Справа № 461/9456/15 Головуючий у 1 інстанції: Котельва К.О.
Провадження № 22-ц/783/1386/16 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 17 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ЛМКП «Львівводоканал» про відновлення порушеного права споживача, -

в с т а н о в и л а:

27 серпня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить ухвалити рішення на захист його (споживача) порушеного права та волевиявлення - для одержання ним послуги водопостачання безпосередньо через ЛМКП «Львівводоканал» без посередників та продавців, господарською діяльністю яких не є водопостачання та водовідведення, а також про укладення договору на послуги в натурі з виробником ЛМКП «Львівводоканал» та їх оплату на основі передбаченого типовим договором та нормами ст. ст. 19 та 22 Закону України від 10.02.2002 року № 2911-ІІІ «Про питну воду та питне водопостачання» та Закону України від 20.04.2000 року «Про природні монополії», ст. ст. 19, 20, 21, 26, 29, 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до Конституції України основну відповідальність щодо захисту споживачів покладено на державу. ЛМКП «Львівводоканал» відмовляється виконувати діючі норми законодавства. 03 листопада 2015 року до участі у справі допущено співпозивачем ОСОБА_3.

Оскаржуваною ухвалою провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ЛМКП «Львівводоканал» про відновлення порушеного прав споживача - закрито.

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_2, вважає, що така постановлена з порушенням норм процесуального і матеріального права. Зазначає, що відповідно до рекомендацій висловлених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 червня 2009 року «Про застосування цивільно-процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі досудового розгляду» при з'ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов'язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом, зокрема ст. 61 ЦПК України. У деяких випадках тягар доказування регулюється нормами матеріального права. Суд першої інстанції не взяв до уваги те, що в основу звернення до суду з позовом було покладено два судових рішення, які набрали законної сили, а саме: рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 вересня 2011 року у справі № 2-446/11 та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30 квітня 2014 року у справі № 461/11770/13, та не встановив того факту, що перше рішення не виконано і знаходиться на даний час на виконанні, а тому існують перешкоди для набуття права повноцінного споживача. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 30 квітня 2014 року не вирішено спір по суті, а лише змінено рішення Галицького районного суду м. Львова. Суд першої інстанції проігнорував те, що законодавчою підставою для звернення до суду з цим позовом є Закон України «Про захист прав споживачів», який містить імперативну вимогу про укладення договору виключно з підприємствами, господарською діяльністю яких є водопостачання. Оскаржувана ухвала порушує гарантоване право на судовий захист прав споживача. Просить суд скасувати ухвалу суду першої інстанції, забезпечити дотримання та виконання норми ст. 42 Конституції України і обмежити зловживання монопольним становищем ЛМКП «Львівводоканал» шляхом постановлення окремої ухвали.

Сторони в судове засідання не з'явились, хоча належним чином у відповідності до вимог ст. 74 ЦПК України були повідомлені про день і час судового засідання, тому відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи, який відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України здійснюється без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

Суд першої інстанції закриваючи провадження у справі, виходив із неможливості повторного розгляду судом заявлених ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вимог, оскільки вже було ухвалено рішення, яке набрало законної сили, з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Проте погодитись з такими висновками суду першої не можна.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відповідно до наведеної норми суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-1133цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

З рішень Галицького районного суду м. Львова від 11 лютого 2014 року та Апеляційного суду Львівської області від 30 квітня 2014 року вбачається, що предметом позову ОСОБА_4 та ОСОБА_3, який вони пред'явили у 2013 році, є зобов'язання Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» укласти з ними договір на водопостачання та водовідведення (а.с. 11-12).

Як вбачається з позову, який подано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до суду першої інстанції у 2015 році, предметом позову є укладення договору на послуги в натурі з виробником ЛМКП «Львівводоканал» та їх оплату на основі передбаченого типовим договором та нормами ст. ст. 19 та 22 Закону України від 10.02.2002 року № 2911-ІІІ «Про питну воду та питне водопостачання» та Закону України від 20.04.2000 року «Про природні монополії», ст. ст. 19, 20, 21, 26, 29, 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (а.с. 1-6).

Крім того, районним судом не було враховано, що предметом даного позову було не тільки укладення відповідачем з позивачами договору на послуги в натурі з виробником ЛМКП «Львівводоканал», а й одержання ними послуги водопостачання безпосередньо через ЛМКП «Львівводоканал» без посередників та продавців, господарською діяльністю яких не є водопостачання та водовідведення, і відповідно, в цій частині, судові рішення раніше не ухвалювались, тобто підстави та предмет позову є відмінними від попередньої справи, отже тотожності позовних вимог не було.

Тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про закриття провадження у даній справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, а, відтак, допустив порушення норм процесуального права, які згідно із п. 4 ч. 1 ст. 311 ЦПК України є підставою для скасування ухвали районного суду з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Щодо вимог апелянта - обмежити зловживання монопольним становищем ЛМКП «Львівводоканал» шляхом постановлення окремої ухвали, то підстав для постановлення такої колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 304 , 305 ч. 2, 307 ч. 2 п. 4, 311 ч. 1 п. 3, 313, 314 ч. 1 п. 2, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 17 грудня 2015 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, касаційному оскарженню в силу ст. 324 ЦПК України не підлягає, оскільки не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.