Провадження № 2/750/316/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2016 року м.Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:

головуючого судді Литвиненко І.В.,

за участю секретаря Кравченко І. В.,

з участю позивача, представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації за невикористані відпустки, індексації, середнього заробітку за час затримки виплати компенсації та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації за невикористані відпустки, індексації, середнього заробітку за час затримки виплати компенсації та стягнення моральної шкоди. Позивач, просив стягнути з відповідача на її користь компенсацію за невикористані щорічні відпустки за період з 2011 по 2015р. та відпусток, що надаються матері, яка виховує в сумі 3928,12 грн, індексацію за невиплачену своєчасно компенсацію за невикористані відпустки у сумі 39,28 грн, середній заробіток за час затримки виплати компенсації 4317,30 грн, моральну шкоду в розмірі 5000 грн. та перерахувати зазначені кошти на мій рахунок за наступними реквізитами: ПАТ КБ «ПриватБанк», МФО 305299, код ОКПО 14360570, розрахунковий рахунок 9100 для зарахування на картковий рахунок №829848 (ОСОБА_2 ІПН НОМЕР_1). Позовні вимоги позивач мотивував тим, що 24 серпня 2011 року між позивачем та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 було укладено трудовий договір б/н, що зареєстрований Чернігівським центром зайнятості 30.08.2011 року за № 8, згідно з яким позивача прийнято на посаду продавця продовольчих товарів, з 0,5 ставки з оплатою 1/2 мінімальної заробітної плати, про що у трудовій книжці зроблено запис під № 21. 05 серпня 2015 року позивач була звільнена з посади за згодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України, однак остаточний розрахунок при звільненні розрахунок із позивачем проведений не був.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що 24 серпня 2011 року між позивачем та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 було укладено трудовий договір б/н, що зареєстрований Чернігівським центром зайнятості 30.08.2011 року за № 8, згідно з яким позивача прийнято на посаду продавця продовольчих товарів, з 0,5 ставки з оплатою 1/2 мінімальної заробітної плати, про що у трудовій книжці зроблено запис під № 21 (а.с. 4).

Відповідно до п. 6 договору від 24 серпня 2011 року, укладеного між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та позивачем зазначено, що позивачу як працівнику надається щорічної оплачуваної відпустки строком 24 календарні дні.

05 серпня 2015 року позивач була звільнена з посади за згодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України (а.с. 5).

Представником відповідача було надано лист від 04.09.2015 року адресований позивачу в якому відповідачем було повідомлено про те, що основна відпустка в кількості 90 календарних днів була позивачем використана, компенсацію за невикористану відпустку в кількості 6 календарних днів буде виплачено позивачу при звільненні. У наданні додаткової відпустки та компенсації за додаткову відпустку позивачу було відмовлено, оскільки остання не надала роботодавцю відомостей, які б підтверджували її право на отримання такої відпустки. Крім того позивачу було відмовлено у виплаті вихідної допомоги при звільненні з посиланням на ст.. 44 КЗпП України.

Згідно із довідкою ФОП ОСОБА_3 ОСОБА_2 було надано за період з 24.08.2011 року по 05.08.2015 року 90 календарних днів відпускних, при звільнені було виплачено компенсацію за 6 календарних днів невикористаної щорічної відпустки. Надання відпусток ОСОБА_2 підтверджується відомостями обліку робочого часу за вересень, жовтень, листопад 2014 року та за червень 2015 року. Виплати позивачу заробітної плати та відпускних підтверджується наданими представником позивача відомостями на виплату грошей, розрахунками та видатковими касовими ордерами (а.с. 40-55).

Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, матері інваліда з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Із заявами про надання їй додаткової відпустки по догляду за дитиною з 2011 року ОСОБА_2 звернулась до відповідача 19.08.2015 року, 21.08.2015 року та 25.08.2015 року. Листом від 04.09.2015 року відповідач повідомив про те, що позивач не зверталась із заявами про надання їй додаткової відпустки, як працівнику, який має дитину та не надавала документи про те, що вона має двох чи більше дітей, або про наявність дитини-інваліда, або про те, що вона є самотньою матірю (а. с. 38).

Згідно із копією довідки КП «ЖЕК-13» Чернігівської міської ради від 18.11.2015 року № 2921, ОСОБА_2 зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_1/2 із сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 10). Згідно із довідкою ЗОШ № 28 від 17.11.2015 року, батько дитини ОСОБА_4 не цікавиться його навчанням, не відвідує батьківські збори. Згідно із свідоцтвом про розірвання шлюбу, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірваний, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблений відповідний актовий запис за № 24 від 13.04.2011 року. Відповідно до довідки від 07.02.2016 року № 6/7328/007, ОСОБА_2 перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради та їй з 01.01.2016 року по 01.07.2016 року та призначено допомогу малозабезпеченим сімям на дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Тобто і довідка за місцем проживання, і довідка ЗОШ № 28, а також довідка із УПСЗН Деснянської районної у м. Чернігові ради, видані позивачу після звільнення та подання відповідних заяв, а отже належних та допустимих доказів на підтвердження того, що протягом 2011 - 2015 року вона мала права на додаткову відпустку, згідно із ст.. 19 ЗУ «Про відпустки» та нею подавались відповідні заяви до дня звільнення із документами, що підтверджували її право на таку відпустку, позивачем не надано.

Згідно із ч. 3 ст.. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимоги або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, оскільки позивачем не надано доказів того, що вона зверталася до відповідача із проханням надати їй додаткову оплачувану відпустку та надала відповідні документи, що надають їй право для отримання такої відпустки у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки позивачем не доведено, що з нею не провели розрахунку при звільненні, відсутні підстави для стягнення середнього заробітку та індексації. Відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи те, що відповідачем відносно позивача не було допущено порушення вимог чинного законодавства про працю у задоволенні вимоги щодо стягнення моральної шкоди також слід також відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208, 209, 213-215, 218 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації за невикористані відпустки, індексації, середнього заробітку за час затримки виплати компенсації та стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя