ухвала

іменем україни

06 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Мартинюка В.І., Ситнік О.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування Черкаської міської ради, про розподіл майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 26 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що 24 жовтня 2013 року між нею та ОСОБА_5 був укладений шлюб. Під час шлюбу у них народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач вказувала, що сторони повністю ведуть окремі господарства та живуть окремим життям, в зв'язку з чим до Придніпровського районного суду м. Черкаси було подано позовну заяву про розірвання шлюбу з відповідачем.

У період шлюбу, а саме 25 квітня 2014 року подружжям спільними зусиллями та за спільні кошти було придбано майно у вигляді трьохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Договір купівлі продажу квартири від 25 квітня 2014 року № 742, який посвідчений приватним нотаріусом Черкаською міського нотаріального округу Корчемною М.В. було укладено за домовленістю між подружжям на ім'я ОСОБА_5 оскільки сторони перебували в офіційному шлюбі, були єдиною родиною, вели спільне господарство та мали спільний бюджет.

У спірній квартирі проживають сторони, а також неповнолітня дитина.

Позивач вказує, що сторони не змогли в добровільному порядку домовитися про порядок поділу сумісно набутого майна у вигляді квартири, у зв'язку з чим вона змушена звертатися до суду та з урахуванням уточнення позову просила суд постановити рішення, яким визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири, що розташована по АДРЕСА_1.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 26 січня 2016 року, позовні вимоги задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину спільного майна подружжя, а саме на Ѕ частину трьохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину спільного майна подружжя, а саме на Ѕ частину трьохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати, що складаються з судового збору в розмірі 1 112,55 грн.

Достягнуто з ОСОБА_5 в прибуток держави судовий збір в розмірі 669,87 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суди попередніх інстанцій виходили з того, що на час придбання квартири 25 квітня 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували в офіційному шлюбі, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, а тому квартира за АДРЕСА_1 придбана саме за спільні кошти подружжя і є їх спільною сумісною власністю.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не було встановлено факту спільного джерела коштів для придбання квартири, спільної праці, спільної участі у придбанні квартири, а тому висновок про те, що квартира є спільним сумісним майном є помилковим спростовуються матеріалами справи.

Так, як встановлено судами попередніх інстанцій, розпискою від 02 вересня 2013 року ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_8 кошти в сумі 30 тисяч доларів США з метою придбання квартири за АДРЕСА_1.

Проте, як вбачається із умов попереднього договору, який укладений 03 квітня 2014 року, тобто набагато пізніше після написання ОСОБА_5 розписки, сторони даного договору (ОСОБА_9 та ОСОБА_5) досягли попередньої згоди щодо укладення в строк до 31 травня 2014 року та належного оформлення договору купівлі-продажу нерухомого майна у вигляді квартири АДРЕСА_1, що спростовує твердження відповідача щодо запозичення коштів саме на придбання спірного житла.

Крім того, спірна квартира була придбана за ціною, яка вдвічі перевищує грошову суму, зазначену ОСОБА_5 в розписці від 02 вересня 2013 року.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Указана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15.

Судами попередніх інстанцій правильно застосовано ст. 60 СК України та встановлено джерело набуття майна, мету, що дозволило зробити висновок про правовий статус спільної власності подружжя.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 26 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко В.І. Мартинюк О.М. Ситнік