АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6124/16 Справа № 199/3793/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Руденко В. В. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - нотаріуси Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 14 жовтня 2008 року її бабуся ОСОБА_6 склала заповіт, яким на випадок своєї смерті заповіла позивачу та відповідачу в рівних частках кожній квартиру АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла. Після смерті спадкодавця, при зверненні позивача до державної нотаріальної контори для отримання спадщини, позивач дізналась, що заповіт від 14 жовтня 2008 року ОСОБА_6 був скасований та 10 грудня 2013 року був складений новий, відповідно до якого остання заповіла своє майно тільки відповідачу. Позивач вважає, що даний заповіт є недійсним, оскільки на час складання спірного заповіту ОСОБА_6 виповнилось 84 роки, в останні роки в неї розвився віковий склероз і почастішали випадки не сприйняття дійсних подій, у неї спостерігався процес психічного розладу. Таким чином позивач зазначає, що заповіт від 10 грудня 2013 року ОСОБА_6 склала не усвідомлюючи значення своїх дій під впливом ОСОБА_3

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 просила суд визнати недійсним заповіт від 10 грудня 2013 року, складений ОСОБА_6 щодо спадкового майна - квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно з ч. 2 ст. 1257 ЦК України, заповіт може бути визнаний недійсним за позовом заінтересованої особи, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6, якій належала квартира АДРЕСА_1. За свого життя, а саме 10 грудня 2013 року вона склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, відповідно до якого все належне їй майно заповіла ОСОБА_3

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Положеннями ст. 143 ЦПК України передбачено, що для з'ясування обставин, які мають значення для справи і потребують спеціальних знань суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

За клопотанням представника позивача, 06 жовтня 2016 року по даній справі ухвалою суду було призначено посмертну судово-психіатричну допомогу для визначення можливості ОСОБА_6 керувати і віддавати звіт своїм діям на момент складання заповіту від 10 грудня 2013 року.

КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР» неодноразово направлялись запити для надання додаткових матеріалів для проведення експертизи.

Як вбачається з повідомлення КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР» від 23 лютого 2016 року, головним лікарем матеріали даної цивільної справи були повернуті без виконання ухвали суду від 06 жовтня 2015 року про проведення посмертної судово-психіатричної допомоги, так як додаткові матеріали на адресу експертної комісії не надійшли.

Тож, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції, враховуючи положення ст. 60 ЦПК України, виходив із недоведеності позивачем факту не усвідомлення спадкодавцем значення своїх дій і можливості керувати ними під час складання заповіту від 10 грудня 2013 року на квартиру АДРЕСА_1.

В своїй апеляційній скарзі позивач посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи та порушення норм процесуального і матеріального права.

Основним доводом апеляційної скарги є не усвідомлення спадкодавцем своїх дій при складанні заповіту на ім'я відповідача, що на думку апелянта, було в повному обсязі підтверджено показами свідків та історією хвороби ОСОБА_6

Однак, колегія суддів не погоджується з такою позицією апелянта, виходячи з наступного.

Положеннями ст. ст. 58, 59 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Тобто, належність доказів - це якість доказу, що характеризує точність, правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування.

Належним є той доказ, який містить інформацію, що має значення для справи.

Також, слід звернути увагу, що допустимість доказів має загальний і спеціальний характер.

Позовні вимоги про визнання громадянина недієздатним передбачають спеціальний характер допустимості - правила, що передбачають використання чітко визначених законом доказів для встановлення певних обставин справи.

Оскільки предметом даної цивільної справи є заповіт, який позивач просить визнати недійсним, у зв'язку з тим, що при його складанні спадкодавець не усвідомлювала свої дії в силу наявних хвороб і її дієздатність викликає в позивача сумніви, то чітко визначеним законом доказом для встановлення недієздатності ОСОБА_6 може бути лише висновок посмертної судово-психіатричної експертизи (спеціальний характер допустимості доказів).

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на неможливість проведення посмертної судово-психіатричної експертизи через навмисну відмову відповідача надати медичну картку спадкодавця, також не можуть бути прийняті до уваги, так як після відновлення провадження по даній цивільній справі та в ході подальшого її розгляду позивачем не було прийнято жодних дій стосовно зобов'язання чи витребування у ОСОБА_3 необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Щодо допитаних в суді першої інстанції свідків, то рішення суду, у відповідності до положень ст. 212 ЦПК України, не можуть ґрунтуватися тільки на їх показах.

Не є допустимим доказом показання свідка, які надані під примусом, а добровільність та правдивість наявних в матеріалах справи показань нічим не підтверджена.

А тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова