У Х В А Л А

іменем україни

16 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

КафідовоїО.В., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання незаконним і скасування рішення міської ради, визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, скасування реєстраційного запису щодо права власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки в комунальну власність за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 24 березня 2016 року та касаційною скаргою заступника прокурора Миколаївської області на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 24 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері звернувся до суду з указаним позовом в інтересах держави, посилаючись на те, що рішеннями Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року та від 04 вересня 2009 року затверджено проект землеустрою та передано у власність, у тому числі і ОСОБА_3, земельну ділянку площею 900 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1, грошовою оцінкою 200 033 грн. 40 коп., яку вона в подальшому, 15 лютого 2013 року, відчужила за договором купівлі-продажу ОСОБА_4

Посилаючись на те, що вказана земельна ділянка розташована у прибережній захисній смузі Бузького лиману та відноситься до земель водного фонду, тому передача її у власність фізичній особі для будівництва житлових будинків відбулась з порушенням вимог земельного та водного законодавства, прокурор просив визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради від 04 вересня 2009 року в частині передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_3, визнати договір купівлі-продажу землі від 15 лютого 2013 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4, недійсним, скасувати державну реєстрацію права власності на цю земельну ділянку та повернути зазначену земельну ділянку в комунальну власність.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року у задоволенні позову Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 24 березня 2016 року рішення районного суду скасовано. У задоволенні позову Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері відмовлено з інших правових підстав.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

У касаційній скарзі заступник прокурора Миколаївської області просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню, а касаційну скаргу заступника прокурора Миколаївської області слід задовольнити в повному обсязі з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що прокурор без поважних причин пропустив строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявив відповідач.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову з інших правових підстав, апеляційний суд виходив із того, що заявлені прокурором позовні вимоги є похідними від визнання акта про право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_3, недійсним, а вимоги щодо недійсності цього акта заявлено не було, тому позов прокурора задоволенню не підлягає, так як пред'явлений передчасно, тому прокурором невірно обрано спосіб судового захисту.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що рішеннями Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року та від 04 вересня 2009 року затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_3 для будівництва земельну ділянку площею 900 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1 грошовою оцінкою 200 033 грн. 40 коп.

15 лютого 2013 року ОСОБА_3 відчужила зазначену земельну ділянку за договором купівлі-продажу ОСОБА_4

Пред'являючи позов, прокурор посилався на те, що вказана земельна ділянка розташована у прибережній захисній смузі Бузького лиману та відноситься до земель водного фонду, тому передача її у власність фізичній особі під будівництво відбулась з порушенням вимог земельного та водного законодавства України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Статтею 152 ЗК України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

У п. 7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» судам роз'яснено, що захист судом прав на землю здійснюється способами, визначеними ст. ст. 16, 21, 393 ЦК України, ст. 152 ЗК України, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

Рішенням Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 роз'яснено, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку.

Органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Крім того, Пленум Верховного Суду України в абзаці другому п. 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснив судам, що, виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, ст. 15 ЦПК України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові № 6-33цс13 від 22 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Наведеного суд апеляційної інстанції не врахував та дійшов помилкового висновку про неправильність обраного прокурором способу захисту порушеного права, оскільки він пред'явив позов про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, що не заборонено законом та відповідно до ст. 16 ЦК України є належним способом захисту порушеного права.

Отже, не заявлення прокурором вимоги про визнання недійсним акта про право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_3 на підставі рішення Миколаївської міської ради, не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього рішення недійсним.

Крім того, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність ‒ це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України належним чином не перевірили доводів сторін відносно строку позовної давності, зокрема не дали оцінки твердженням ОСОБА_4 про те, що органам прокуратури було відомо про прийняття 04 вересня 2009 року Миколаївською міською радою рішення про передачу спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_3, при цьому суди не перевірили, чи порушено право позивача, хоча застосування наслідків спливу строку позовної давності можливе лише за наявності підстав для задоволення позову.

Отже, суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірили доводів та наданих сторонами доказів.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Касаційну скаргу заступника прокурора Миколаївської області задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 24 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Кафідова

О.В.Попович