У Х В А Л А

іменем україни

09 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

МаляренкаА.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору від 26 травня 2008 року ОСОБА_3 отримав кредитні кошти у розмірі 2 493 грн. 26 коп. У результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яка станом на 21 вересня 2015 року складає 47 213 грн. 42 коп. та яку позичальник, незважаючи на вимоги, не погасив.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача зазначену кредитну заборгованість.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 грудня 2015 року у задоволенні позову ПАТ «Акцент-Банк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. Провадження у справі за позовом ПАТ «Акцент-Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором з 26 травня 2008 року по 17 квітня 2013 року закрито. Рішення районного суду в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Акцент-Банк» до ОСОБА_3 про стягнення неустойки за кредитним договором від 26 травня 2008 року за період з 17 квітня 2013 року по 21 вересня 2015 року скасовано. У позові в цій частині відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Акцент-Банк» просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів належними та допустимим доказами укладення з відповідачем договору, зокрема підписання останнім Умов надання споживчого кредиту фізичним особам.

Скасовуючи рішення районного суду та закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентів, комісії та неустойки з 26 травня 2008 року по 17 квітня 2013 року, апеляційний суд виходив із того, що ці вимоги були предметом розгляду в межах іншої справи між тими ж сторонами і рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 листопада 2013 року, що набрало законної сили, з ОСОБА_3 ці суми вже були стягнуті. При цьому, відмовляючи у задоволенні позову про стягнення неустойки за кредитним договором з 17 квітня 2013 року по 21 вересня 2015 року, апеляційний суд послався на те, що банк пропустив трирічний строк звернення до суду із вимогою про стягнення неустойки, оскільки заборгованість за кредитним договором мала бути погашена 26 листопада 2009 року, а із позовом до суду банк звернувся лише у вересні 2015 року.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 26 травня 2008 року між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір кредиту, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 2 493 грн. 26 коп.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 листопада 2013 року, що набрало законної сили, з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Акцент-Банк» було стягнуто кредитну заборгованість у розмірі 9 209 грн. 40 коп.

Пред'являючи позов, ПАТ «Акцент-Банк» посилалось на те, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору та невиконання зазначеного рішення суду утворилася заборгованість, яку позичальник, незважаючи на вимоги, не погасив.

Згідно із ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У відповідності до ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Кредитним договором не встановлено розмір процентів після спливу строку його дії, тому слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року № 6-1412цс16 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Наведеного суд апеляційної інстанції не врахував, у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не встановив, чи виконано судове рішення про стягнення кредитної заборгованості та не перевірив можливості нарахування процентів після закінчення строку дії договору на рівні облікової ставки Національного банку України.

Отже, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.К. Гримич

О.В.Кафідова

А.В.Маляренко

І.М.Фаловська