Справа № 369/3037/15-ц
Провадження № 2/369/80/16
РІШЕННЯ

Іменем України

02.06.2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Усатова Д.Д.

при секретарі Кузьменко П.О.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Перша Київська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, -

В С Т А Н О В И В:

В березні 201 5 р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до відповідача ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Перша Київська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги наступними обставинами.

26 лютого 1996 року державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори було посвідчено та видано Свідоцтво про право на спадщину за законом у спадковій справі № 3026.

Згідно вищевказаного свідоцтва, відповідачем було успадковане право власності на 52/100 частин жилого будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, а саме: житловий будинок - цегляний, житловою площею 86,0 кв.м., а також, гаражу - літера «В», погребу - літера «Г», вбиральні - «Д», вбиральні «Е», огрожі 1-4, свердловина №5. Нотаріусом було встановлено, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Нотаріусом у свідоцтві було зазначено, що спадкове майно складається із 52/100 частини жилого будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, що належав померлій на підставі рішення Києво-Святошинського народного суду від 16.05.1980 р., зареєстрованого Київським міжміським бюро технічної інвентаризації 04.07.1995 р. за № 776.

Однак позивач з таким висновком нотаріуса не погоджується, та зазначає, що нотаріусом мало бути видане свідоцтво про право на спадщину за законом на майно, що існувало на час відкриття спадщини.

Відповідно до рішення Києво-Святошинського народного суду від 16.05.1980 р. померлій ОСОБА_4 було виділено в натурі - котельню площею 11,9 кв.м., кімнату площею 13,2 кв.м.,кладову площею 2,3 кв.м., сарай, гараж, ? огорожі, що відповідало 52/100 будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1. Решта домоволодіння, згідно вищевказаного рішення, виділена в натурі позивачу.

Позивач наголошує, що проаналізувавши матеріали інвентаризаційної справи КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради» № 938 по вищевказаному будинку, йому стало зрозуміло, що нотаріусом при посвідченні оспорюваного свідоцтва про право на спадщину було посвідчено право власності на нерухоме майно, що існувало в момент посвідчення самого свідоцтва, а не на момент відкриття спадщини. Між днем смерті ОСОБА_4 та посвідченням свідоцтва про право на спадщину минуло п»ять років.

Позивач зазначає, що в продовж цього часу ним власноруч виконувались будівельні роботи спрямовані на покращення житлових умов. Саме тоді позивачем за власний кошт було здійснено перепланування існуючої раніше частини батьківського будинку та збудовано житлову прибудову.

Позивача вважає, що нотаріусом не було належним чином перевірено спадкове майно, не встановлено його обсягу на момент відкриття спадщини та посвідчено свідоцтво про право на спадщину в наслідок чого було порушено майнові права позивача.

Посилаючись на вищевикладене та норми закону позивач просив суд: визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом у спадковій справі № 3026 від 26 лютого 1996 року, що було видане державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори в частині визначення спадкового майна у розмірі 52/100 частин жилого будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Протягом розгляду справи позивач уточнював позовні вимоги остаточно просив суд: визнати поважною причини пропуску позовної давності для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом у спадковій справі № 3026 від 26 лютого 1996 року. Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом у спадковій справі № 3026 від 26 лютого 1996 року, що було видане після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори на ім»я ОСОБА_2.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість та недоведеність. В судовому засіданні заявив клопотання про застосування строків позовної давності у відповідності до вимог ч.3 ст. 267 ЦК України.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, просив суд у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи Першої Київської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, звернувся до суду із клопотанням про слухання справи за його відсутності.

У ході судового розгляду були допитані під присягою та попереджені про кримінальну відповідальність свідки, які повідомили наступне.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила суду, що вона є сусідкою позивача. Знала особисто покійну ОСОБА_4 та була в неї в гостях. Прибудова будувалась ОСОБА_1 десь на прикінці 80-х років, після Чорнобиля, коли він одружився з новою дружиною .

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила суду наступне. З 1989 року вона проживала за адресою: АДРЕСА_1 Прибудова будувалась ОСОБА_1 з першою сімєю. Закінчили будувати прибудову десь у 2008-2009 роках.

Дослідивши матеріали справи, письмові докази, вислухавши пояснення сторін, свідків суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За правилами ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як вбачається із матеріалів справи, на підставі рішення Києво-Святошинського районного народного суду Київської області від 16 травня 1980 року за ОСОБА_1 визнано право власності на 48/100 частини спірного будинку.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.02.1996 р. відповідач по справі ОСОБА_2 отримав у спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_4 52/100 частини домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Вказане домоволодіння складається з : житлового будинку, житловою площею 86,0 кв.м., а також, гаражу - літера «В», погребу - літера «Г», вбиральні - «Д», вбиральні «Е», огрожі 1-4, свердловина №5.

Позивач зазначає, що в продовж цього часу ним власноруч виконувались будівельні роботи спрямовані на покращення житлових умов. Саме тоді позивачем за власний кошт було здійснено перепланування існуючої раніше частини батьківського будинку та збудовано житлову прибудову.

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами, свідоцтво про право на спадщину за законом у спадковій справі № 3026 було видане державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори 26 лютого 1996 року.

Відповідно до ч. 6 до Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України 2003 року правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів , строк пред»явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим кодексом, тобто до 01.01.2004 року.

Відповідно до вимог ст. 71 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється у три роки.

Згідно з правилами ст. 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

За вимогами ст. 80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, якщо позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до ст.261 ЦК України (в редакції 2003 р.) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З матеріалів справи вбачається, що спірні правовідносини між позивачем та відповідачем виникли з моменту подання ОСОБА_2 заяви про прийняття спадщини після смерті матері - ОСОБА_7 до Першої державної нотаріальної контори Києво-Святошинського району Київської області 18 травня 1991 року та отримання ОСОБА_2 26 лютого 1996 року свідоцтва про право на спадщину за законом.

Оскільки з даним позовом позивач звернувся до суду 19.03.2015 р., тобто пропустив трьохрічний строк позовної давності, жодного доказу про поважність причин пропуску строку позовної давності не надав, суд вважає, що в позові на підставі ч. 1 ст. 80 ЦК України (в редакції 1963р.) необхідно відмовити.

Керуючись п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», керуючись п. 6 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України в редакції 2003 р., ст.ст. 71, 74, 79, 80 ЦК України /в редакції 1963р./, ст. ст. 15, 16, 357, 376, 1301 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Д.Д.Усатов