Справа № 362/2693/15-ц Головуючий у І інстанції Ковбель М. М.
Провадження № 22-ц/780/2505/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 08.06.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

08 червня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Голуб С.А.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.

при секретарі Дрозда Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до приватного сільськогосподарського підприємства «Світанок» про визнання договору оренди припиненим і зобовязання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2015 року позивач предявив в суді названий позов, посилаючись на те, що 01 березня 2010 року між ним та ПСП «Лосятинське», яке в подальшому було припинено шляхом приєднання до ПСП «Агрофірма «Світанок», було укладено договір оренди землі № 217. За умовами договору ПСП «Лосятинське» прийняло від позивача в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 2,45 га, розташовану на території Лосятинської сільської ради Васильківського району Київської області, що належить йому на праві приватної власності.

Договір укладений на 5 років. Позивач вважав, що 01 березня 2015 р. закінчився строк, на який був укладений договір оренди і тому 01березня 2015 року і повторно 24 квітня 2015 року направив орендарю лист-повідомлення про заперечення у поновленні договору оренди земельної ділянки. Однак відповідач не повернув земельну ділянку позивачу, тому він просив суд визнати вказаний договір оренди припиненим з 01 березня2015 року, зобовязати орендаря повернути належну йому земельну ділянку .

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 січня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Позивач оскаржив рішення суду в апеляційному порядку через недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції порушив та неправильно застосував норми матеріального права: ч.1 ст. 251. ч.1 ст. 254, ч.1 ст. 638, ч.2 ст. 672 ЦК України, ч.1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі», що призвело до неправильного вирішення справи. Неправильність висновків суду полягала в тому, що суд безпідставно вважав, що строк дії договору оренди необхідно обчислювати з моменту його державної реєстрації. Натомість позивач доводив, що цей строк обчислюється з моменту підписання, тобто укладання договору.

Просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 березня 2010 року між ОСОБА_2 і ПСП «Лосятинське» (правонаступником якого є Приватне сільськогосподарське підприємство "Агрофірма "Світанок") було укладено договір оренди землі № 217, відповідно до умов якого останній прийняв від ОСОБА_2 в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 2,45 га, розташовану на території Лосятинської сільської ради Васильківського району Київської області, що належить позивачу на підставі державного акта на право власності на землю серії Р2 №400155 від 28 серпня 2003 року.

01 березня 2010 року між сторонами підписано Акт приймання-передачі землі в оренду, який підтверджує факт передачі орендодавцем і прийняття орендарем в тимчасове користування земельної ділянки за умовами укладеного між ними договором оренди.

Згідно п. 8 договору оренди, зазначений договір укладено на п'ять років.

Відповідно до пункту 41 спірного договору оренди земельної ділянки цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Встановивши вказані обставини, суд визначив, що договір набув чинності лише з моменту його державної реєстрації, а тому прийшов до висновку про те, що саме з дати державної реєстрації він є укладеним та з цієї дати обраховується строк його дії. Однак при цьому суд взагалі не встановлював обставини щодо дати такої державної реєстрації договору оренди. Також суд не встановлював обставини, на які посилався позивач, щодо повідомлення ним відповідача про свою відмову на продовження дії договору оренди.

Обґрунтовуючи свої висновки щодо відмови у задоволенні позову, суд першої інстанції у рішенні навів мотиви з яких він виходив відступаючи від правової позиції, висловленої Верховним судом України у справі №6-162цс13 від 19 лютого 2014 року. Так суд першої інстанції виходив з того, що із змісту постанови Верховного Суду України № 6-162цс13 від 19 лютого 2014 року вбачається, що спір виник з приводу того, що на час укладення спірного договору статтею 15 Закону України «Про оренду землі» не було передбачено такої істотної умови для цих договорів, як умова передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки . Такою істотною умовою статтю 15 Закону України «Про оренду землі» було доповнено Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву», тобто після підписання договорів.

Таким чином, висновки, які містяться в зазначеній постанові Верховного Суду України, на думку суду першої інстанції, стосуються інших правовідносин, а саме щодо визначення переліку істотних умов, які визначаються у договорі оренди землі відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі».

Разом з тим, у вказаній постанові Верховного Суду України також зроблено інший висновок згідно з яким цивільні права та обовязки на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Правомірність зазначеної позиції підтверджується й тим, що з 01 січня 2013 року із Закону України «Про оренду землі» виключено статті 18 та 20, а ч. 3 ст. 640 ЦК України викладено в новій редакції, відповідно до якої державна реєстрація договору оренди землі як дія, що є обовязковою для набуття таким договором чинності скасована, тим самим законодавець усунув розбіжності, які існували в практиці розгляду судових справ щодо визначення моменту набрання чинності договором оренди землі.

Проте з такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може погодитись з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 792 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України "Про оренду землі".

За змістом статей 18, 20 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності.

Відповідно до п. 8 Договору оренди землі від 1 березня 2010 року строк дії договору визначений на п»ять років.

Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

У разі , якщо орендар продовжує користуватись земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору від підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням.

Відповідно до п. 35 Договору оренди дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до пункту 41 договору оренди земельної ділянки, договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договір оренди скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладання договору

Разом із тим, цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору.

Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-162цс13, яка відповідно до положень частини першої статті 360-7 ЦПК України ж обов»язковою для всіх судів України.

Тобто договором визначений строк його дії 5 років. Він є укладеним 1 березня 2010 року, а тому строк його дії закінчується 1 березня 2015 року. Та обставина, що договір набув чинності 28.12.2012 року з моменту його державної реєстрації, не змінює строку його дії, оскільки поняття « чинність договору» або «набуття юридичної сили» не є тотожними поняттю «строк дії договору». У разі відсутності державної реєстрації договору оренди взагалі він може і не набрати юридичної сили і не виконуватись сторонами, але все одно строк його дії, а отже і право на його державну реєстрацію, закінчиться саме через 5 років.

Суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги правову позицію Верховного Суду України висловлену у справі №6-162цс13 19 лютого 2014 року. Хоча справу №6-162цс13 Верховний Суд України переглядав з підстав неоднакового застосування судами ст.. 15 Закону України «Про оренду землі», разом із тим, головним для визначення правильності застосування судами цієї статті було саме момент, з якого договір оренди землі вважається укладеним. Позивач вважала, що таким моментом є його державна реєстрація, однак Верховний Суд України визначив, що таким моментом є саме дата його підписання сторонами.

Ця правова позиція безпосередньо стосується виниклих правовідносин і підлягала застосуванню судом.

Таким чином, визначивши, що строк дії договору оренди закінчився 1 березня 2015 року, судова колегія має встановити, чи вчинив позивач дії, які передбачені п.8 Договору оренди, а саме чи подавав свої письмові заперечення орендарю на продовження договору оренди.

Відповідно до ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» у тому разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність наступних юридичних фактів: орендар продовжує користування виділеною земельною ділянкою; орендар належно виконує свої обовязки за договором; відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову у поновленні договору оренди; сторони укладають додаткову угоду про поновлення договорів оренди.

ОСОБА_2 27 березня 2015 року (а.с.75-76) та 24 квітня 2015 р. направив відповідачу повідомлення-заперечення про відмову у поновленні договору оренди землі (датовані відповідно 01 березня та 17квітня 2015 р. ) Повідомлення від 24 квітня 2015 року отримано відповідачем 28 квітня 2015 р. (а.с.16-18). Однак матеріали справи не містять даних про отримання відповідачем повідомлення від 27 березня 2015 року. Саме це повідомлення має істотне значення, оскільки воно було направлене в місячний строк з дня закінчення дії договору.

Представник ОСОБА_2 при розгляді апеляційної скарги наголошував на тому, що законом та договором оренди передбачено лише обов»язок орендодавця письмово повідомити орендаря про небажання поновлювати дію договору оренди. Разом із тим, законом не передбачено такої обов»язкової умови, як наявність письмового підтвердження отримання орендарем такого повідомлення. Представник ОСОБА_2 вважав, що скільки позивач виконав умови договору і направив таке повідомлення орендарю в місячний строк , то договір оренди вважається припиненим і земельна ділянка може бути витребувана у відповідача.

Однак судова колегія не може погодитись із такими доводами і вважає, що позивач не повідомив у місячний строк відповідача про припинення договору оренди виходячи з такого.

Як вже зазначалось вище, п.8 Договору оренди передбачено, що за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк на тих самих умовах, які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням.

Відповідач заперечує направлення позивачем такого листа та отримання ним.

За твердженням позивача, доказами направлення такого листа є : копія листа-повідомлення, копія фіскального чеку, копія опису вкладення у цінний лист. (а.с.75-77)

Разом із тим, судова колегія при вирішення питання про належність повідомлення орендаря виходить з того, що під письмовим повідомлення слід розуміти не тільки направлення відповідних відомостей зазначеним особам в письмовому вигляді, а й отримання цими особами необхідних відомостей. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України в Постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2988цс15.

Доказів отримання відповідачем листа-повідомлення матеріали справи не містять, а тому судова колегія погоджується із доводами відповідача про те, що такого повідомлення він не отримував, а отже і не настали наслідки, які б мали настати при належному повідомленні у вигляді припинення договору оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Способи захисту цивільних прав та інтересів (закріплених законом матеріально-правових заходів примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника) визначений у ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Припинення договору, у тому числі й оренди землі, повязується зі строком, встановленим у договорі та нормами права, які регулюють правовідносини щодо закінчення строку дії договору (ст. ст. 31, 32 Закону України «Про оренду землі»).

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів (ч. 3 ст. 152 ЗК України).

Заявляючи позовні вимоги про визнання договору оренди припиненим, позивач не врахував, що вказані вимоги не відповідають змісту ст. 152 ЗК України та ст. ст. 19, 31, 32 Закону України «Про оренду землі», оскільки у такому випадку належним способом захисту порушених прав позивача є саме повернення земельної ділянки, що узгоджується із змістом ст. 34 Закону України «Про оренду землі».

Таким чином позовні вимоги про визнання договору оренди припиненим не могли би бути задоволені судом, оскільки він міг бути припиненим в силу самого договору і вимог законодавства.

Однак, оскільки судовою колегією встановлено, що вимоги законодавства та Договору оренди щодо припинення його дії не були дотримані орендодавцем, договір не є припиненим, а тому також необхідно відмовити і у задоволенні позову про витребування земельної ділянки у відповідача.

Відповідно до ст.. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального права.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції не з»ясував обставини, що мають значення для справи, а саме виконання ОСОБА_3 вимог п.8Договору оренди щодо направлення заперечення проти поновлення договору оренди, а також неправильно застосував норми матеріального права в частині визначення строку дії договору, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, але з інших підстав.

На підставі ч.6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 січня 2016 року у даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до приватного сільськогосподарського підприємства «Світанок» про визнання договору оренди припиненим і зобовязання вчинити дії відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів .

Головуючий

Судді