Номер провадження: 22-ц/785/781/16
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Ісаєвої Н.В., Комлевої О.С.,

при секретарі Лісник Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дійсним, за апеляційними скаргами ОСОБА_5, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2014 року,

встановила:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 10 серпня 2013 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу двох квартир АДРЕСА_1

Зазначений договір був укладений між сторонами у простій письмовій формі, що підтверджується відповідною розпискою, за якою ОСОБА_3 передав відповідачу кошти в розмірі 40 000 доларів США за кожну квартиру.

На даний час укласти у нотаріальний конторі договір купівлі-продажу не має можливості, так як відповідач перебуває за кордоном.

Посилаючись на ст. 220 ЦК України, позивач просив визнати дійсним договір купівлі-продажу двох квартир АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 77,7 кв.м., житловою площею 22,0 кв.м.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 75,4 кв.м., житловою площею 21,7 кв.м.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2014 року позов ОСОБА_3 було задоволено.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу двох квартир АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 77,7 кв.м., житловою площею 22,0 кв.м.

Визнано за ОСОБА_3, право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 75,4 кв.м., житловою площею 21,7 кв.м.

Вказане судове рішення оскаржують в апеляційному порядку ОСОБА_5, яка участі у справі не приймала та представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 після перегляду рішення судом першої інстанції в установленому законом порядку.

ОСОБА_5 вважає, що вказаним рішенням вирішені її права та обов'язки, як співвласника квартир АДРЕСА_1 що підтверджено рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2013 року, рішенням апеляційного суду Одеської області від 08 липня 2014 року. (а.с.79-82, 83-85)

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 зазначає, що спірні квартири ОСОБА_4 позивачу ОСОБА_3 не продавав, договір купівлі-продажу спірних квартир не укладав.

З урахуванням зазначеного, апелянти просять скасувати заочне рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлявся належним чином, відповідно до ч. 5 ст. 74, 77 ЦПК України.

Згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційних скарг, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає задоволенню частково, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 підлягає задоволенню повністю, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпаними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Таким чином, при вирішенні справи суд повинен був визначити зміст позовних вимог, предмет позову та його підставу з метою з'ясування наявності та характеру спірних правовідносин між сторонами, виявлення заінтересованих осіб у справі, правильного застосування матеріальної форми права до цих правовідносин та застосування необхідного способу захисту порушеного права, а також для визначення й дослідження кола питань і заходів, необхідних для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Вказаним нормам закону судове рішення не відповідає.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості.

Проте погодитись з такими висновками районного суду колегія суддів не може, оскільки суд внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права дійшов цього висновку без всебічного, повного й обґрунтованого з'ясування дійсних обставин справи, а надані докази по справі оцінені судом першої інстанції односторонньо.

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_3 вбачається, що 10 серпня 2013 року між позивачем та ОСОБА_4 було укладено у простій письмовій формі договір купівлі-продажу двох квартир АДРЕСА_1

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, в матеріалах справи взагалі відсутні будь-які письмові докази (розписки) щодо укладення вказаного правочину між ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державної реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі - продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державної реєстрації, крім договорів купівлі - продажу майна, що перебуває у податковій заставі.

Згідно ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчинений з моменту його державної реєстрації.

Частина 2 ст. 220 ЦК України надає суду право визнати дійсність нотаріально не посвідченого договору, якщо сторони домовились про усі його істотні умови, підтвердженні письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно врахувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державної реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210 та 640 пов'язуються з державною реєстрацією, тому вони є неукладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Отже, в даному випадку письмовий договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна сторонами не укладався, а визнання правочину дійсним з зазначених позивачем підстав не узгоджується з нормою ч. 2 ст. 220 ЦК України, яка в даному випадку до правовідносин, що виникли між сторонами не застосовується, тому відсутні й правові підстави для визнання права власності на нерухоме майно у спосіб обраний позивачем, що є предметом вказаного правочину.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції, в порушенні вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України на вказані положення закону уваги не звернув, неправильно застосував норми матеріального права, не встановив усіх обставин, які мають значення для вирішення справи, не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає до застосування та не дав їм належної оцінки.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхневого вирішення спору.

За таких обставин вказане судове рішення не можна визнати законним та обґрунтованим.

Оскільки неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення спору, рішення районного суду на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову позивачу у задоволені позову.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309 ч. 1 п.п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 задовольнити повністю.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дійсним відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання ним законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

Н.В.Ісаєва

О.С.Комлева