АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Височанської Н. К.

суддів: Владичана А.І., Литвинюк І.М.

секретар: Костюк Л.С.

за участю: представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи без самостійних вимог Управління Державної міграційної служби в Чернівецькій області, Служба у справах дітей Герцаївської районної адміністрації Чернівецької області про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Чернівецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» на рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 24 жовтня 2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2016 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулося до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

Посилалося на те, що банк є власником житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 15 вересня 2014 року приватним нотаріусом Герцаївського районного нотаріального округу Опришко С.І.

Оскільки колишній власник будинку відповідач ОСОБА_2 та члени його сім'ї - дружина ОСОБА_3 та діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 чинять перешкоди в

№22ц-1510/16 Головуючий у І інстанції Єфтемій С.М.

Категорія 43 Суддя-доповідач Височанська Н.К.

користуванні й розпорядженні власністю, бак просив усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення відповідачів з житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 24 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення суду ПАТ «Державний ощадний банк України» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 червня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 був укладений договір відновлюваної кредитної лінії №726, за умовами якого останній отримав кредит в сумі 300000 грн. окремими траншами зі сплатою 18% річних терміном до 14 червня 2017 року.

У забезпечення виконання цього договору 20 червня 2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого в іпотеку банку було передано жилий будинок АДРЕСА_1, який належить на праві власності ОСОБА_2

Рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 325000,52 грн.

Відповідно до свідоцтва від 15 вересня 2014 року власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 є ПАТ «Державний ощадний банк України». На підставі свідоцтва про право власності позивач 6 квітня 2016 року зареєстрував за собою право власності на спірний будинок.

На час вирішення спору в будинку проживають і зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

07 червня 2016 року банк звернувся до відповідачів з письмовими вимогами про добровільне звільнення житлового будинку, однак відповідачі будинок не звільнили.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірний житловий будинок, який був предметом іпотеки, боржником ОСОБА_2 був придбаний не за рахунок кредитних коштів, тому відповідачі не можуть бути виселені зі спірного будинку без надання їм іншого житлового приміщення відповідно до вимог статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України та ч. 1 ст. 33 Закону в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом.

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону.

Так, згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 39 Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане ними за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Результат аналізу зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норми ст. 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом вказаних норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та яке було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, надається інше постійне житло.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постановах від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15, від 1 липня 2015 року у справі № 6-875цс15, від 21 жовтня 2015 року у справі №6-1484цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1469цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов»язковою для судів.

Таким чином, суд першої інстанції, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України, а також врахувавши обставини справи, дійшов правильного й обґрунтованого висновку про неможливість виселення відповідачів зі спірного будинку без надання їм іншого жилого приміщення, оскільки такий будинок був придбаний ОСОБА_2 не за рахунок кредитних коштів.

Доводи апеляційної скарги про те, що позов пред»явлений з підстав захисту права власності є безпідставними і висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Чернівецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» відхилити.

Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 24 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: