Провадження № 2/641/2033/2016 Справа № 641/5115/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2016 року

Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Боговського Д.Є.

за участю секретаря Бєлової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю одного з подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю одного з подружжя, розподіл спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що з 30.04.1988 він перебував із ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. 09.02.1996 позивач отримав свідоцтво про право власності на житло квартиру АДРЕСА_2. 06.09.1996 ОСОБА_1 продав належну йому квартиру та через три дні, а саме 09.09.1996 за отримані від продажу квартири кошти в розмірі 3000,00 грн. та власні заощадження в розмірі 1000,00 грн. придбав квартиру АДРЕСА_1. В липні 2007 року шлюб із ОСОБА_2 було розірвано, після розірвання шлюбу ОСОБА_2 не заявляла прав на спірну квартиру та оселилась у власній квартирі АДРЕСА_3. Позивач з 23.10.1996 та по теперішній час зареєстрований у спірній квартирі, разом із ним зареєстровані їх спільна із відповідачкою донька ОСОБА_3 та її син ОСОБА_4 Крім цієї доньки та онука позивач має ще доньку та сина від попередніх шлюбів, а також інших онуків, а тому бажає рівномірно розділити спадщину між своїми нащадками, не залишивши нікого без уваги. ОСОБА_1 зазначає, що у спірній квартирі він мешкає майже 20 років, особисто за власний рахунок утримує квартиру та сплачує всі необхідні комунальні платежі, відповідачка ніколи в житті не працювала, участі в утриманні квартири не приймає, з 2007 року мешкає у своїй власній квартирі. Позивач вважає, що спірна квартира не належить до спільної сумісної власності подружжя, оскільки вона хоча і набута за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто, внаслідок окремої праці одного члена сімї.

Відповідач ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позов, в якому просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_4, а також розділити набуте під час шлюбу майно квартиру АДРЕСА_1, визнавши за нею право власності на 1/2 частини даної квартири.

В обґрунтування зустрічних вимог посилається на те, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 вона отримала у приватну власність квартиру АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 23.09.2002 Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради. На час приватизації спірного житлового приміщення сімейне законодавство не мало положень про виникнення у подружжя права спільної сумісної власності на майно, набуте внаслідок приватизації державного житлового фонду, однак ОСОБА_1 фактично заявляє вимоги про розподіл спільної сумісної власності подружжя, а тому ОСОБА_2 вважає, що належним способом захисту її невизнаних та оспорюваних прав є звернення до суду з відповідним позовом. Водночас ОСОБА_2 зазначає, що після реєстрації шлюбу вони мешкали у квартирі її батьків, де і народилась їх донька. Згодом, у вересні 1996 року ними було придбано квартиру АДРЕСА_1, яка було оформлена на імя чоловіка ОСОБА_1 Після придбання квартири подружжям було зроблено ремонт та родина переїхала мешкати у спірну квартиру. Спільне їх життя не склалось та у липні 2007 році шлюб було розірвано, а ОСОБА_2 переїхала до квартири АДРЕСА_3, а донька залишилась мешкати разом із батьком. ОСОБА_2 вказує, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана у період шлюбу, незалежно від того, на імя кого із подружжя вона була придбана.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_5 підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі, проти зустрічних вимог заперечували із посиланням на те, що квартира, яка була приватизована в період шлюбу, не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою приватною власністю особи, яка скористалась безоплатним правом приватизації державного житлового фонду і це ніким не оспорюється. А до вимог про розподіл спільного сумісного майна подружжя має бути застосований строк позовної давності, оскільки з часу розірвання шлюбу липень 2007 року минуло більш ніж три роки.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 у судовому засіданні заперечували проти первісних вимог ОСОБА_1, зустрічні вимоги просили задовольнити в повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 квітня 1988 року. Мають спільну доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3

17 липня 2007 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

В період шлюбу ОСОБА_1 скористався своїм безоплатним правом приватизації державного житлового фонду та згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду від 09.02.1996 за № 5А-96-66033, отримав у власність квартиру АДРЕСА_2.

06 вересня 1996 року ОСОБА_1 здійснив продаж належної йому квартири АДРЕСА_2 згідно договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори, продаж було здійснено за 3000,00 грн.

09 вересня 1996 року ОСОБА_1 здійснив купівлю квартиру АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори.

ОСОБА_2 також скористалась своїм безоплатним правом приватизації державного житлового фонду та отримала у власність квартиру АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 23.09.2002 Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, реєстраційний № 8-02-230820.

Згідно довідки дільниці № 20 КП «Жилкомсервіс» ОСОБА_1 зареєстрований з 23.10.1996 в квартирі АДРЕСА_1, разом із ним зареєстровані його донька ОСОБА_3 та його онук ОСОБА_4

Згідно довідки дільниці № 54 КП «Жилкомсервіс» ОСОБА_2 зареєстрована з 01.03.1965 в квартирі АДРЕСА_3.

Позивач ОСОБА_1 посилається на те, що квартира АДРЕСА_1 набута ним у період шлюбу, однак за його особисті кошти, а тому відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України є його особистою приватною власністю.

Статті 10, 60 Цивільно-процесуального кодексу України передбачають, що сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказом можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Однак, ані позивачем ОСОБА_1, ані його представниками не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти, за які було придбано спірну квартиру, належали ОСОБА_1 особисто. Факт продажу належної ОСОБА_1 квартири не може беззаперечно свідчити, що отримані від цього продажу грошові кошти були витрачені на придбання саме спірної квартири, а не на інші цілі.

Що стосується вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_3, то і в цій частині позов не підлягає задоволенню.

Так, відповідно до ст. 3 ЦПК України особа звертається до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

При цьому, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, житло, набуте особою за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідально до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» є особистою власністю дружини, чоловіка.

Оскільки в ході судового розгляду не було встановлено оспорювання з боку інших осіб права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_3, в цій частині позов заявлений необґрунтовано.

Що стосується вимог ОСОБА_2 щодо поділу квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, то судом встановлено наступне.

Положеннями ст. 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до положень ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до положень ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Дружина і чоловік згідно ст. 69 СК України мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу за взаємною згодою.

Згідно ст.ст. 70, 71 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Суд критично сприймає посилання представника ОСОБА_1 на пропуск строку позовної давності, оскільки відповідно до ст. 72 Сімейного кодексу України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Як зазначає ОСОБА_2 і цей факт не оспорюється сторонами у справі, про порушення свого права власності вона дізналась лише після звернення ОСОБА_1 із даним позовом до суду, до цього часу вона вважала, що її право власності не порушується.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10, 11, 60, 61, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Поділити набуте під час шлюбу майно квартиру АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги у 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: ОСОБА_8