АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1996/16 Справа № 206/5691/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Свистунова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Єлізаренко І.А., Ремеза В.А.

за участю секретаря Синенка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2015 року

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року позивач звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

У обгрунтування заявлених вимог посилався на те, що 26.09.2006 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № DNL0АК00106130, за умовами якого останній було надано кредит у розмірі 16497,61 доларів США строком до 26.09.2013 року, який вона зобовязалась повернути та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором.

У забезпечення виконання зобовязання ОСОБА_2 за вказаним Договором було укладено договір Поруки між позивачем та поручителем ОСОБА_3. Так, у порушення вимог кредитного Договору ОСОБА_2 свої зобовязання не виконала, а саме не здійснювала погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки. У звязку з чим, має заборгованість станом на 25.08.2015 року у розмірі 64985,72 доларів США, що складається з наступного: 11968,78 доларів США заборгованість за кредитом, 13267,83 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 2334,20 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом та 37414,91 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань. Вимога предявлена до поручителя щодо виконання забезпеченого зобовязання, також була залишена без задоволення останнім. У звязку з викладеним позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 64985,72 доларів США, що за курсом НБУ станом на 25.08.2015 року складала 1 435 534,55 грн. за кредитним договором № DNL0АК00106130 від 26.09.2006 року та судові витрати.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2) на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNL0АК00106130 від 26.09.2006 року у розмірі 3687,01 доларів США, що складає 81 446,06 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з солідарно з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2) на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму судового збору у розмірі 814,47 гривень.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції змінити та задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26.09.2006 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № DNL0АК00106130, на споживчі цілі покупка автомобіля, за умовами якого останній було надано кредит на строк з 26.09.2006 року по 26.09.2013 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 16 497,61 доларів США, періодом сплати визначено з 21 по 28 число кожного місяця, у даний період Позичальник повинен надати ОСОБА_4 кошти у сумі 321,18 доларів США, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Того ж дня, у забезпечення виконання зобовязання ОСОБА_2 за вказаним Договором було укладено договір Поруки між позивачем та ОСОБА_3, відповідно до якого останній виступив поручителем за виконання ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором. Як визначено п.12 договору поруки, порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором.

У розрахунку заборгованості за договором № DNL0АК00106130 від 26.09.2006 року наданого позивачем зазначено, що наявна заборгованість станом на 25.08.2015 року у розмірі 64985,72 доларів США, що складається з наступного: 11968,78 доларів США заборгованість за кредитом, 13267,83 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 2334,20 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом та 37414,91 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідачів заборгованості у межах позовної давності, суд першої інстанції послався на те, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення позивача до відповідачів з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Однак, такий висновок не відповідає обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Відповідно до ст.. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України відносно неустойки.

Частиною 1 ст. 260 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно зі ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до ст.. 266, 267 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Як встановлено судом ОСОБА_2, допустила порушення порядку щомісячних зобов'язань з погашення кредиту та процентів за користування кредитом , у зв'язку із чим у неї утворилась заборгованість за кредитним договором станом на 25.08.2015 року у розмірі 64985,72 доларів США.

У свою чергу банк звернувся до боржника та до поручителя з письмовою вимогою 25 вересня 2015 року, а до суду з позовом до відповідачів - 13 жовтня 2015 року.

Умовами кредитного договору, а саме п.5.1. визначено, у тому числі, що даний договір діє в обсязі виданих Позичальникові коштів до повного виконання сторонами зобов»язань. Тобто, у відповідності до вимог ст. 257 ЦК України до вказаного кредитного договору може бути застосована загальна позовна давність яка встановлюється за законом тривалістю у три роки.

Відповідно п. 12 Договору поруки зазначено, що порука за цим договором припиняється після закінчення 5 (пяти) років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором (а.с. 14 на звороті). Тобто, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 260 ЦК України, якою передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін, убачається, що укладеним Договором поруки сторонами було узгоджено строк позовної давності у п»ять років.

Таким чином, перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині застосування судом норм законодавства щодо позовної давності, колегія виходила з наступного.

Як зазначалось вище, сторони встановили строк дії договору до моменту виконання сторонами у повному обсязі взятих на себе зобов»язань, так і строки виконання зобов»язань щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню у строк до 26 вересня 2013 року.

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили його строки виконання боржником окремих зобов»язань (внесенням щомісячних платежів), що входять до змісту зобов»язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов»язання згідно з частиною 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов»язано його початок, ст.. 253 ЦК України.

Відповідно до ст.. 256 ЦК України позовна давність це строк у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (261 ЦК України).

Так, за зобов»язаннями з визначеним строком виконання перебіг строку позовної давності починається зі спливу строку виконання (ч.5 ст. 261 ЦК України). Загальні положення про обчислення строку позовної давності містяться у ст. 252-255 ЦК України. При цьому, початок перебігу позовної давності пов»язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд.

У справі яка переглядається, судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору (п.1.1) позичальник зобов»язаний здійснювати погашення заборгованості щомісячними платежами у зазначені Договором строки, у визначеній сумі і ця заборгованість складається з заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Оскільки, умовами договору передбачені окремі самостійні зобов»язання , які деталізують обов»язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов»язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, у даному випадку за умовами Договору погашення кредиту повинно було відбуватись у період з 21 по 28 кожного місяця, наступного за звітним, а отже, початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку погашення (місяця, дня) п.3.1., 3.3.

Відповідач допустила порушення порядку щомісячних зобов»язань з погашення кредиту та процентів за користування кредитом.

Як убачається з наданого розрахунку, останній платіж, який було здійснено відповідачем ОСОБА_2 в рахунок погашення процентів відбувся 29.12.2008 року, а з погашення пені 14.04.2010 року.

Однак, строк на який надавався кредит визначено умовами договору 26.09.2013 року, строк позовної давності визначено за законом у три роки до спірних правовідносин, з письмовою вимогою до боржника ОСОБА_4 звернувся 25.09.2015 року, а з відповідним позовом до суду 13 жовтня 2015 року.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково врахував заяву представника відповідачів про застосування строку позовної давності до вимог позивача, в частині щодо позичальника, оскільки, 3-х річний строк позовної давності для захисту майнових інтересів позивача не минув. Крім того, помилково суд першої інстанції не стягнув і інші платежі визначені умовами договору.

Так, пунктом 1.1 кредитного договору від 26.09.2006 року передбачена винагорода щомісяця в період сплати у розмірі 0,25% від суми виданого кредиту. У розрахунку заборгованості така комісія визначена з розміру 41,24 долари США (16496,62 дол.США/100х 0,25= 41,25). А тому, з урахуванням умов договору підлягає відшкодуванню у розмірі 2334,20 доларів США , що еквівалентно 51562,47 грн.(а.с.155-156).

Відповідно до положень ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановленому спеціальним законодавством України. Регулювання правовідносин у сфері валютного регулювання і валютного контролю відбувається на підставі положень Декрету КМУ від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

У пункті 1 ст. 3 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» зазначено, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України. Ця норма кореспондує до приписів ст. 35 Закону України «Про Національний банк України».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. У ч. 3 ст. 533 ЦК України зазначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до п. 1 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. У випадках укладання договорів кредиту із здійсненням платежів в іноземній валюті, законодавець зобов'язує банки отримувати індивідуальні ліцензії.

Пунктом 4 ст. 5 Декрету КМУ зазначено, що індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті потребує одержання індивідуальної ліцензії НБУ. Для правомірного укладення спірних Договорів з надання Позичальникам кредитних коштів, ОСОБА_4 потрібно мати індивідуальну ліцензію НБУ.

Згідно ч.5 ст. 5 Декрету КМУ, одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії.

Однак п.п. «в» п. 4 ст. 5 вказаного Декрету вказує на те, що індивідуальна ліцензія НБУ потребується при наданні кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, які на даний час законодавчо не встановлені.

Таким чином, за відсутності нормативних умов застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті, згідно зі ст. 5 Декрету, є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманих у встановленому порядку, а саме у відповідності до ст.ст. 19, 47 закону України «Про банки і банківську діяльність».

В п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року розяснено, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192, ч.3 ст.533 ЦК України, Декрет №15-93).

Враховуючи те, що виконання договірних зобовязань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

Проте, фінансові санкції за несвоєчасне повернення кредиту у вигляді пені та штрафів можуть бути застосовані лише у випадках прострочення грошового зобовязання у гривні.

Тобто, пеня, яка була нарахована банком за несвоєчасне виконання відповідачем зобовязання за кредитним договором повинна бути нарахована у гривні.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

Крім того, частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Установивши, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобовязання, колегія суддів вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин норму частини третьої статті 551 ЦК України.

Крім того, колегія суддів враховує і те, що право на стягнення пені у кредитора виникло з наступного дня після прострочення чергової сплати боргу, а до суду він звернувся 13.10.2015 року. З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за можливе зменшити розмір пені до 11968,78 доларів США , що еквівалентно 264390,35 грн.

Таким чином, згідно вищевказаного розрахунку, станом на 25.08.2015 року заборгованість складає 873429,53 грн., а саме: 11968,78 доларів США , що еквівалентно 264390,35 грн. заборгованість за кредитом, 13267,83 доларів США, що еквівалентно 293086,36 грн. заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 2334,20 доларів США , що еквівалентно 51562,47 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, 11968,78 доларів США , що еквівалентно 264390,35 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Оскільки, забезпечення виконання зобовязання ОСОБА_2 за вказаним Договором було забезпечено порукою, на підставі договору поруки укладеному між позивачем та ОСОБА_3, відповідно до якого останній виступив поручителем за виконання ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором. І як визначено п.12 договору поруки, порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором. Крім того, матеріалами справи підтверджено відсутність підстав для застосування до вказаних відносин строку позовної давності та вважати, що порука, у відповідності до вимог ст. 559 ЦК України, є припиненою.

Колегія дійшла обґрунтованого висновку, що позивач звернувся до суду у жовтні 2015 року, тобто у межах строку позовної давності, встановленої за домовленістю сторін у кредитному договорі, а тому вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача в рахунок повернення сплаченого судового збору підлягає стягненню сума судових витрат, пропорційно до задоволеної частини вимог з розрахунку 6550,72 грн. з кожного з відповідачів.

З урахуванням викладеного вище, вимог ст.ст. 88, 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2015 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNL0АК00106130 від 26.09.2006 року станом на 25.08.2015 року у розмірі 873429,53 грн., а саме: 11968,78 доларів США , що еквівалентно 264390,35 грн. заборгованість за кредитом, 13267,83 доларів США, що еквівалентно 293086,36 грн. заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 2334,20 доларів США , що еквівалентно 51562,47 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, 11968,78 доларів США , що еквівалентно 264390,35 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 6550,72 грн. з кожного.

У іншій частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді І.А.Єлізаренко

ОСОБА_5