Ухвала іменем україни
10 лютого 2016рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є.,
суддів: Леванчука А.О., Нагорняка В.А., Писаної Т.О., Юровської Г.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері до Миколаївської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання незаконним та скасування рішення Миколаївської міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним державного акта на право власності на землю та повернення земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_6, в інтересах якої діє ОСОБА_8, на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року Миколаївський міжрайонний прокурор звернувся до суду з позовом, в якому зазначав, що рішенням Миколаївської міської ради від 30 січня 2009 року № 33/37 Товариству з обмеженою відповідальністю «Миколаївбудпроект» (далі - ТОВ «Миколаївбудпроект») було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 23 502 кв. м з метою надання її в оренду для обслуговування придбаного майна по АДРЕСА_2 у м. Миколаєві.

У подальшому рішенням Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року № 35/51 був затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 22 156 кв. м за рахунок земель міста, ненаданих у власність або користування, з відведенням її до земель комерційного використання, для обслуговування придбаного майна по АДРЕСА_2 у м. Миколаєві. Проектом передбачено, що земельна ділянка на північному заході межує із землями водного фонду Бузького лиману.

Незважаючи на відсутність договору оренди земельної ділянки з

ТОВ «Миколаївбудпроект», рішенням міської ради від 04 вересня 2009 року № 36/61 були затверджені проекти землеустрою щодо відведення 19 громадянам земельних ділянок орієнтовною площею 1 000 кв. м за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект», з віднесенням їх до земель житлової забудови, для будівництва житлових будинків по АДРЕСА_1, у тому числі ОСОБА_6 було відведено земельну ділянку площею 990 кв. м по АДРЕСА_1 у м. Миколаєві, а в подальшому відповідачці видано державний акт на право власності на земельну ділянку. 02 квітня 2011 року ОСОБА_6 продала вказану земельну ділянку ОСОБА_7

Також позивач вказував, що відведені під забудову земельні ділянки знаходяться у прибережній захисній смузі, розташовані у зеленій зоні загального користування та відносяться до перспективної ландшафтно-рекреаційної зони загальноміського значення, а тому укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки є недійсним.

На підставі наведеного вище Миколаївський міжрайонний прокурор просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради від 04 вересня 2009 року № 36/61 в частині надання ОСОБА_6 у власність земельної ділянки площею 990 кв. м по АДРЕСА_1 у м. Миколаєві; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_9, державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 виданий ОСОБА_7, скасувати його державну реєстрацію та повернути земельну ділянку площею 990 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1 у м. Миколаєві, кадастровий номер НОМЕР_2, грошовою оцінкою 204 729 грн 84 коп., до комунальної власності.

Рішенням Заводського районного суду Миколаївської області

від 30 червня 2015 року позов Миколаївського міжрайонного прокурора задоволено.

Поновлено строк позовної давності.

Визнано незаконним та скасовано рішення Миколаївської міської ради від 04 вересня 2009 року № 36/61 в частині надання ОСОБА_6 у власність земельної ділянки площею 990 кв. м по АДРЕСА_1 у м. Миколаєві.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 02 квітня 2011 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Визнано недійним державний акт серії НОМЕР_1 на право власності ОСОБА_7 на земельну ділянку площею 990 кв. м по АДРЕСА_1 у м. Миколаєві та скасовано його державну реєстрацію.

Повернуто земельну ділянку площею 990 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1 у м. Миколаєві, кадастровий номер НОМЕР_2, грошовою оцінкою 204 729 грн 84 коп., до комунальної власності м. Миколаєва.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним державного акта серії НОМЕР_1 на право власності ОСОБА_7 на земельну ділянку площею 990 кв. м по АДРЕСА_1 у м. Миколаєві змінено.

Визнано недійсним державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_1 виданий 29 жовтня 2009 року на ім'я ОСОБА_6, площею 990 кв. м, по АДРЕСА_1 у м. Миколаєві, з відміткою про перехід права власності на цю земельну ділянку до ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 02 квітня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим № 539.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про скасування державної реєстрації державного акта, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та повернення земельної ділянки в комунальну власність скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовлено.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, в інтересах якої діє ОСОБА_8, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що спірна земельна ділянка розташована у прибережній захисній смузі і відноситься до земель водного фонду, виділення її у власність ОСОБА_6 для будівництва та обслуговування житлового будинку суперечить вимогам земельного законодавства.

Апеляційний суд, змінивши рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним державного акта на право власності ОСОБА_7 на спірну земельну ділянку та визнавши недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 29 жовтня 2009 року на ім'я ОСОБА_6 з відміткою про перехід права власності на цю земельну ділянку до ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, виходив із того, що оскільки рішення Миколаївської міської ради від 04 вересня 2009 року, яке було підставою видачі ОСОБА_6 державного акта на право власності на землю, скасовано, то й даний державний акт є недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині скасування державної реєстрації державного акта, апеляційний суд, виходив із того, що такі вимоги є похідними й залежать від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний акт.

Крім того, апеляційний суд, вирішуючи позовні вимоги про повернення спірної земельної ділянки у власність територіальної громади, зазначив про те, що обраний прокурором спосіб захисту порушеного права не відповідає положенням ст. 16 ЦПК України, оскільки права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого ст. 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Такі висновки судів попередніх інстанцій є правильними та відповідають матеріалам справи з огляду на наступне.

Судом встановлено, що рішенням Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року № 35/51 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 22 156 кв. м, у тому числі 55 кв. м під капітальною забудовою. 99 кв. м. під спорудами. 1 766 кв. м під проходами, проїздами та майданчиками 20 236 кв. м. під зеленими насадженнями за рахунок земель міста, ненаданих у власність або користування, з відведенням її до земель комерційного використання, для обслуговування придбаного майна по АДРЕСА_2.

Пунктом 54.1 вказаного рішення зазначену земельну ділянку передано в оренду строком на 10 років для обслуговування придбаного майна по АДРЕСА_2 та зобов'язано землекористувача укласти договір оренди земельної ділянки (а. с. 8).

10 серпня 2009 року ТОВ «Миколаївбудпроект» в особі директора ОСОБА_11 надано заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А., до компетентних органів, або до всіх, кого це стосується, відповідно до якої ТОВ «Миколаївбудпроект» надало згоду, керуючись протоколом від 25 червня 2009 року № 6 загальних зборів засновників товариства, на вилучення земельних ділянок орієнтовною площею до 1 000 кв. м для будівництва індивідуальних житлових будинків по АДРЕСА_1 19 громадянам, за рахунок земельної ділянки площею 22 156 кв. м, яка надана рішенням Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року № 35/51 для обслуговування придбаного майна (а. с. 49).

Рішенням Миколаївської міської ради від 04 вересня 2009 року № 36/61 (п. 38-56) затверджені проекти землеустрою щодо відведення 19 громадянам земельних ділянок за рахунок земель ТОВ «Миколаївпроект» з віднесенням їх до земель житлової забудови для будівництва житлових будинків по АДРЕСА_1, в тому числі відповідачці ОСОБА_6 площею 990 кв. м. по АДРЕСА_1 в м. Миколаєві (а. с. 9, 10).

На підставі вказаного рішення відповідачці 27 листопада 2009 року видано державний акт на право власності па земельну ділянку серії НОМЕР_1 зареєстрований в державному земельному кадастрі 29 жовтня 2009 року (а. с. 11).

В подальшому ОСОБА_6 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 02 квітня 2011 року продала, а ОСОБА_7 купив спірну земельну ділянку. У зв'язку з чим на державному акті на право власності на земельну ділянку, що виданий ОСОБА_6, вчинено відмітку про перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_7

З акта, складеного державним інспектором з ОНПС Держекоінспекції у Миколаївській області від 14 березня 2013 року, вбачається, що вказана земельна ділянка знаходиться на відстані 9 м від урізу води Бузького лиману.

Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі й землі водного фонду; віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Подібний порядок встановлено й для зміни цільового призначення земель, що згідно із частиною другою статті 20 ЗК України проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Відповідно до статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Згідно з частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами; землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Так, стаття 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними об'єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.

Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 га - 25 м; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 га - 50 м; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 м.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цим земельним ділянкам нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час установлення водоохоронної зони.

Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку ( правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 01 липня 2015 року справа № 6-184цс15).

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погодився і апеляційний суд, дійшов правильного висновку про визнання незаконним і скасування рішення міської ради від 04 вересня 2009 року № 36/61 в частині надання ОСОБА_6 у власність земельної ділянки площею 990 кв. м по АДРЕСА_1 у м. Миколаєві.

Відповідно до статті 125, частини другої статті 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час укладення договору купівлі-продажу) право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав та у випадках набуття права власності на земельну ділянку за цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки посвідчується не державним актом, а відповідною цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, який установлений законом.

Відповідно до статті 19 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, яка була чинною на час укладення договору купівлі-продажу) підставою для державної реєстрації права власності на земельну ділянку є саме нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а не державний акт (частина друга статті 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час укладення договору купівлі-продажу).

Вчинення в такому разі на державному акті (визнаному судом недійсним) відмітки про відчуження земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу не змінює суті такого державного акта як недійсного.

Таким чином, з урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов правильного висновку про визнання недійсним державного акта на право власності на спірну земельну ділянку площею 990 кв. м по АДРЕСА_1 у м. Миколаєві від 29 жовтня 2009 року серії НОМЕР_1 виданого на ім'я ОСОБА_6, з відміткою про перехід права власності на цю земельну ділянку до ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 02 квітня 2011 року.

Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Положення «Про державну реєстраційну службу України», затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011 року № 401/2011, органом виконавчої влади до повноважень якого входить скасування державної реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку, є Державна реєстраційна служба України, яка до участі у справі залучена не була. Відмовляючи у задоволенні позову в частині скасування державної реєстрації оспорюваного державного акта, апеляційний суд правильно зазначив про те, що такі вимоги є похідними та залежать від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого видано державний акт.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, Миколаївський міжрайонний прокурор звернувся до суду з позовом з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України, та просив повернути спірну земельну ділянку у власність територіальної громади.

Згідно з ч. 2 ст. 16, ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, встановлених частин 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК Українивизначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Таким чином, висновки апеляційного суду про те, що обраний прокурором спосіб захисту порушеного права не відповідає закону, є правильними.

Із матеріалів справи та змісту оскаржуваного рішення суду не вбачається, що апеляційним судом при розгляді скарги допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК Українияк підстави для скасування рішення.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване рішення апеляційного суду та рішення суду першої інстанції в незміненій частині - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, в інтересах якої діє ОСОБА_8, відхилити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2015 року та рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2015 року в незміненій частині залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: А.О. Леванчук В.А. Нагорняк Т.О. Писана Г.В. Юровська