Номер провадження: 22-ц/785/1907/16
Головуючий у першій інстанції Пепеляшков О. С.
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого - Сватаненка В.І.

суддів - Артеменка І.А., Черевка П.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Четверта Одеська державна нотаріальна контора - «Про визнання свідоцтва про право на спадщину та договору довічного утримання недійсними», за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 грудня 2015 року -

ВСТАНОВИЛА:

06.07.2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, по якому просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серії ВАВ № 460572 від 24.10.2002 року, видане на ім'я ОСОБА_4 Восьмою Одеською державною нотаріальною конторою на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яке зареєстровано в реєстрі за № 2-0725; визнати недійсним договір довічного утримання від 02.03.2004 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідченого Восьмою Одеською державною нотаріальною конторою, реєстровий № 1-660 - квартири АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилалась на те, що її батько помер ІНФОРМАЦІЯ_2 - раніше своїх батьків, та вона спадкує після смерті дідуся частку вказаної квартир, яку успадкував би її батько в порядку представлення. Але у 2014 році їй стало відомо, що у 2002 році бабуся оформила на себе спадщину на ? частину квартири, тобто і частку її батька, у 2004 році квартиру було оформлено на племінника бабусі - відповідача по справі, на підставі договору про довічне утримання. Станом на момент смерті дідуся та в період відкриття та оформлення спадщини вона була неповнолітньою, не була обізнана про наміри бабусі щодо успадкування частки померлого дідуся, їїї не було відомо про наявність свідоцтва та вона не була учасником нотаріальних дій щодо його видачі.

Представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити.

Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивач спадщину не прийняла, позовні вимоги є незаконними.

Четверта Одеська державна нотаріальна контора подала до суду заяву, відповідно до якої просила розглянути справу у відсутність їх представника та вказала, що позивач або її законний представник не вчинили жодних дій щодо прийняття спадщини, а посилання на те, що неповнолітня мала право безумовного та безстрокового вступу у спадщину не відповідає вимогам закону, який діяв на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5., а тому вважала позов необґрунтованим.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15.12.2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

05.01.2016 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на вказане рішення районного суду, по якій просить рішення суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування районним судом обставин по справі.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 28 березня 2001 року квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_5 й ОСОБА_4 в рівних частках (а.с. 42).

ОСОБА_6, який згідно наданої позивачем копії свідоцтва про народження був сином ОСОБА_5 та ОСОБА_4, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9, 10).

Згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_6 є батьком ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка 09.08.2003 одружилась та змінила прізвище на ОСОБА_2 (а.с. 13, 14).

Як вбачається з копії спадкової справи після смерті ОСОБА_5 з заявою про прийняття спадщини після його смерті звернулась його дружина ОСОБА_4 та 24.10.2002 р. отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, зокрема на 1/2 частин кв. АДРЕСА_1, серії ВАВ № 460572, реєстровий № 2-0725 (а.с. 38-49).

02.03.2004 р. Восьмою Одеською державною нотаріальною конторою посвідчено договір довічного утримання, за умов якого ОСОБА_4 передала у власність відповідачу кв. АДРЕСА_1, а ОСОБА_3 зобов'язався довічно утримувати ОСОБА_4 (а.с. 77, 78).

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 15.10.2013р. ОСОБА_4 визнано недієздатною за заявою ОСОБА_3 (а.с. 75); рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 20.01.2014 р. за поданням органу опіки та піклування ОСОБА_3 встановлено опікуном ОСОБА_4 (а.с. 76).

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 та її поховання здійснив відовідач (а.с. 8, 79, 80).

З 1 січня 2004 року набрав чинності Цивільний Кодекс України, проте згідно прикінцевим і перехідним його положенням і у зв'язку з тим, що правовідносини між сторонами виникли до вказаної дати з приводу спадкування після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2., до правовідносин щодо спадкування застосовуються правила ЦК Української РСР в редакції 1963 року, відповідно до статей 524-526 якого, спадкоємство здійснюється згідно із законом у разі відсутності заповіту. Часом відкриття спадщини вважається день смерті спадкодавця, по останньому відомому постійному місцю його проживання.

Отже, колегія суддів вважає обгрунтованими посилання районного суду на положення ЦК Української РСР 1963 року, при вирішення питання щодо правомірності позовних вимог ОСОБА_2

При спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги відповідно до положень ч.1 ст. 529 ЦК Української РСР є, в рівних частках: діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю ( ч. 2 цієї статті).

Положеннями ст. 548 ЦК передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Положеннями цього ЦК передбачалось фактичне прийняття спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; та (або) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини ( ч.ч.1, 2 ст. 549 ЦК ).

Згідно положень ст. 560 ЦК спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.

Судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в правових позиціях від 01.12.1997 р. в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році в п. 64 зазначила, що розглядаючи позови спадкоємців про визнання за ними права на частку спадкового майна, а свідоцтва про право на спадщину - недійсним щодо цієї частки суд має враховувати дотримання позивачем, як передбаченого ст. 549 ЦК Української РСР шестимісячного строку на прийняття спадщини, так і встановленого ст. 71 цього Кодексу загального строку позовної давності для звернення з вимогами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Якщо пропущений шестимісячний строк не буде продовжений, посилання на пропуск строку, встановленого ст. 71 ЦК в редакції від 18.07.1963 р. не потрібне, оскільки для вирішення безпідставних вимог строку давності не встановлено.

Пленум Верховного Суду України в Постанові від 24.06.1983 року. «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в п. 4 роз'яснив, що передбачений ст. 549 ЦК шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. Якщо у вказаний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку. Оскільки при продовженні зазначеного строку суд одночасно вирішує питання про визнання за позивачем права на належне йому майно, що збереглося в натурі, або на грошові суми, коли воно реалізоване, заява у таких випадках є позовом майнового характеру

Крім того, як роз'яснив Пленум ВСУ в абз.3 п.11 Постанови від 18.12.2009 року за N 14 „Про судове рішення у цивільній справі", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Позивач звернулась до суду з заявою про оспорювання свідоцтва, виданого 24.10.2002 р.

Відповідно до ст. 71 ЦК в редакції 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно положень ст.76 ЦК в редакції 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечувалось представником позивача, що ні ОСОБА_2, ні її законний представник з заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк не звертались, дій, що свідчать про прийняття спадщини, позивач не вчиняла, з позовними вимогами про визнання за нею права власності до суду взагалі не зверталась, тому районний суд обґрунтовано вважав, що позивач спадщину не прийняла, а тому її права отриманням свідоцтва про право власності на майно ОСОБА_4 та подальшим відчуженням спірного майна не були порушені, у зв'язку з чим в позові відмовлено в повному обсязі.

Апеляційним судом було встановлено, що ОСОБА_6 пропав у 1989 році та у подальшому відповідно до рішення суду був оголошений померлим за заявою його батька ОСОБА_5.

У зв'язку з наведеним, представник апелянта в судовому засіданні посилався, в обґрунтування апеляційної скарги, на те, що позивачу не було відомо про оголошення її батька померлим та її не було відомо про укладання договору довічного утримання її бабусею ОСОБА_4 з ОСОБА_3

Колегія суддів вважає, що зазначені обґрунтування представника апелянта не спростовують висновків районного суду щодо недоведеності та необґрунтованості позовних вимог, оскільки на час прийняття спадщини ОСОБА_4 - на 29 липня 2002 року, позивач була повнолітньою, тому була спроможною здійснювати самостійно захист чи відновлення своїх спадкових прав, а її власна необізнаність або недбалість не спростовують висновків суду першої інстанції.

Також, судом першої інстанції правильно не прийнято до уваги посилання представника позивача на те, що неповнолітня особа приймає спадщину автоматично як такі, що не ґрунтуються на законі, який регулював спірні правовідносини на час відкриття спадщини.

Вказане положення було передбачено вже ЦК України 2003 року ( ч.4 ст. 1268).

Також, не підлягають задоволенню, як похідні вимоги, про визнання недійсним договору довічного утримання.

Таким чином, позивач пропустив строк звернення до суду, який відповідно до положень ЦК України в редакції 1963 року застосовується судом незалежно від заяви сторін (а.с. 75), але позивачем не доведено наявності підстав для задоволенню позову, тому в задоволенні позовних вимог обгрунтовано було відмовлено саме з підстав їх недоведеності.

Висновки суду першої інстанції відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Таким чином, наведені доводи апеляційної скарги є такими, що не відповідають фактичним обставинам у справі, тому не заслуговують на увагу.

Право на захист є складовою частиною самого суб'єктивного права поряд із правом на власні дії, а також правом вимагати певної поведінки від зобов'язаних осіб.

Цивільний інтерес підлягає захисту, якщо він не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Доводи апеляційної скарги є неспроможними, висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є правильним по суті, відповідає вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України, підстави для його скасування та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 грудня 2015 року - залищити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області В.І. Сватаненко

І.А. Артеменко

П.М. Черевко

10.02.2016 року м. Одеса