АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц-/790/1257/16 Доповідач: Івах А.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Івах А.П.,

суддів Пономаренко Ю.А., Шевченко Н.Ф.,

при секретарі Каплоух Н.Б

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Харківська міська рада про поновлення порушеного права на проживання в житловому приміщенні та поділ особового рахунку, виділ житлового приміщення в користування, вселення,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2, діючи в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, звернулася до суду з позовом про поновлення порушеного права на проживання в житловому приміщенні та поділ особового рахунку, виділ житлового приміщення в користування, вселення.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона є матір'ю неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

24 березня 2001 року її чоловік ОСОБА_6, батько неповнолітнього ОСОБА_3, помер.

Вони мешкали в квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, що належить Харківській територіальній громаді.

В спірній квартирі на теперішній час зареєстровані відповідачі по справі.

ОСОБА_1 - бабуся неповнолітнього, яка є основним наймачем спірного приміщення, чинить певні перешкоди у проживанні сина у даній квартирі, посилаючись на те, що вона матеріально не спроможна як пенсіонерка сплачувати комунальні платежі, у звязку з чим ОСОБА_3 позбавлений права та можливості проживати у спірній квартирі.

У добровільному порядку ОСОБА_1, поділити особові рахунки відмовляється.

Спірна квартира складається з трьох непрохідних кімнат площею 15,9 кв.м, 14,5 кв.м., 13,1 кв.м відповідно. З урахуванням чого в користування сина просила виділити кімнату площею 13,1 кв.м..

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 задоволено у повному обсязі.

Поновлено порушене право неповнолітнього ОСОБА_3 на проживання в квартирі №148, що розташована по пр. Перемоги, 72 у м. Харкові, вселено його у квартиру №148, яка розташована за адресою: пр. Перемоги, буд. 72 у м. Харкові.

Зобовязано ОСОБА_1 не перешкоджати неповнолітньому ОСОБА_3 в користуванні вказаною квартирою.

Встановлено порядок користування квартирою №148 по пр. Перемоги, буд. 72 у м. Харкові, наступним чином:

●у користування неповнолітнього ОСОБА_3 виділено житлову кімнату площею 13,1 кв. м.;

●у користуванні ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 залишено житлові кімнати площею 15,9 кв.м. та 14,5 кв.м.;

●в загальному користуванні залишено: кухню - 6,7 кв.м., вбиральню - 1,1 кв.м., ванну кімнату - 2,0 кв.м., коридор - 8,8 кв.м, вбудовану шафу - 0,7 кв.м..

Зобов'язано КГІ «Жилкомсервіс» виділити окремі особові рахунки по квартирі АДРЕСА_2 на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються в квартиру (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, вивезення побутових відходів та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій) відповідно до встановленого порядку користування квартирою.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному зясуванні обставин справи.

ОСОБА_2, що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, будучи особою, що звернулася до суду з позовом, розглядом справи не цікавиться, повістки про виклик у судові засідання не отримує (вони повертаються без вручення за закінченням терміну зберігання), будучи повідомленою про час та місце розгляду справи телефонограмою за номером телефону, зазначеного у позовній заяві, в судове засідання не зявилася.

Неявка осіб, які беруть участь у розгляді справи, являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та їх процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції справи по суті.

Виходячи з вимог ч. 3 ст.27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, положень ст.67 ЦПК України щодо строків процесуальних дій, ст.. 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, судова колегія визнала неявку позивача в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені сторонами у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного:

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання:

-чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та яким доказами вони підтверджуються;

-чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

-які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

-яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_1 чинить перешкоди неповнолітньому в користуванні житлом. Спірна квартира складається з трьох кімнат житловою площею 43,5 кв.м , у тому числі:

●кімнати 1 площею 15,9 кв.м

●кімнати 2 площею 14,5 кв.м

●кімнати 3 площею 13,1 кв.м

●кухні площею 6,7 кв.м.;

●вбиральні 1,1 кв.м.;

●ванної кімнати площею 2,0 кв.м.;

●коридору 8,8 кв.м.;

●вбудованої шафи 0,7 кв.м.;

●загальна площа квартири 62,8 кв.м.;

●висота приміщень 2,60.

З урахуванням висновку експерта щодо можливості виділу в натурі житлового приміщення та місць загального користування, суд першої інстанції дійшов висновку, що саме кімнату житловою площею 13,1 кв.м в спірній квартирі необхідно виділити в користування неповнолітньому ОСОБА_3, залишивши у користуванні за ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_4, житлові кімнати площею 15,9, 14,5 кв.м., при цьому у загальному користуванні слід залишити кухню, вбиральню, ванну кімнату, коридор та вбудовану шафу як місця спільного користування.

Суд також дійшов висновку і про можливість задоволення позову в частині поділу особових рахунків на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються квартирі АДРЕСА_3 на два окремих особових рахунка у відповідності з порядком користування житловими кімнатами.

При цьому суд керувався вимогами ст..68 ЖК України відповідно до яких наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги, і відповідачі разом зобов'язані сплачувати плату за надання комунальних послуг, але виконання обов'язків по оплаті вказаних послуг ускладнюється наявністю лише одного особового рахунку, оскільки згоди щодо сплати за комунальні послуги між сторонами у справі у добровільному порядку не досягнуто.

Статтею 179 ЖК України передбачено, що користування будинками державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються КМУ.

Пунктом 10 «Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинкових територій», затверджених Постановою КМУ від 08.10.1992 року № 572, передбачений порядок поділу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартир в разі, якщо між ними відсутня згода щодо сплати.

Відповідно до ст. 13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать послуги з централізованого постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та енергопостачання, централізованого опалення, вивезення побутових відходів та послуги з утримання будівель та споруд та прибудинкових територій.

Відповідно до ст. 104 ЖК України та п. 13 «Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинкових територій» встановлено, що спори, які виникають під час користування приміщеннями жилих будинків розв'язуються шляхом проведення переговорів між учасниками спору або у судовому порядку.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Судом встановлено, що наймачем квартири АДРЕСА_4 є ОСОБА_1, яка є бабусею ОСОБА_3

У спірній квартирі ОСОБА_3 зареєстрований з 30 березня 1999 року за місцем проживання свого батька ОСОБА_6, померлого 24 березня 2001 року (а.с. 21).

Крім того, в квартирі зареєстровані та проживають син основного наймача ОСОБА_5 та його донька (онука наймача) ОСОБА_4 (а. с. 92).

Відповідач ОСОБА_1 підтверджує факт перешкоджання нею ОСОБА_3 у користуванні квартирою. Остання посилається на той факт, що онук лише зареєстрований за адресою спірної квартири, а постійно мешкає зі своєю матірю за адресою : АДРЕСА_5.

Відповідно до ст.. ст. 141, 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла 10 років визначається за згодою батьків, які мають рівні права та обовязки щодо дитини.

Отже, 30 березня 1999 року ОСОБА_3 на законних підставах був зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_2.

За вимогами ст.. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти члени сімї наймача або власника житлового приміщення - мають право користуватися займаним приміщенням на рівні з власником або наймачем.

Згідно п.3 ст. 71, ст.. 163 ЖК України у період перебування дитини у родичів за нею зберігається право користування житлом, де вона зареєстрована.

Ураховуючи наведені норми права та те, що відповідачі заперечують проти того, щоб позивач користувався житлом у спірній квартирі, судова колегія висновок суду щодо необхідності вселити ОСОБА_3 в квартиру та зобовязати ОСОБА_1 не перешкоджати останньому у користуванні житловим приміщенням, находить таким, що відповідає вимогам закону та дійсним обставинам справи.

Рішення суду в частині задоволення позову про вселення ОСОБА_3 у приміщення спірної квартири та зобовязання відповідача не чинити перешкод у користуванні житлом є таким, що відповідає вимогам ст..ст. 213, 214 ЦПК України.

За змістом ст..104 ЖК України суд вправі задовольнити вимоги члена сімї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат.

Вирішуючи питання про зміну договору найму житлового приміщення та визнання права користування ОСОБА_3 житловою кімнатою площею 13,1 кв.м суд виходив лише із того, що згідно висновку експерта ОСОБА_7 від 24 вересня 2014 року визначена можливість виділу в натурі житлового приміщення та місць загального користування саме у такий спосіб.

Проте, допустивши не повне зясування дійсних обставин справи, суд не зясував, яка частка житлової площі припадає на кожного із проживаючих у спірній квартирі, та чи можливо виділити у користування кімнату 13,1 кв.м, не порушуючи при цьому житлові права інших осіб, у користування яких виділено дві інші кімнати.

Виходячи з того, що квартира складається із трьох кімнат житловою площею (13,1 кв.м; 14,5 кв. м; 15,9 кв.м) 43,5 кв. м, на кожного члена сімї наймача припадає по 10,875 кв.м (43 кв.м:4).

Виділяючи відповідачам на трьох осіб дві кімнати площею 14, 5 кв.м та 15,9 кв.м, суд залишив поза увагою вимоги ст..50 ЖК України, відповідно до яких жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам.

При наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за девять років, крім подружжя.

Судова колегія вважає, що суд, виділяючи ОСОБА_3 окрему кімнату площею 13,1 кв.м., на порушення вимог ст. 213 ЦПК України не перевірив дійсних обставин справи, у достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовими нормами, що їх регулюють, не встановив обставин, що мають суттєве значення для вирішення справи.

Із пояснень відповідачів у ході апеляційного розгляду справи вбачається що позивач не є членом їх сімї, в квартирі не проживав, між ними матірю, сином та онукою склався порядок конкретного користування жилими приміщеннями.

При такому визначенні порядку користування спірним житлом в одній кімнаті змушені будуть проживати наймач ОСОБА_1 зі своєю онукою ОСОБА_4, при цьому будуть порушені права останніх та призведе до погіршення їх житлових умов (15,9 кв.м : 2 = 7,95 кв.м.), (14,5 кв. м : 2 = 7,25 кв. м.).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

З урахуванням особливості і характеру спірних правовідносин, що виникли між сторонами, дійсних обставин справи та виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, судова колегія , перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у відповідності до вимог ст..303 ЦПК України, доходить висновку, що рішення суду першої інстанції про визначення порядку користування житлом та зобовязання юридичної особи КП «Жилкомсервіс», яка не є стороною у справі, виділити окремі особові рахунки по спірній квартирі підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

За таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції зміні.

Керуючись ст.. ст.. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2015 року змінити, скасувати його в частині встановлення порядку користування квартирою №148 по Проспекту Перемоги №72 ц у м. Харкові та зобов'язання КГІ «Жилкомсервіс» виділити окремі особові рахунки по квартирі АДРЕСА_2 на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються в квартиру (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, вивезення побутових відходів та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій) відповідно до встановленого порядку користування квартирою та відмовити у задоволенні позовних вимог у цій частині позову.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді