Справа № 307/2890/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

12 лютого 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого судді Леска В.В.

суддів Готри Т.Ю., Кондора Р.Ю.

при секретарі Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованності за кредитним договором за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на рішення Тячівського районного суду від 15 жовтня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

31 серпня 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі Банк) звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що згідно кредитного договору №MKTWGA00000029 від 13 квітня 2006 року відповідачу ОСОБА_1 було надано кредит в розмірі 124941 доларів США зі сплатою 2,35% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 12 квітня 2010 року.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки №MKTWGA00000029 від 14 квітня 2006 року.

В порушення умов кредитного договору №MKTWGA00000029 від 13 квітня 2006 року відповідач ОСОБА_1 ухиляється від взятих на себе зобовязань, не погашає кредит та щомісячну сплату відсотків за фактичне використання кредитних коштів і станом на 23.07.2015 року його заборгованість перед банком становить 1096606,11 доларів США, з яких 119499,87 доларів США сума заборгованості за кредитом, 354278,57 доларів США сума заборгованості по відсотках за користування кредитом, 5997,21 доларів США сума заборгованості по комісії за користування кредитними коштами, 616830,46 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за кредитним договором.

Посилаючись на вказані обставини позивач просив стягнути з відповідачів солідарно на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість по відсоткам за користування кредитом в розмірі 354278,57 доларів США, що за курсом НБУ станом на 23 липня 2015 року еквівалентно 7797671,33 грн., за кредитним договором №MKTWGA00000029 від 13 квітня 2006 року та вирішити питання по судовим витратам.

Рішенням Тячівського районного суду від 15 жовтня 2015 року в задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено у звязку зі спливом строку позовної давності та відмовлено в задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач - ПАТ КБ «ПриватБанк» - подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність судового рішення із-за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, просив скасувати оскаржуване ним рішення й ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Межі доводів апеляційної скарги судом першої інстанції не взято до уваги те, що визнання боргу перериває позовну давність у цивільних правовідносинах, на які вона поширювалася. Апелянт вважає, що судом не надано належної оцінки доказам по справі, не застосовано норми матеріального права, що підлягають застосуванню до правовідносин сторін, допущено порушення норм процесуального права щодо законності та обгрунтованності судового рішення, що призвело до неправильного вирішення справи, а це є підставою для скасування рішення.

Представник Банку ОСОБА_3 підтримала апеляційну скаргу.

Представник відповідачів ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в судове засідання не зявилися, про час і місце розгляду справи повідомлені, що вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України справу розглянуто у відсутності відповідачів.

Заслухавши доповідача, пояснення представників ОСОБА_3 та ОСОБА_4, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Судом встановлено, що згідно кредитного договору №MKTWGA00000029 від 13 квітня 2006 року відповідачу ОСОБА_1 було надано кредит в розмірі 124941 доларів США зі сплатою 2,35% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 12 квітня 2010 року.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки №MKTWGA00000029 від 14 квітня 2006 року, згідно якого вона взяла на себе зобовязання солідарно відповідати із позичальником по його зобовязаннях за кредитним договором.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_1 не виконав взяті на себе зобовязання по погашенню кредиту та щомісячній сплаті відсотків за фактичне використання кредитних коштів, у звязку з чим станом на 23.07.2015 року його заборгованість перед банком становить 1096606,11 доларів США, з яких 119499,87 доларів США сума заборгованості за кредитом, 354278,57 доларів США сума заборгованості по відсотках за користування кредитом, 5997,21 доларів США сума заборгованості по комісії за користування кредитними коштами, 616830,46 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за кредитним договором.

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

У відповідності до ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. При цьому виконання зобов'язань вимагається від обох сторін по договору.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і колегія суддів, вірно виходив з того, що в задоволенні позову слід відмовити в звязку зі спливом строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачами по справі, а позивачем не надано жодного належного доказу переривання зазначеного строку. Крім того, із позовом з ідентичними вимогами Банк вже звертався до суду і рішенням Тячівського районного суду від 24 вересня 2013 року, що набрало законної сили 7 жовтня 2013 року, в зверненні стягнення на предмет іпотеки в погашення заборгованості за тим же самим договором кредиту було відмовлено в звязку зі спливом строку звернення до суду.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. ч. 3,4 ст. 267 цього ж Кодексу позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-116цс13 від 06 листопада 2013 року зазначено, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами), починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному платежу

Згідно з п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк позовної давності якого минув.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, договором кредиту № MKTWGA00000029 від 13 квітня 2006 року визначено кінцевий строк повернення кредиту 12 квітня 2010 року (а.с. 10-11), а договором поруки (п. 12) передбачено, що порука припиняється після закінчення трьох років з дня настання терміну повного погашення кредиту за Кредитним договором.

Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що після закінчення строку повернення кредиту, позичальником ОСОБА_1 жодних платежів не вносилося, тобто строк виконання зобовязань закінчився 12 квітня 2010 року, і з 13 квітня 2010 року у Банка виникло право на захист порушених інтересів в судовому порядку та почався перебіг строку позовної давності.

Із даним позовом Банк звернувся в суд 31 серпня 2015 року після закінчення трирічного строку позовної давності, перебіг якого нічим не було перервано.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції до винесення рішення судом першої інстанції представник відповідачів ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про застосування до даних правовідносин позовної давності (а.с. 47-48), сплив якої є підставою для відмови в задоволенні позову.

Рішенням Тячівського районного суду від 24 вересня 2013 року, що набрало законної сили 07 жовтня 2013 року, яким в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, де третя особа: ОСОБА_1, про звернення стягнення на предмет іпотеки для погашення заборгованості за кредитним договором №MKTWGA00000029 від 13 квітня 2006 року відмовлено у звязку зі спливом строків звернення до суду. Цим рішенням встановлено, що кінцевий строк позовної давності до вимог про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки є 12 квітня 2013 року, а по вимогам стягнення неустойки 12 квітня 2011 року, а відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того, позивач не надав належних доказів, якими є касові документи, на підтвердження доводів апеляційної скарги про те, що боржник ОСОБА_1 11 березня 2013 року на погашення кредиту сплатив 100 доларів США і представник відповідача ОСОБА_4 не визнав цю обставину через недоведеність належними та допустимими доказами.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав й не надано належних та допустимих доказів переривання перебігу строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вищевикладених висновків суду і не містять встановлених законом підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, яке постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

На підставі ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу Банку слід відхилити як необгрунтовану та безпідставну й залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Тячівського районного суду від 15 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: