Справа № 703/6441/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2016 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді Компанійця О.В.

з секретарем судового засіданння ОСОБА_1

з участю представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Смілі справу за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «МАРГО групп» про зміну підстави звільнення, дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги та моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_3 з 14 жовтня 2013 року працював менеджером із збуту відділу корпоративних продаж Київської філії ТОВ «МАРГО групп». Наказом директора товариства № 100-к від 10 вересня 2014 року ОСОБА_3 було звільнено з роботи з 11 вересня 2014 року за згодою сторін, ст. 36 п. 1 КЗпП України.

Посилаючись на те, що під час звільнення роботодавець не видав йому трудову книжку, ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення з ТОВ «МАРГО групп» 12702 грн. 06 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день видачі трудової книжки 17 листопада 2015 року (з розрахунку 1785 грн. середньомісячного заробітку за 306 робочих днів).

Згідно з позовною заявою, 10 вересня 2014 року під тиском працівників відділу кадрів ТОВ «МАРГО групп» ОСОБА_3 написав заяву, в якій просив звільнити його за згодою сторін 11 вересня 2014 року. Однак на наступний день він подав відповідачу заяву про визнання недійсної заяви від 10 вересня 2014 року, просив змінити підстави звільнення на ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Заява прийнята не була, тому в цей же день він відправив її по пошті. Оскільки відповідач не змінив підставу звільнення відповідно до його заяви, ОСОБА_3 просив суд змінити підставу його звільнення на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а дату звільнення - на 17 листопада 2015 року, зобовязати відповідача внести відповідний запис у трудову книжку та стягнути на його користь вихідну допомогу в сумі 2656 грн. 64 коп. і 10000 грн. відшкодування моральної шкоди, заподіяної затримкою видачі трудової книжки.

В судовому засіданні позивач підтримав позов повністю і пояснив, що він приходив на підприємство по трудову книжку і 12 вересня 2014 року, однак трудову книжку не видали. Відповідач направляв йому за місцем проживання в м. Київ та за місцем реєстрації в м. Смілу листи з пропозицією прибути в ТОВ «МАРГО групп» для одержання трудової книжки. Оскільки він не зміг по телефону узгодити, коли і куди саме на підприємство йому належить прийти для одержання трудової книжки, то не зявлявся до відповідача. Трудову книжку 17 листопада 2015 року одержав його представник ОСОБА_4 Позивач не зміг пояснити, з яких розрахунків він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди. Він також не зміг пояснити, чому, морально страждаючи від неможливості працевлаштуватись без трудової книжки, перебуваючи в м. Києві без роботи, він понад рік не зявлявся в цьому місті до ТОВ «МАРГО групп» з метою одержати трудову книжку і припинити моральні страждання.

Представник позивача пояснила, що ОСОБА_3 не міг раніше одержати трудову книжку, оскільки відповідач відмовляв йому. Лише після винесення 26 жовтня 2015 року рішення про зобовязання ТОВ «МАРГО групп» видати трудову книжку представник позивача зміг одержати її на підприємстві. Представник позивача пояснила, що розмір моральної шкоди відповідає сумі середнього заробітку позивача за час затримки видачі трудової книжки.

Представник відповідача в судове засіданні не зявився, подав заяву про відмову в позові, в якій зазначив, що 11 вересня 2014 року ОСОБА_3 відмовився одержати трудову книжку і залишив територію підприємства. ТОВ «МАРГО групп» не перешкоджало ОСОБА_3 в одержанні трудової книжки та неодноразово пропонувало одержати її особисто або через представника чи надати згоду на відправлення трудової книжки поштовою кореспонденцією, однак позивач її не отримав.

Суд вважає, що в позові належить відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з трудовою книжкою позивача, 11 вересня 2014 року його звільнено з роботи за згодою сторін (ст. 36 ч. 1 КЗпП України) на підставі наказу № 100-к від 10 вересня того ж року.

Відповідач надав суду копію заяви ОСОБА_3 від 10 вересня 2014 року про звільнення за згодою сторін 11 вересня того ж року. В день її подачі директор ТОВ «МАРГО групп» виніс наказ № 100-к про звільнення ОСОБА_3 з роботи з 11 вересня 2014 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Наданим суду актом від 11 вересня 2014 року підтверджується, що в цей день об 11 годині ОСОБА_3 самовільно залишив робоче місце, відмовившись забрати трудову книжку і підписувати документи, супутні процедурі звільнення.

Позивачем відповідно до вимог ст.ст. 11, 60 ЦПК України не надано доказів того, що 11 вересня 2014 року він надавав роботодавцю заяву про зміну підстав звільнення. Таку заяву (разом із заявою про недійсність заяви від 10 вересня 2014 року про звільнення за згодою сторін) він направив відповідачу по пошті. Оглядом справи № 2/703/1101/15 703/94/15-ц встановлено, що цього листа було відправлено о 15 годині 29 хвилин 11 вересня, а одержано відповідачем 19 вересня 2014 року. Тому заяви позивача не могли бути враховані відповідачем до звільнення ОСОБА_3 з роботи.

Твердження позивача, що анулювання домовленості про звільнення за згодою сторін може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника, ґрунтуються на правові позиції, викладеній в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року. Оскільки сторони не досягли домовленості про зміну підстав звільнення ОСОБА_3, а позивачем не надано доказів, що підтверджують його звернення до роботодавця 11 вересня 2014 року із заявою про зміну підстави звільнення, а також доказів відмови відповідача прийняти цю заяву, у позовній вимозі про зміну підстав звільнення належить відмовити.

Оглядом трудової книжки позивача встановлено, що відповідно до запису № 13 від 11 вересня 2014 року його звільнено з роботи в ТОВ «МАРГО групп» за згодою сторін (ст. 36 п. 1 КЗпП України) на підставі наказу № 100 від 10 вересня 2014 року. Цей запис було внесено відповідно до вимог п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Міністерства юстиції та Мінсоцзахисту України від 29 липня 1993 року № 58 (надалі в тексті Інструкція).

Відповідач дійсно не виконав вимог абз. 5 п. 4.1 Інструкції щодо видачі трудової книжки працівнику в день звільнення. Однак це відбулось не з вини роботодавця, а у звязку з відмовою ОСОБА_3 від її одержання, що підтверджується наведеним актом від 11 вересня 2014 року.

Не підтверджуються доказами пояснення позивача про те, що 12 вересня 2014 року він зявився в ТОВ «МАРГО групп» і йому відмовили у видачі трудової книжки. ОСОБА_3 визнав, що після 12 вересня 2014 року він не зявлявся до відповідача (відповідно до вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню).

Позивач не був відсутній на роботі в день звільнення. Інструкція не передбачає випадку відмови працівника від отримання трудової книжки, відповідно, не вимагає від роботодавця вчинення якихось дій для вручення працівнику трудової книжки в такому випадку.

У відповідності з наданими відповідачем копіями фіскальних чеків Укрпошти, о 9 годині 38 хвилин 12 вересня 2014 року в м. Обухів Київської обл., мк. Сосновий, 2/217, та в м. Смілу, вул. Кармелюка, 82/61, було направлено рекомендований лист ОСОБА_3 за вих. № 11/09 від 11 вересня 2014 року з пропозицією зявитись по місцю роботи для отримання трудової книжки. В листі також повідомлялось, що трудову книжку може бути передано довіреній особі ОСОБА_3 (на підставі довіреності) або направлено по пошті з письмової згоди позивача. Такі дії роботодавець за абз. 1 п. 4.2 Інструкції повинен вчинити в разі відсутності працівника на роботі в день звільнення, однак позивач був на роботі в день звільнення.

Позивач стверджує, що за наведеною адресою в м. Обухові він не жив, і визнав, що смілянська адреса відповідає місцю його реєстрації; це ж підтверджується відповідною відміткою в його паспорті.

Відповідачем надано копії документів, які підтверджують, що 21 жовтня 2014 року ТОВ «МАРГО групп» направило ОСОБА_5 аналогічного листа за вихідним номером № 01/17.10 від 17 жовтня АДРЕСА_1; лист було вручено адресату 24 жовтня того ж року. Позивач визнав, що одержав цього листа, і не зміг пояснити, з якої причини не зявлявся в ТОВ «МАРГО групп» по трудову книжку.

Як вбачається з наданої позивачем розписки, його представник ОСОБА_4 одержав трудову книжку 17 листопада 2015 року на підставі довіреності від 26 листопада 2014 року. Позивачем не надано доказів того, що у представника були перешкоди в одержанні трудової книжки з 26 листопада 2014 року.

Вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки ґрунтуються на положеннях ч. 4 ст. 235 КЗпП України, за якою така виплата здійснюється в разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу. Однак наведені докази свідчать, що трудова книжка не була вручена ОСОБА_3 не з вини працівників ТОВ «МАРГО групп». Законодавством України не передбачено відповідальності роботодавця за затримку видачі трудової книжки внаслідок відмови працівника від її одержання. Як зазначено вище, Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників не зобовязує роботодавця вчиняти якісь дії в разі відмови працівника від одержання трудової книжки в день звільнення.

Обставини, якими ОСОБА_3 обґрунтовує позовні вимоги, не підтвердились доказами, на які посилався позивач. Керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, визначеному у ст. 11 ЦПК України, у вимогах про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні належить відмовити.

Позивач не надав доказів, які підтверджують, що відповідач не розрахувався з ним при звільненні. Як встановлено з наданих відповідачем документів про зарахування заробітної плати, 1291 грн. 74 коп. 11 вересня 2014 року було зараховано на картковий рахунок позивача. ОСОБА_3 визнав, що це повна сума, яка належала до виплати йому на день звільнення. Позовні вимоги про стягнення 2656 грн. 64 коп. вихідної допомоги не підлягають до задоволення, оскільки відповідно до ст. 44 КЗпП України в разі звільнення за згодою сторін така допомога не виплачується; судом не встановлено визначених цією статтею підстав для виплати позивачу вихідної допомоги.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 61, 88, 213-215 ЦПК України, суд

вирішив:

ОСОБА_3 в позові до ТОВ «МАРГО групп» про зміну підстави звільнення, дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги та моральної шкоди відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Черкаської області через міськрайонний суд протягом 10 днів, набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не буде скасовано.

Головуючий О.В. Компанієць