У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2016 року м. Черкаси

Черкаський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Морозова В.В.

при секретарі Швидкій І.О.

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна обєктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на майно, -

в с т а н о в и в:

23.05.2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно та позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання майна обєктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на майно .

28 липня 2016 року ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області було відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна обєктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на майно та 28 липня 2016 року вирішено питання про відмову у забезпеченні позову.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 10 листопада 2016 року ухвалу Черкаського районого суду від 28 липня 2016 року скасовано та направлено матеріали щодо забезпечення позову на новий розгляд до суду першої інстанції.

Свою заяву про забезпечення позову, ОСОБА_1 обґрунтовує тим що вважає, що відповідач - ОСОБА_3 може відчужити спірне майно позбавивши її таким чином права власності на нього.

У судовому засіданні позивачка та її представник вимоги заяви підтримали та просили їх задоволити та накласти заборону на відчуження всього рухомого та нерухомого майна, що рахується за відповідачем ОСОБА_5 та того майна що рахується за ПП «Кліщинський ОСОБА_6» власником якого є відповідач ОСОБА_3, оскільки останній може здійснити продаж спірного майна.

Відповідач та його представник у судовому засіданні проти задоволення заяви про забезпечення позову заперечували та зазначали, що позивачкою на надано жодного доказу який свідчить про наміри відповідача відчужити спірне майно, відповідач навпаки зацікавлений у вирішення даного спору та проведенні розподілу спільного майна подружжя яке набуто під час шлюбу і не чинить жодних перешкод у вирішенні даного спору.

Суд заслухавши доводи учасників судового розгляду, розглянувши заяву про забезпечення позову та додані до неї докази, суд приходить до переконання, що в задоволенні даної заяви слід відмовити, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

У заяві про забезпечення позову заявником повинні бути зазначені причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов, обґрунтування необхідності такого заходу, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» наголошує, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу позивача та відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Позивачем не наведено жодних підстав які б свідчили, що не вжиття відповідних заходів забезпечення позову може утруднити чи взагалі унеможливить виконання судового рішення, доводи заяви зводяться виключно до припущень, щодо можливості відповідачем здійснити продаж спірного майна. Вказані обставини не підтверджені належними та допустимими доказами в частині тощо що відповідачем взагалі вчиняються якісь реальні дії направлені на відчуження спірного майна чи його приховування.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає дану заяву безпідставною, необґрунтованою та приходить до висновку про відсутність підстав для забезпечення позову.

Одночасно суд роз'яснює, що ця відмова не позбавляє позивача на повторне звернення до суду із заявою про забезпечення позову в порядку встановленому ЦПК України.

Згідно з абзацом 3 п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» за змістом ст. 293 ЦПК України окремо від рішення суду в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про задоволення заяви про забезпечення позову, а також про його скасування, проте ухвали про відмову у забезпеченні позову оскарженню не підлягають.

Враховуючи, що позивачем за подання заяви про забезпечення позову було сплачено судовий збір в розмірі 551,20 грн. згідно квитанції від 23.05.2016 року, а відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду заяви про забезпечення позову фізичною особою, сплачується судовий збір в сумі 275, 60 грн., то на підставі п.1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» надмірно сплачена сума судового збору повертається платнику.

Керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», ст.ст.151-153 ЦПК України

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Повернути ОСОБА_1 суму надмірно сплаченого судового збору в розмірі 275 (двісті сімдесят пять) гривень 60 (шістдесят) копійок, згідно квитанції від 23.05.2016 року № 0508-5552-7829-7075 (оригінал квитанції міститься в матеріалах справи).

Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Суддя В. В. Морозов