АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/5340/16 Головуючий 1 інст. Караченцев І.В.
Справа № 635/86/16-ц Доповідач - Кісь П.В.
Категорія:спори, повязані із застосуванням Закону України «Про захист прав споживачів»
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2016 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого Кіся П.В.,

суддів: - ОСОБА_1,

- ОСОБА_2,

за участю секретаря Сементовської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 06 червня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про поновлення порушеного права споживача та зобовязання повернути стягнуті кошти та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

11.01.2016 р. ОСОБА_3 звернувся до з позовом до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі по тексту - АТ «Ощадбанк») та просив в порядку поновлення порушеного права зобовязати відповідача повернути 3 гривні незаконно стягнутих коштів та стягнути моральну шкоду за порушення прав споживача, розмір якої визначити судом, та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначав, що між ним і ПАТ «Харківгаз ЗБУТ» 08.12.2015 р. укладено типовий договір про надання населенню послуг з газопостачання, за ст. 11 якого він повинен здійснювати оплату шляхом перерахування коштів на поточний рахунок із спеціальним режимом використання № 4851, з якого в установленому законом порядку здійснюється розподіл коштів між відповідними субєктами ринку газу, в тому числі на поточний рахунок газорозподільного підприємства.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Порядку «Про забезпечення проведення розрахунків за спожитий природний газ", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 792 від 30.09.2015 р. (надалі Порядок, затверджений Постановою № 792), оплата послуг приймання платежів від побутових споживачів банківськими установами та підприємствами поштового зв'язку здійснюється газопостачальними підприємствами виключно з їх поточних рахунків, які не є поточними рахунками із спеціальним режимом використання, у розмірі, що не перевищує 0,3 відсотка загальної суми коштів, що надійшли від побутових споживачів на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті газопостачальним підприємством. На думку позивача, відповідно до Порядку, затвердженого Постановою № 792, він, як побутовий споживач, повинен сплачувати за використаний газ на встановлений йому газорозподільним підприємством рахунок, без будь якої сплати коштів банківській установі за надання йому банком послуги по зарахуванню вказаних коштів на вказаний рахунок газорозподільного підприємства.

30.12.2015 р. ОСОБА_3 прийшов до філії АТ «Ощадбанк» в сел. Високий по вул. 1 Травня, 1 і подав платіжну квитанцію на сплату 1620 грн. 00 коп. за отримання послуг з газопостачання, стосовно перерахування коштів на рахунок № 4851. Касиром філії АТ «Ощадбанк» - ОСОБА_4, було запропоновано позивачу сплатити 3 грн. 00 коп. комісії за послуги з перерахування вказаних 1620 грн. 00 коп. На питання позивача про підстави для сплати вказаних 3 грн. 00 коп. касир ОСОБА_4 повідомила про наявність на стенді приміщення філії відповідного листа, на якому було написано, що "з 26 листопада 2015 року при сплаті послуги за газопостачання береться комісія у розмірі 3 грн. за кожен платіж", на підставі якого нормативного документу було написано такий лист касир ОСОБА_4, не пояснила, у звязку із чим він відмовився від сплати зазначених 3 грн. 00 коп., тоді касир ОСОБА_4 в категоричній формі відмовилась приймати платіж у позивача.

За поясненнями позивача, під тиском касира ОСОБА_4 він був змушений сплатити вказані 3 грн. 00 коп., на що йому було видано квитанцію, в якій не було визначено призначення платежу.

Він вважає, що касир філії АТ «Ощадбанк»- ОСОБА_4, вимогою сплатити 3 грн. 00 коп. за перерахування коштів на вказаний рахунок і відмовою приймати платіж без зазначеної комісії, а також не належним оформленням квитанції, на його думку, порушила вимоги абз. 3 ч. 2 ст. 17, п. 2 ч. 1 ст. 19, п. 7 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» і його права позивача, у звязку із чим йому було завдано моральної шкоди. Окрім цього, ОСОБА_3 посилається на п.п. 2, 5, 6 ч. 1 ст. 4 «Про захист прав споживачів», яка передбачає право споживача на належну якість обслуговування, відшкодування завданої шкоди порушенням прав споживача та звернення до суду за захистом права.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 06 червня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що в порядку доказів він надав до суду відповідні квитанції, як документи що свідчать про те, що з нього незаконно стягнули кошти за послугу яка повинна оплачуватись іншим чином та перешкоджали виконати договірні обов'язки перед ТОВ «Харківгаз ЗБУТ».

Що до визначення розміру моральної шкоди, він зазначав, що цей розмір не може бути розрахований на документах, тому що представляє абстрактне, а не арифметичне поняття, але який згідно ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 23 ЦК України, суд визначає при розгляді позовних вимог, якщо вважає їх обґрунтованими і задовольняє.

При розгляді справи в суді першої інстанції додатково надавались пояснення, в яких зазначалось, що на підставі ст. 9, ст. 13, ст. 25 п.5 Правил побутового обслуговування населення, які затверджено Постановою Кабінету Міністрів України №313 від 16.05.1994 року та Положення про форму та зміст розрахункових документів, що затверджено Наказом ДПАУ №614 від 01.12.2000 року на вимогу Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» квитанція АТ «Ощадбанку» від 30.12.2015 року, щодо надання послуги у розмірі 3 гривен, де призначення платежу «Комиссия с пл» не є розрахунковим документом і вказує на відсутність укладеної між ним та АТ «Ощадбанком» угоди про надання послуги.

Крім того, надавались докази порушення прав споживача, з посиланням на конкретні положення нормативної бази, які були підкріплені доказами. Але рішення суду містить з цього приводу часткове перелічення виказаних обставин, але не містить мотивації їх не визнання та відхилення.

Рішення суду не містить мотивації щодо прийняття доказів представника AT «Ощадбанку», а тільки містить перелік її висловлювань щодо незаконності моїх вимог, які не обґрунтовані ні доказами, ні відповідною нормативною базою.

Рішення суду не містить підстав прийняття пояснень представника AT «Ощадбанку» щодо відсутності договору з газовим господарством, які б урегулювали проведення операцій безкоштовно для населення (мається на увазі щодо відрахування 0.3 % з суми платежу, що затверджено Кабміном України). Ці пояснення не перевірені судом на доказах щодо наявності чи відсутності означених договорів. І між тим суд першої інстанції ставить йому «в провину» не надання доказу у вигляді підтвердження факту укладення договору між АТ «Ощадбанк» та газопостачальним підприємством щодо відрахування 0.3% від суми платежу з наданої послуги газопостачання. При тому суд не звертає уваги що такий договір не знаходиться в моїй власності і до його укладення чи не укладення я відношення не можу мати.

В рішенні суду є посилання на законність прийнятого рішення Комітетом тарифної та продуктової політики AT «Ощадбанку» при тому не зважаючи на те, що таке рішення суперечить постанові Кабінету міністрів України і прийнято в супереч цій постанові Кабінету міністрів України. Тобто суд визначає новий орган влади в Україні, Комітет AT «Ощадбанку», рішення якого повинні виконуватись на території України на рівні Законів що прийняті Верховною Радою України і мають вищу юридичну силу ніж Постанови Кабінету міністрів України.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Матеріалами справи підтверджується, що згідно з квитанцією філії АТ «Ощадбанк» від 30.12.2015 р. ОСОБА_3 оплатив кошти у розмірі 1620 грн. 00 коп. за отримання послуг з газопостачання шляхом перерахуванням на рахунок № 4851. Також, окремою квитанцією сплачено 3 грн. де в призначенні платежу зазначено: «Комиссия с пл.»

Відповідно до положень, закріплених у ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

За положенням ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.

При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться:

1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції;

2) вживання образливих або загрозливих висловів;

3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача;

4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб'єктом господарювання;

5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії.

5. Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики:

1) створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати;

2) здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла;

3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача;

4) вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання.

Перелік форм агресивної підприємницької практики не є вичерпним.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Суб'єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством (ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Тобто, ОСОБА_3 будучи вільним у своєму виборі фінансової установи і у відповідності до вимог ст. 202, 203 ЦК України обрав для себе фінансову установу, яка надавала відповідні фінансові послуги на запропонованих вказаним банком умовах і таким чином, сторони погодили між собою умови правочину.

Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що АТ «Ощадбанк» своїми діями ввели позивача в оману, або примусили його звернутись саме до відділення АТ «Ощадбанк» для здійснення оплати послуг з газопостачання, які б підтверджували агресивну підприємницьку діяльність з боку АТ «Ощадбанк», що передбачена ч. 4 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» зокрема, не зазначено, в чому полягало докучання або неналежний вплив, які мали істотно вплинути на свободу вибору або поведінку позивача.

Відповідно ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», яка визначає банківські операції, види та підстави їх здійснення, встановлено, що комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях.

Отже, зобовязання банку щодо здійснення розрахункових банківських операцій відповідно до ст. 1071 Цивільного кодексу України, та банківських правил здійснюються за розпорядженням клієнта та за комісійну винагороду, що встановлюється банком самостійно.

Відповідності до ст. 47, ч.6 ст. 49, ч.2 ст. 53 Закону банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях.

Тарифи на розрахунково-касове обслуговування, які надаються банком клієнтам, встановлено згідно з чинним законодавством України, нормативними документами Національного банку України, Статутом банку та з урахуванням міжнародних правил, угод та практики. Банк має право доповнювати Тарифи або змінювати їх з подальшим оприлюдненням їх за допомогою зовнішнього сайту Банку, дошки інформації на точках продажу та ін.

Відповідно до ст. 44 Закону України «Про банки і банківську діяльність» для забезпечення заходів з метою управління ризиками банки самостійно вирішують і створюють постійно діючі комітети, зокрема, тарифний комітет, який щомісячно аналізує співвідношення собівартості послуг та ринкової конкурентоспроможності діючих тарифів, відповідає за політику банку з питань операційних доходів.

Відповідно до п. 35 Статуту АТ «Ощадбанк» до компетенції правління Банку (орган управління Банку - п.32 Статуту) належить затвердження порядку встановлення процентних ставок за активними і пасивними операціями, розмірів комісійних та інших винагород за послуги та/або встановлення таких процентних ставок, розмірів комісійних та інших винагород.

Відповідно до п. 1.2, 1.3 Положення про комітет тарифної та продуктової політики АТ «Ощадбанк», затвердженого постановою правління АТ «Ощадбанк» від 28.09.2012. №528 (зі змінами внесеними постановою правління від 19.05.2014. №303) - Комітет тарифної та продуктової політики АТ «Ощадбанк» (далі - КТПП) є постійно діючим колегіальним робочим органом, створеним правлінням Банку. Основні завдання КТПП полягають у забезпеченні проведення зваженої цінової політики Банку з метою досягнення стратегічних цілей та виконання поточних планів діяльності в частині розвитку, вдосконалення номенклатури та асортименту банківських продуктів і послуг, а також шляхів їх просування на ринку. КТПП є органом, якому делеговано повноваження правління Банку з визначення тарифної та продуктової політики Банку в частині встановлення розмірів комісійних та інших винагород щодо банківських продуктів і послуг (операцій).

До функцій КТПП належить затвердження тарифів установ Банку, встановлення вартості послуг, розгляд пропозицій та прийняття рішень щодо втілення політики Банку з питань операційних доходів (п. 2.2.1., 2.2.2., 2.2.3. Положення). Організаційною формою роботи КТПП є засідання (п. 4.1.). Прийняті Комітетом рішення щодо встановлення й/або зміни тарифів оформляються у вигляді Протоколу засідання Комітету (п.6.1.).

Відповідно до п. 1.7. Положення, рішення КТПП, прийняті в межах його компетенції, є обовязковими для виконання всіма структурними підрозділами та установами Банку. Посадові особи Банку несуть персональну відповідальність за належне здійснення комерційної діяльності в межах тарифної та продуктової політики, визначеної/затвердженої рішеннями КТПП.

З метою виконання рішення КТПП (протокол № 48 від 20.11.2015.) - введено в дію з 20.11.2015 року зміни до чинної редакції Тарифів за послуги установ АТ «Ощадбанк» - приймання платежів від фізичних осіб, якими введено комісію у розмірі 3,00 грн. за платіж за п. 1.1.8.15. приймання платежів за спожитий природний газ на користь газопостачальних підприємств та їх структурних підрозділів.

Ці зміни введені в звязку з потребою приведення тарифів операцій (послуг) у відповідність з вимогами Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Таким чином, операція щодо приймання платежів від фізичних осіб за спожитий природний газ на користь газопостачальних підприємств є окремою банківською операцією, що здійснюється за комісійну винагороду, яка встановлюється банком самостійно, як оплата за послуги банку, що розраховується під час проведення відповідної фінансової операції.

Відповідно до рішення Комітету тарифної та продуктової політики АТ «Ощадбанк» (витяг з проколу №48 від 20.11.2015.) розрахунок собівартості операції з приймання платежів від населення станом на 01 жовтня 2015 року разом з службовою запискою Департаменту роздрібного бізнесу №11/3- 30/2374/1 від 20.11.2015. «Про внесення питання на розгляд КТПП АТ «Ощадбанк», якими обґрунтовується встановлення тарифу за послугу банку - приймання платежів за спожитий природний газ на користь газопостачальних підприємств та їх структурних підрозділів у розмірі 3,00 грн. за платіж (п. 1.1.8.15.) та затвердження тарифу для обслуговування газопостачальних підприємств та їх структурних підрозділів з якими укладені договори з приймання платежів від побутових споживачів установами АТ «Ощадбанк» на рівні 0,3% від загальної суми коштів, що надійшли від побутових споживачів на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті газопостачальним підприємствам.

Таким чином, на момент вчинення позивачем оплати коштів в установах АТ «Ощадбанк» діяли затверджені постановою правління АТ «Ощадбанк» від 16.04.2009 року № 124 зі змінами та доповненнями (останні зміни та доповнення затверджено протоколом КТПП від 12.05.2016.№14) - Тарифи за послуги установ АТ «Ощадбанк».

Крім того, апелянтом безпідставно зазначалось, що АТ «Ощадбанк» порушило абз. 3 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів», яким передбачено заборону обмеження на використання споживачем електронних платіжних засобів, оскільки ОСОБА_3 не надано доказів, що він намагався скористатись будь-яким електронним платіжним засобом (таким як банківська картка) і що АТ «Ощадбанк» обмежило його право у можливості скористатись будь-яким електронним платіжним засобом.

Згідно вимог ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги, щодо невідповідності висновків суду обставинам справи, до уваги не приймаються як такі, що не відповідають матеріалам справи, не підтверджені доказами, а тому підлягають відхиленню.

Згідно вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги і залишає рішення без змін, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 06 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий П.В. Кісь

Судді: О.А. Кружиліна

ОСОБА_2