АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №615/828/16ц
Провадження № 22-ц /790/6627/16 Головуючий 1 інст. - Товстолужський О.В.
Категорія: відшкодування шкоди Доповідач - Гуцал Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів - Котелевець А.В., Трішкової І.Ю.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Валківського районного суду Харківської області від 21 вересня 2016 року за позовом ОСОБА_1 до приватного сільськогосподарського підприємства "Шарівка", третя особа: відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Валківському районі Харківської області, про стягнення коштів внаслідок втрати заробітної плати, різниці в заробітній платі, та моральної шкоди внаслідок нещасного випадку на виробництві, -

встановила:

22 червня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом. Просив стягнути з ПСП «Шарівка» на його користь 55389,29 гривень за втрату заробітної плати за період з липня 2014 року по червень 2016 року за 23 місяця, та 500000 гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок нещасного випадку на виробництві, а також просив стягувати з ПСП «Шарівка» на його користь щомісячно, починаючи з липня 2016 року по 2408,23 гривень - різницю в заробітній платі до 01 травня 2018 року (дата повторного огляду МСЕК).

Посилався на те, що з 03 вересня 2013 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи дояром. 19 червня 2014 року під час виконання робіт з підгону великої рогатої худоби на доїння з ним трапився нещасний випадок - він отримав травму на виробництві. Внаслідок чого був змушений проходити курс лікування в 4-й лікарні міста Харкова. Рішенням Харківської міжрайонної МСЕК йому встановлено 20 відсотків втрати професійної працездатності. 23 квітня 2015 року йому була видана довідка для подання за місцем роботи про перевід його на легшу роботу терміном на три місяці. Проте відповідач не надав йому легшої роботи, і керівництво ПСП «Шарівка» змусило його звільнитись 01 червня 2016 року за власним бажанням.

Позивач вважає, що нещасний випадок стався не через його необережність, а внаслідок протиправних дій посадових осіб ПСП «Шарівка», які не забезпечили безпечні умови праці, що і призвело до нещасного випадку і як наслідок - каліцтво, втрата працездатності, втрата заробітної плати, заподіяння моральної шкоди.

Відповідач в особі свого представника позов не визнав.

Представник третьої особи з позовом не погодилась.

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 21 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі. Посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального і процесуального права.

У суді апеляційної інстанції позивач апеляційну скаргу підтримав. Представники відповідача та третьої особи проти задоволення скарги заперечували, вважали рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 з 03 вересня 2013 року працював в ПСП «Шарівка» в якості дояра.

19 червня 2014 року під час виконання трудових обов'язків позивач отримав травму.

27 червня 2014 року за наслідками проведення розслідування нещасного випадку було складено Акт по формі Н-1.

ОСОБА_1 є застрахованою особою в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, а тому з 06 серпня 2014 року був взятий на облік у відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Валківському районі Харківської області та знаходиться в базі «Реєстр потерпілих».

За результатами огляду МСЕК від 23 квітня 2015 року та 11 травня 2016 року позивачу встановлений ступінь стійкої втрати професійної працездатності - двадцять відсотків. З 23 квітня 2015 року йому призначено щомісячну страхову виплату в сумі 664,32 гривень (а.с.11,29,31,32).

01 червня 2015 року позивач був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України (а.с.10).

19 червня 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про подію (нещасний випадок на виробництві) за ч.1 ст.271 КК України - порушення вимог законодавства про охорону праці службовою особою підприємства, що заподіяло шкоду здоров'ю потерпілого.

По матеріалам досудового розслідування експертами Харківського науково-дослідного інститут судових експертиз ім..Засл.проф.Бокаріуса було проведено судову інженерно-технічну в галузі охорони праці та безпеки життєдіяльності експертизу №9759 від 31 березня 2016 року. Згідно експертного висновку причиною настання нещасного випадку є невиконання вимог нормативних документів з охорони праці з боку ОСОБА_1, дія якого перебували у причинному зв'язку з настанням події нещасного випадку; дії завідуючої ферми ПИС «Шарівка» не суперечили вимогам правил охорони праці та з технічної точки зору не знаходяться в причинному зв'язку з настанням події нещасного випадку, що стався з ОСОБА_1.

Кримінальне провадження, яке було внесене до ЄРДР 19 червня 2014 року закрите за відсутністю в діянні складу злочину, передбаченого ч.1 ст.271 КК України (а.с.25).

Відмовляючи в задоволенні позову в частині відшкодування матеріальної шкоди за рахунок відповідача ПСП «Шарівка», суд першої інстанції виходив з відсутності до того правових підстав, оскільки матеріальна шкода при виробничому травмуванні має бути відшкодована не підприємством, а виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (далі Фонд) у відповідності із спеціальним Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» №1105-XIV (з подальшими змінами в редакції на момент виникнення спірних відносин) (далі Закон), що з моменту встановлення позивачу ступіню втрати професійної працездатності Фонд фактично виплачує належні страхові виплати, відшкодовуючи частину втраченого заробітку у зв'язку з виробничою травмою.

Такий висновок є правильним і доводами апеляційної скарги не спростовується.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що поза увагою суду залишився факт відмови відповідача відшкодувати позивачу понесені витрати на лікування та протезування, на правильність висновків суду не впливає, оскільки відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог, а такі вимоги ОСОБА_2 не заявляв (а.с.6).

Крім того, за наявності підтвердження висновком МСЕК потреби в цьому виді додаткової допомоги (лікуванні, протезуванні), що перебуває у прямому зв'язку із отриманою виробничою травмою, ці витрати мають виплачуватись Фондом.

Не є спроможними і вимоги позивача, побудовані на положеннях ст.ст.1195,1197 ЦК України, про відшкодування матеріальної шкоди незалежно від отримуваних ним страхових виплат з компенсації частини заробітку за рахунок Фонду.

Судом вірно визначено характер спірних правовідносин і зазначено, що позовні вимоги щодо компенсації втрати частини заробітної плати у якості відшкодування матеріальної шкоди, перебувають в площині страхових відносин, пов'язаних з нещасним випадком на виробництві, врегульованих спеціальним Законом.

У даній частині рішення суду узгоджується із роз'ясненнями, що містяться в абз. 3 п. 1, п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27 березня 1992 року, згідно з якими: відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку.

Отже, при втраті заробітку внаслідок ушкодження здоров'я, пов'язаного з виконанням трудових обов'язків, (як в даному випадку із ОСОБА_1) його відшкодування має провадитися Фондом у вигляді щомісячних страхових виплат.

Як встановлено судом з моменту отримання травми на виробництві до 01 червня 2015 року ОСОБА_2 продовжував перебувати у трудових відносинах з ПСП «Шарівка».

З 01 червня 2015 року ОСОБА_2 звільнився за власним бажанням. Після розірванням трудового договору з ініціативи працівника у відповідача не було підстав для виплати йому заробітної плати.

Посилання позивача на те, що він звільнився внаслідок «психологічного тиску» на нього керівництва ПСП «Шарівка» не підтверджено жодним доказом. У суді апеляційної інстанції позивач підтвердив, що з позовом про поновлення на роботі він не звертався. Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, при розгляді даної справи суд позбавлений можливості перевірити доводи позивача з цього питання.

За твердженням представника відповідача останній взагалі не заявляв про необхідність його переводу на легшу роботу та не надавав роботодавцю відповідні для цього документи. Таке твердження ОСОБА_1 не спростоване, ним не надано жодних доказів на підтвердження відмови роботодавця перевести його на легшу роботу, зі скаргами з цього питання він до компетентних органів (до суду) не звертався.

Слід зазначити, що порядок тимчасового переведення потерпілого на легшу роботу врегульовано ст.31 зазначеного вище Закону (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), згідно з якою за потерпілим, тимчасово переведеним на легшу нижчеоплачувану роботу, зберігається його середньомісячний заробіток на строк, визначений ЛКК, або до встановлення стійкої втрати професійної працездатності; необхідність переведення потерпілого на іншу роботу, її тривалість та характер установлюються ЛКК або МСЕК; за згодою потерпілого роботодавець зобов'язаний надати йому рекомендовану ЛКК або МСЕК роботу за наявності відповідних вакансій; якщо у встановлений ЛКК або МСЕК строк роботодавець не забезпечує потерпілого відповідною роботою, Фонд соціального страхування від нещасних випадків сплачує потерпілому страхову виплату у розмірі його середньомісячного заробітку.

З огляду на отримання позивачем від Фонду передбачених Законом щомісячних страхових виплат, що пропорційно ступеню втрати професійної працездатності компенсують йому втрачений заробіток, вимоги ОСОБА_1про відшкодування втраченого заробітку за період з липня 2014 року по червень 2016 року не ґрунтуються на законі.

Відсутні підстави і для стягнення з колишнього роботодавця на користь позивача втраченого заробітку за подальший період - з моменту звернення до суду із даним позовом до травня 2018 року (повторного медичного огляду), тобто на майбутній період, зважаючи на відсутність факту порушення суб'єктивних прав позивача в майбутньому.

Не спростовується доводами апеляційної скарги і висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Так, згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

На обґрунтування таких вимог позивач посилався зокрема на те, що внаслідок отримання травми на виробництві йому завдано моральну шкоду у вигляді фізичних та душевних страждань, які виражаються у тому, що він зазнав біль під час травмування і цей біль його продовжує турбувати; було порушено всі нормальні умови його життя - втрачена робота, яка була єдиним джерелом існування, роботодавець відмовив йому у переведенні на легшу роботу.

Відповідно до ст.23 ЦК України моральна шкода працівника від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Згідно із статтею 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

У справі встановлено, що причиною настання нещасного випадку є невиконання вимог нормативних документів з охорони праці з боку ОСОБА_1.

За вимогами ст.14 Закону України «Про охорону праці», що встановлює обов'язки працівника щодо додержання вимог нормативно-правових актів з охорони праці, працівник зобов'язаний: дбати про особисту безпеку і здоров'я, а також про безпеку і здоров'я оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт чи під час перебування на території підприємства;знати і виконувати вимоги нормативно-правових актів з охорони праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, користуватися засобами колективного та індивідуального захисту; проходити у встановленому законодавством порядку попередні та періодичні медичні огляди. Працівник несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Враховуючи ті обставини, що під час розслідування нещасного випадку на виробництві, який стався з позивачем не виявлено невідповідність умов праці та її безпеки вимогам законодавства про охорону праці, порушення вимог нормативно-правових актів з охорони праці встановлено у діях ОСОБА_1, висновками МСЕК впливу шкідливих або небезпечних факторів виробництва на здоров'я останнього не встановлено, слід дійти висновку про відсутність підстав вважати, що роботодавцем були порушені права позивача.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд безпідставно вважав належним доказом Висновок судової інженерно-технічної в галузі охорони праці та безпеки життєдіяльності експертизи №9759 Харківського науково-дослідного інститут судових експертиз ім..Засл.проф.Бокаріуса від 31 березня 2016 року, оскільки цей висновок не відповідає обставинам справи, є помилковими.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 підтвердив, що цей Висновок ним не оскаржував ся, як і Постанова старшого слідчого Валківського відділу поліції ГУ НП В Харківській області Давидова О.В. про закриття кримінального провадження за відсутності в діянні посадових осіб ПСП «Шарівка» складу злочину, передбаченого ч.1 ст.271 КК України, в якій міститься посилання на зазначений вище Висновок експертизи. Технічна описка в даті Постанови не тягне за собою її недійсність,отже висновок експертизи є одним із письмових доказів.

Встановлення обставин нещасного випадку на виробництві, що стався з позивачем 19 червня 2014 року знаходиться поза межами позовних вимог у даній справі.

Як зазначено вище, не знайшли свого підтвердження посилання позивача на те, що відповідач відмовив йому у переведенні на легшу роботу.

Доказів, які б свідчили про порушення відповідачем його трудових прав ОСОБА_1 не надав ні суду першої інстанції, ні при розгляді його апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи, відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. 212-214 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність матеріально-правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду позивачем до суду апеляційної інстанції не представлено. Порушень норм процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Валківського районного суду Харківської області від 21 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді