Справа № 713/1065/16-ц
Провадження №2/713/496/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2016 м. Вижниця

Вижницький районний суд Чернівецької області в складі: головуючого судді Пилип'юка І.В., з участю секретаря Паучек Є.В., позивача, представника позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вижниця цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Чорногузівська сільська рада Вижницького району Чернівецької області, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування заповіту, -

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Чорногузівська сільська рада Вижницького району Чернівецької області, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування заповіту.

У позові вказував, що є спадкоємцем по заповіту від 08.12.1993 року, оформленого його батьком ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року. Фактично прийняв спадщину у вигляді частини житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 який належав на праві приватної власності спадкодавцю. Від спадщини не відмовлявся. До нотаріуса із заявою про відкриття спадкової справи на протязі 6 місяців не звертався, оскільки не знав про наявність вищезазначеного заповіту і перебував у місцях позбавлення волі.

Стверджував, що народився, зареєстрований та проживає АДРЕСА_2. Крім нього до кола спадкоємців першої черги за законом входять інші діти спадкодавця: ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

У відповідача є свідоцтво про право власності на весь житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, але йому згідно заповіту може належати 1/2 житлового будинку, тому вказане свідоцтво необхідно визнати в судовому порядку недійсним та скасувати, як незаконне.

25.05.2015 року на його запит Чорногузівська сільська рада надала відповідь №612 про те, що до 15.10.1994 року власником житлового будинку був ОСОБА_4, а з 20.05.1995 року житловий будинок належить ОСОБА_8 згідно свідоцтва про право на спадщину, і в неї є свідоцтво про право власності серії СВУ НОМЕР_4 від 06.07.2010 року.

Наявність права власності відповідача на все нерухоме майно суперечить волі заповідача та порушує його права, як спадкоємця, унеможливлюючи вчинення подальших дій по оформленню спадкового майна на нього за заповітом. Спадкодавець хотів, щоб частки його майна дістались його дітям: йому - 1/2 житлового будинку, 1/2 житлового будинку і підвал - ОСОБА_6, літня кухня - ОСОБА_7. Однак відповідач порушила його права, заволодівши всім спадковим майном і не повідомивши його про вчинення будь-яких дій по оформленню на себе всієї спадщини. Йому невідомо, яким чином відповідач ОСОБА_3, яка не фігурує в заповіті, стала власником усього спадкового нерухомого майна.

Він має намір розпочинати свої дії із звернення до суду про визначення додаткового строку, достатнього для прийняття спадщини, але якщо не буде скасоване свідоцтво про право власності на ім'я ОСОБА_3, він не зможе оформити відповідні документи про своє право власності.

Остаточно уточнивши позовні вимоги просив визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_1, видане 24.02.2006 року ОСОБА_3 та скасувати заповіт ОСОБА_4 від 15.10.1994 року, який був оформлений від його імені секретарем Чорногузівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області ОСОБА_12..

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_1 заявлений позов підтримали, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини просили позовні вимоги задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилася, в адресованій суду заяві просила справу розглядати у її відсутності і відмовити у задоволенні позову, позов не визнає. Також в адресованому суду запереченні на заяву про збільшення позовних вимог зазначила, що згідно заповіту від 1994 року їх батько, ОСОБА_4, на випадок своєї смерті заповів їй та її рідній сестрі ОСОБА_6 по 1/2 частці його майна, яке належатиме йому на день його смерті, який 15.10.1994 року посвідчив голова Чорногузівської сільської ради. ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_4 помер і похований в с. Чорногузи. Тому вона мала право на спадкування, а її рідна сестра ОСОБА_6 звернулась із заявою до шести місяців після смерті батька до державного нотаріуса Вижницької державної нотаріальної контори, і відмовилася від прийняття спадщини на її користь. Посвідчуючи заповіти у 1993 році та в 1994 році ОСОБА_4 виражав свою волю, як спадкодавця, він усвідомлював значення своїх дій і перебував у стані, у якому міг розуміти значення своїх дій і керувати ними. Згідно свідоцтва про право на спадщину від 20.06.1995 року реєстровий №ДС-262, яке посвідчене Вижницькою державною нотаріальною конторою, вона успадкувала домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_3. Однак на даний час вона не є його власником, а тому позовна заява ОСОБА_2 є безпідставною. Крім того вважає, що ОСОБА_2 пропустив строк позовної давності. Просила відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до неї, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та відмовити у скасуванні заповіту від 15.10.1994 року.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Чорногузівської сільської ради у судове засідання не з'явився, в адресованій суду заяві просив справу розглядати буз участі представника сільської ради, погодяться на аргументоване рішення, прийняте судом.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив, що у 2005 році на робочому місці підписував свідоцтво про право власності, яке було завірено печаткою згідно документів, наданих нотаріальною конторою. Вказане свідоцтво було видане на підставі заповіту, вчиненого у 1994 році. Підтвердив, що 15.10.1994 року секретар виконкому Чорногузівської сільської ради ОСОБА_12. попросила його піти до будинку ОСОБА_2 з бланком заповіту, де попередньо було надруковано те, що просив батько ОСОБА_2, оскільки вона себе погано почуває. Він запитав її, які дії робити і пішов до будинку ОСОБА_2. У бланку заповіту було друкарською машинкою закреслено слова (заповідає синові). У будинку ОСОБА_4 лежав на ліжку хворий, з ним були його дочка ОСОБА_6 та син ОСОБА_7, який підняв батька до столу і сказав підписати. Дочка ОСОБА_6 підсунула його руку до бланку заповіту, але його рукою не підписувала. Він запитав ОСОБА_4, чи дійсно він хоче заповісти майно дітям, у тому числі ОСОБА_2, який у той час відбував покарання у місцях позбавлення волі. ОСОБА_4 відповів, що дочки приймуть рішення, коли він повернеться і підписав заповіт. У бланку заповіту так було і надруковано, що він був підписаний 15 числа у суботу. ОСОБА_4 був при розумі. Він не чув, щоб ОСОБА_4 у той день помер. Заповіт підписала ОСОБА_12. і поклала печатку. Він вважає, що мав право йти, але цей заповіт не повністю правильний.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що коли батько складав перший заповіт, прийшла додому секретар виконкому. Їй не було відомо, що батько писав, але почула від брата ОСОБА_7, що батько будинок переписує на нього. Згодом довідалася, що батько склав заповіт на трьох дітей. Коли прийшла до батька, він сказав, що брат відключив газ і крутив йому руки. Пізніше ОСОБА_3 купила у ОСОБА_7 кухню. Батько лежав у лікарні, але вона його забрала додому. 15.10.1994 року побачила, що батько дуже хворий і викликала лікаря. Того ж дня прийшов ОСОБА_10 робити заповіт. Сестра сказала, щоб вона віддала їй свою частину, а вона взамін їй допоможе. Батько перед смертю сказав, щоб не образити ОСОБА_2 і її, а ОСОБА_3 сказала, що дасть їм житло. Фактично ОСОБА_3 їх обманула, оскільки обіцяла їм допомогти за те, що вони відмовляться від будинку.

У неділю, ІНФОРМАЦІЯ_4 року, прийшов ОСОБА_10 до будинку батька із готовим заповітом, який було надруковано 15.10.1994 року. Батько був лежачий, а тому брат ОСОБА_7 підняв його за плечі, а вона підняла його руку, дала ручку в руку і він підписався у заповіті. Через дві години батько помер. Батько не знав, що ОСОБА_2 у заповіті не вказали. Вона відмовилася від своєї частки у спадщині. ОСОБА_12 у їх будинку не було.

Суд, заслухавши позивача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_1, свідків ОСОБА_10, ОСОБА_6, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер ОСОБА_4, що підтверджується копією повторного свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 від 17.07.2015 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вижницького районного управління юстиції у Чернівецькій області.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, до складу якої входив житловий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований в АДРЕСА_4, що підтверджується копією довідки викон кому Чорногузівської сільської Ради №30 від 22.05.1995 року, наданої 26.10.2016 року на запит суду Державним нотаріальним архівом у Чернівецькій області та копіями довідок виконкому Чорногузівської сільської ради №612 від 25.05.2015 року та №1319 від 01.07.2015 року.

На день смерті ОСОБА_4 спадкоємцями першої черги за законом були його діти: ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, що підтверджується копією довідки виконавчого комітету Чорногузівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області №1319 від 01.07.2015 року.

Згідно копії довідки виконавчого комітету Чорногузівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області №1481 від 17.07.2015 року ОСОБА_2 з народження був зареєстрований та проживав у АДРЕСА_5. З 20.03.1978 року по червень 1980 року вибував у м. Харків. З жовтня 2008 року по липень 2011 року знаходився у місцях позбавлення волі. З липня 2011 року по 17.07.2015 року проживав АДРЕСА_6

Згідно копії довідки виконавчого комітету Чорногузівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області №2079 від 18.07.2016 року ОСОБА_2 заяву про відмову від спадщини після смерті його батька ОСОБА_4 не писав. Зі слів ОСОБА_2 в період з липня 1992 року по квітень 1995 року він відбував покарання у колонії суворого режиму №46 у м. Сарни Рівненської області.

08.12.1993 року ОСОБА_4 склав заповіт, згідно якого з його майна одну другу жилого будинку заповідав ОСОБА_2, одну другу жилого будинку і підвал заповідав ОСОБА_6, літню кухню заповідав ОСОБА_7. Заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Чорногузівської сільської Ради народних депутатів Вижницького району Чернівецької області 08.12.1993 року ОСОБА_11 та зареєстрований в реєстрі за №17, що підтверджується копією його дублікату.

15.10.1994 року ОСОБА_4 склав заповіт, згідно якого все його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право заповідав (закреслено без застереження «своєму синові») своїм дочкам ОСОБА_6 і ОСОБА_3 в рівних частинах.

Згідно копії заповіту, наданої 26.10.2016 року на запит суду Державним нотаріальним архівом у Чернівецькій області, він посвідчений 15.10.1994 року секретарем виконавчого комітету Чорногузівської сільської Ради народних депутатів Вижницького району Чернівецької області ОСОБА_12., підписаний ОСОБА_4 у її присутності, особу заповідача встановлено, дієздатність його перевірено та зареєстровано в реєстрі за №20, і станом на 22.05.1995 року не змінювався і не скасовувався.

Реєстрація 15.10.1994 року заповіту ОСОБА_4 під №20 у Реєстрі нотаріальних дій Чорногузівської сільської Ради народних депутатів Вижницького району Чернівецької області підтверджується копією вказаного реєстру.

Рішенням виконавчого комітету Чорногузівської сільської Ради народних депутатів Вижницького району Чернівецької області №34 від 20.05.1994 року згідно статті 3 Закону України «Про державний нотаріат» покладено обов'язки по вчиненню нотаріальних дій на секретаря виконкому Чорногузівської сільської Ради народних депутатів ОСОБА_12, а на період її відпустки чи хвороби на голову виконкому ОСОБА_10.

На підставі оспорюваного заповіту 20.06.1995 року державним нотаріусом Вижницької державної нотаріальної контори Штефюк Н.В. на ім'я ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину по заповіту, зареєстроване в реєстрі за №ДС-262 на спадкове майно, яке складається з жилого будинку, розташованого в с. Чорногузи Вижницького району, належного померлому ОСОБА_4 на праві особистої власності на підставі довідки №30, виданої виконкомом Чорногузівської сільської Ради народних депутатів 22.05.1995 року, де жилий будинок зареєстрований в погосподарській книзі №7, особовий рахунок НОМЕР_3, стор. 84, що підтверджується копіями вказаних свідоцтва та довідки, наданих 26.10.2016 року на запит суду Державним нотаріальним архівом у Чернівецькій області.

На підставі рішення виконкому №26 від 09.06.2005 року, взамін свідоцтва про право на спадщину від 20.06.1995 року, реєстровий №ДС-262, посвідченого Вижницькою держнотконторою, виконавчий комітет Чорногузівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області 24.02.2006 року видав свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_1, згідно якого ОСОБА_3 на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований в АДРЕСА_4, Вижницького району Чернівецької області, що підтверджується копією вказаного свідоцтва та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9939228 від 24.02.2006 року, виданого ДКП «Вижницьке РБТІ».

Відповідно до пп.1, 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року.

Оскільки спірний заповіт був складений та посвідчений у 1994 році, тому вирішуючи позовні вимоги про його недійсність слід керуватися положеннями ЦК УРСР 1963 року та нормативних актів, які діяли на той час.

Відповідно до ст.47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст.48 цього Кодексу.

У статті 48 ЦК УРСР 1963 року визначено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Згідно з ст.541 ЦК УРСР 1963 року заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про нотаріат» (в редакції 02.09.1993 року, який введений у дію з 01.01.1994 року) у населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії, передбачені статтею 38 цього Закону, вчиняються уповноваженими на це посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів.

Відповідно до ст.37 ЗУ «Про нотаріат» (в редакції 02.09.1993 року, який введений у дію з 01.01.1994 року) у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів вчиняють нотаріальні дії, зокрема, посвідчують заповіти.

Статтею 39 ЗУ «Про нотаріат» (в редакції 02.09.1993 року, який введений у дію з 01.01.1994 року) передбачено, що порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України.

Зокрема наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року №22/5 затверджено Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України.

Пунктом 2 Інструкції передбачено, що нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної ради народних депутатів покладено вчинення цих дій.

Пунктом 8 Інструкції передбачено, що нотаріальні дії вчиняються в приміщенні виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. В окремих випадках, коли громадянин не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням.

Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням виконавчого комітету, то в посвідчувальному написі на документі і в реєстри нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії (на дому, в лікарні, на підприємстві, установі, організації та ін.) із зазначенням адреси, а також причини цього.

Ці ж вимоги закріплені у ст.41 ЗУ «Про нотаріат» (в редакції 02.09.1993 року, який введений у дію з 01.01.1994 року).

Відповідно до п.10 Інструкції при вчиненні нотаріальних дій посадові особи виконавчих комітетів встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій.

Встановлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які виключають будь-які сумніви щодо особи громадянина.

Ці ж вимоги закріплені у ст.43 ЗУ «Про нотаріат» (в редакції 02.09.1993 року, який введений у дію з 01.01.1994 року).

Пунктом 13 Інструкції встановлено, що нотаріально посвідчувані заповіти, доручення, заяви та інші документи підписуються у присутності посадової особи виконавчого комітету, яка вчиняє нотаріальну дію. Якщо заповіт, доручення, заява чи інший документ підписано за відсутності цих посадових осіб, громадянин повинен особисто підтвердити, що документ підписаний ним.

Ці ж вимоги закріплені у ст.45 ЗУ «Про нотаріат» (в редакції 02.09.1993 року, який введений у дію з 01.01.1994 року).

Відповідно до п.16 Інструкції не приймаються для вчинення нотаріальних дій документи, що мають підчистки або дописки, закреслені слова чи інші незастережні виправлення, документи, текст яких неможливо прочитати внаслідок пошкодження, а також написані олівцем.

Дописки, закреслені слова чи інші виправлення, які є на документах, що подаються для вчинення нотаріальних дій, повинні бути застережені підписом посадової особи і печаткою установи, підприємства, організації, що видали документи.

При цьому виправлення повинні бути зроблені таким чином, щоб усе помилково написане, а потім закреслене чи виправлене, можна було прочитати так як воно спочатку було написане.

Ці ж вимоги закріплені у ст.47 ЗУ «Про нотаріат» (в редакції 02.09.1993 року, який введений у дію з 01.01.1994 року).

Відповідно до п.17 Інструкції на нотаріально оформлюваних документах не заповнені до кінця рядки та інші вільні місця прокреслюються, дописки (приписки) і виправлення повинні бути застережені посадовою особою виконавчого комітету перед підписом заповідача чи довірителя та інших осіб, які підписали заповіт, доручення або заяву, і повторені в кінці посвідчувального напису. При цьому виправлення мають бути зроблені так, щоб все помилково написане, а потім закреслене, можна було прочитати. Наприклад, якщо в тексті заповіту слова "предмети звичайної домашньої обстановки і вжитку" виправлено на слова "жилий будинок", то виправлення слід застережити так: "Закреслені слова: "предмети звичайної домашньої обстановки і вжитку" не читати, написаному "жилий будинок" вірити". Це виправлення повинно бути підписано заповідачем (або іншою особою, яка на прохання заповідача підписала заповіт) у присутності посадової особи виконавчого комітету і повторені в кінці посвідчувального напису перед підписом вказаної посадової особи. Якщо виправлення зроблені в тексті нотаріально оформлюваного документа, який не потребує підпису осіб, що звернулися за вчиненням нотаріальної дії (наприклад, копія документа), вони повинні бути застережені і підписані цією посадовою особою виконавчого комітету в кінці посвідчувального напису.

Якщо документ, що підлягає посвідченню або засвідченню, викладений неправильно чи неграмотно, посадова особа виконавчого комітету пропонує особі, яка звернулася, виправити його або скласти новий. На прохання особи, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії, документ може бути складений посадовою особою виконавчого комітету.

Пунктом 33 Інструкції встановлено, що посадова особа виконавчого комітету посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 541, 543 ЦК УРСР і особисто подані ними посадовій особі виконавчого комітету.

Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб не допускається.

Заповіт повинен бути складений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його складення, підписаний особисто заповідачем (ст.541 ЦК УРСР).

Якщо заповідач внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншим громадянином за правилами, викладеними в пункті 13 цієї Інструкції.

Ці ж вимоги закріплені у ст.56 ЗУ «Про нотаріат» (в редакції 02.09.1993 року, який введений у дію з 01.01.1994 року).

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

З досліджених доказів, а зокрема спірного заповіту від 15.10.1994 року та показів свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_6, які були безпосередньо присутніми при його складанні, Судом установлено, що:

заповіт фактично був складений та посвідчений 15.10.1994 року головою виконавчого комітету Чорногузівської сільської Ради народних депутатів Вижницького району Чернівецької області ОСОБА_10, а не як зазначено у ньому - секретарем виконавчого комітету Чорногузівської сільської Ради народних депутатів Вижницького району Чернівецької області ОСОБА_12., на яку рішенням вказаного виконавчого комітету №34 від 20.05.1994 року покладено обов'язки по вчиненню нотаріальних дій, при цьому доказів перебування секретаря у відпустці чи на лікарняному на час його складання та посвідчення суду не надано;

заповіт був складений та посвідчений 15.10.1994 року, однак підписаний заповідачем ОСОБА_4 у день смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 року;

заповіт був посвідчений поза приміщенням виконавчого комітету Чорногузівської сільської Ради народних депутатів Вижницького району Чернівецької області, однак в посвідчувальному написі на ньому і в реєстрі нотаріальних дій не записано місце вчинення нотаріальної дії, яка вчинялася у будинку ОСОБА_4 із зазначенням адреси, а також причини цього;

заповіт був підписаний ОСОБА_4 у присутності голови виконавчого комітету Чорногузівської сільської Ради народних депутатів Вижницького району Чернівецької області ОСОБА_10, а не секретаря виконавчого комітету Чорногузівської сільської Ради народних депутатів Вижницького району Чернівецької області ОСОБА_12., яка згідно заповіту вчиняла нотаріальну дію;

виправлення, які містяться у заповіті - закреслено без застереження «своєму синові», не застережені посадовою особою виконавчого комітету перед підписом заповідача ОСОБА_4 і не повторені в кінці посвідчувального напису.

Тобто Судом установлено, що заповіт ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 року, який посвідчений 15.10.1994 року секретарем виконавчого комітету Чорногузівської сільської Ради народних депутатів Вижницького району Чернівецької області ОСОБА_12. та зареєстрований в реєстрі за №20 - складений та посвідчений з грубим порушенням порядку вчинення нотаріальних дій, встановленого ЗУ «Про нотаріат» (в редакції 02.09.1993 року, який введений у дію з 01.01.1994 року) та Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року №22/5, а отже не відповідає вимогам ст.541 ЦК УРСР 1963 року і тому його потрібно визнати недійсним.

Враховуючи установлені обставини та викладені вище вимоги закону Суд приходить до висновку, що позовна вимога ОСОБА_2 про визнання оспорюваного заповіту недійсним є обґрунтованою та підлягає до задоволення.

Також, як установлено Судом, 20.06.1995 року державним нотаріусом Вижницької державної нотаріальної контори Штефюк Н.В. на ім'я ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину по заповіту ОСОБА_4 від 15.10.1994 року, який визнаний судом недійсним.

Оскільки свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_1, видане виконавчим комітетом Чорногузівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області 24.02.2006 року взамін свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.06.1995 року, то і воно повинно бути визнане недійсним, однак в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частку спадкового житлового будинку враховуючи наступне.

Відповідно до ст.545 ЦК УРСР 1963 року недійсність окремих частин заповіту не тягне за собою недійсності його в цілому. Якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкувати на загальних підставах.

Статтею 529 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Відповідно до ч.2 ст.544 ЦК УРСР 1963 року заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить.

Тому заповіт ОСОБА_4 від 08.12.1993 року в силу положень зазначеної статті скасований його ж заповітом від 15.10.1994 року.

Як установлено Судом, на день смерті ОСОБА_4 спадкоємцями першої черги за законом були його діти: ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7

ОСОБА_3 відповідно до вимог ст.549 ЦК УРСР 1963 року прийняла спадщину, що підтверджується копією довідки виконавчого комітету Чорногузівської сільської Ради народних депутатів №30 від 22.05.1995 року, наданої 26.10.2016 року на запит суду Державним нотаріальним архівом у Чернівецькій області.

ОСОБА_6 відмовилась від спадщини, що підтвердила у судовому засіданні.

ОСОБА_2 заяву про відмову від спадщини після смерті його батька ОСОБА_4 не писав, з його слів в період з липня 1992 року по квітень 1995 року він відбував покарання у колонії суворого режиму №46 у м. Сарни Рівненської області, а отже він не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про продовження строку для прийняття спадщини (ст.550 ЦК УРСР 1963 року).

Спадкоємці ОСОБА_5 та ОСОБА_7 спадщину після смерті ОСОБА_4 не прийняли і на спадкове майно не претендували.

Таким чином, ОСОБА_3, яка прийняла спадщину, та ОСОБА_2, у разі продовження строку для прийняття спадщини, відповідно до положень ст.548 ЦК УРСР 1963 року буде належати спадщина, яка складається з житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований в АДРЕСА_4, Вижницького району Чернівецької області і відповідно до ст.529 ЦК УРСР 1963 року (виходячи з рівності часток спадкоємців першої черги за законом) їх частки у вказаній спадщині будуть становити по 1/2.

Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, порушене, невизнане або оспорюване право особи підлягає захисту у встановлений законом спосіб.

Згідно п.10 ч.2 ст.16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частино 1 ст.393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Враховуючи встановлені обставини та викладені вище вимоги закону Суд приходить до висновку, що слід визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_1, видане 24.02.2006 року виконкомом Чорногузівської сільської ради на ім'я ОСОБА_3 в частині визнання за нею права власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований в АДРЕСА_4, Вижницького району, що не буде порушувати спадкових прав інших спадкоємців, у тому числі і позивача ОСОБА_2.

Тому позовна вимога ОСОБА_2 про визнання недійсним спірного свідоцтва про право власності на нерухоме майно є обґрунтованою, але підлягає до часткового задоволення.

Крім того відповідач ОСОБА_3 у своєму запереченні зазначила, що ОСОБА_2 пропустив строк позовної давності.

Відповідно до ст.71 ЦК УРСР 1963 року (чинного на момент посвідчення спірного заповіту) позовна давність - це строк, у межах якого особа, право якої порушено, може звернутися до суду з вимогою про його захист.

Позовні вимоги про визнання угод недійсними не належали до вимог, на які відповідно до ст.83 ЦК УРСР 1963 року не поширювалась позовна давність, до них застосовувався загальний строк позовної давності - три роки (ст.71 ЦК УРСР 1963 року).

Відповідно до ст.76 ЦК УРСР 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Згідно зі ст.80 ЦК УРСР 1963 року закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Аналогічні положення містяться і в ст.ст.256, 257, 261, 267, 268 ЦК України (чинного на момент видачі спірного свідоцтва).

Зокрема у ст.256 ЦК України зазначено, що позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлена ст.257 ЦК України і становить три роки.

Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч.4 вказаної статті сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Судом установлено, що на заяву ОСОБА_2 від 25.05.2015 року виконкомом Чорногузівської сільської ради надано відповідь №612 від 25.05.2015 року, згідно якої його повідомлено, що власником житлового будинку по АДРЕСА_7 до 15.10.1994 року був ОСОБА_4 (помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року, а/з №20); з 20.06.1995 року житловий будинок по АДРЕСА_8 належить ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право на спадщину; у даний час у ОСОБА_3 на житловий будинок є свідоцтво про право власності НОМЕР_4 від 06.07.2010 року.

Про зміст оспорюваного заповіту ОСОБА_2 дізнався під час розгляду справи у суді 18.10.2016 року після витребування його судом, що підтверджується матеріалами даної справи (а.с. 76).

Тобто з досліджених доказів Судом установлено, що ОСОБА_2 довідався про порушення відповідачем його прав на спадщину після смерті батька ОСОБА_4 у травні 2015 року, а тому строк позовної давності ним не є пропущеним.

Згідно копії посвідчення серія НОМЕР_5 від 30.11.2015 року ОСОБА_2 є інвалідом 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни, інвалідів війни, а тому відповідно до п.8 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору.

Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають до часткового задоволення із стягненням з відповідача на користь держави судових витрат по сплаті судового збору у сумі 826,80 грн. у відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України - пропорційно до задоволених позовних вимог (551,20 грн. - за повністю задоволену позовну вимогу немайнового характеру «про визнання заповіту недійсним» та 275,60 грн. - за частково задоволену позовну вимогу немайнового характеру «про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно»).

На підставі ст.ст.47, 48, 71, 80, 83, 529, 541, 544, 545, 548, 549 ЦК УРСР 1963 року, ЗУ «Про нотаріат» від 02.09.1993 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року №22/5, ст.ст.15, 16, 21, 256, 257, 261, 267, 268, 393 ЦК України, керуючись ст.ст.3, 10, 11, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, Суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заповіт ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 року, який посвідчений 15 жовтня 1994 року секретарем виконавчого комітету Чорногузівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області ОСОБА_12. та зареєстрований в реєстрі за №20 - визнати недійсним.

Визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_1, видане 24.02.2006 року виконавчим комітетом Чорногузівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області на ім'я ОСОБА_3 в частині визнання за нею права власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований в АДРЕСА_4, Вижницького району Чернівецької області.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, жительки АДРЕСА_9 в дохід держави 826,80 грн. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернівецької області через Вижницький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: І. В. Пилип'юк