такий же висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі №6-745ц15.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05 червня 2015 року з ухваленням по справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та закриття провадження по справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «А-Банк».

Відповідно до ст.88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» необхідно стягнути понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4.903 грн.61 коп.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05 червня 2015 року скасувати.

Позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 24.453 долара США 26 центів, що еквівалентно 194.892 грн.47 коп., та 43.784 грн.39 коп., яка складається з: 14.875 доларів США 43 центів - заборгованість за кредитом, що еквівалентно 118.557 грн.17 коп.; 9.209 доларів США 55 центів, що еквівалентно 73.400 грн. 11 коп., - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 368 доларів США 28 центів, що еквівалентно 2.935 грн.19 коп., - заборгованість по комісії; та 43.784 грн.39 коп. - пеня за порушення строків виконання зобов'язань.

В іншій частині позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відмовити.

Провадження по справі в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» закрити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати по справі у розмірі 4.903 грн.61 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

ОСОБА_3