Справа № 308/1076/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2016 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Дергачової Н.В., при секретарі судового засідання Меркуловій Ю.П., за участю представників: позивача ОСОБА_1, першого відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Ужгороді позовну заяву Органу опіки і піклування Виконавчого комітету Ужгородської міської ради в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до першого відповідача Приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5, другого відповідача ОСОБА_6 та третього відповідача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору іпотеки недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Ужгородської міської ради звернувся до суду із позовною заявою в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до першого відповідача Приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та другого відповідача ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» за якою просить суд: визнати недійсним з часу укладення 27.01.2006 року договір іпотеки квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк».

В обґрунтування позову позивач зазначив наступне.

27 січня 2006 року між ОСОБА_6 і Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк") було укладено договір іпотеки, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5, і зареєстрований в реєстрі за № 65, згідно якого іпотекодавець передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_2, право користування якою на час укладення цього договору, мали неповнолітні діти ОСОБА_4 і ОСОБА_3, які проживали в цій квартирі, яка була єдиним їхнім житлом. Згідно ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Факт реєстрації і проживання малолітніх дітей у вказані квартирі стверджується відміткою у паспорті ОСОБА_6, виданого їй Ужгородським МВ УМВС України в Закарпатській області 02 жовтня 2001 року, де на сторінці № 9 - «особливі відмітки - діти», міститься запис про сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, а на сторінці № 11 «місце проживання» зазначено, що ОСОБА_6 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 - 19.02.2004 року, а також довідкою ЖРЕР № 2 «ГІідзамок» №1058 від 15.07.2014 року, з якої слідує, що ОСОБА_6 разом з сином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована за вказаною адресою з 19.02.2004 року.

Приватний нотаріус ОСОБА_5 в порушення вимог п. 1 ч. 2 ст. 177 СК України, ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» - уклала і посвідчила вказаний договір іпотеки від 27.01.2006 року без попередньої згоди органу опіки та піклування, внаслідок чого порушила житлові права неповнолітніх дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_3, які проживали у цій квартирі і мали право користування нею, про що нотаріусу за вище наведених обставин було беззаперечно відомо.

За фактом порушення приватним нотаріусом ОСОБА_7 вимог закону при укладенні і посвідченні зазначеного договору іпотеки апеляційним судом Закарпатської області від 22.05.2015 року було винесено окрему ухвалу, якою було доведено до відома начальника Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області для вжиття відповідних заходів. Зазначена окрема ухвала апеляційного суду Закарпатської області є чинною, нотаріусом не оскаржувалася, а тому такою стверджується порушення нотаріусом вимог закону при укладенні і посвідченні зазначеного договору іпотеки.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити.

Представник першого відповідача в судовому засіданні позов не визнав, з підстав зазначених у письмових поясненнях, просив суд відмовити у задоволенні позову.

Другий відповідач позов визнала повністю та просила суд його задовольнити, справу розглянути за її відсутності.

Представник третього відповідача та третьої особи в судовому засіданні позов не визнав, з підстав зазначених у письмових поясненнях, просив суд відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку.

Як вбачається із матеріалів справи, 27.01.2006 року, між позичальником ОСОБА_6 та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк Приватбанк був укладений договір іпотеки нерухомого майна квартири АДРЕСА_3, яка згідно п. 6 договору належить іпотекодавцеві на підставі договору купівлі-продажу від 24.12.2003 року 3 4040, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_8, та зареєстрованого в Ужгородському МБТІ в реєстровий запис № 12824 в книзі № 62, реєстраційний номер 4039690.

Відповідно до наданої суду довідки, виданої ЖРЕР № 2 «Підзамок» від 29.12.2015 року № 4048 на імя ОСОБА_6, вона дійсно проживає і зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_4. При цьому до складу її сім'ї належать: син ОСОБА_3, донька ОСОБА_4, які зареєстровані по вищевказаній адресі з 19.02.2004 року.

Відповідно до свідоцтв про народження ОСОБА_4 народилася 22.10.2004 року, ОСОБА_3 13 серпня 2001 року.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 177 СК України, в редакції що діяла станом на 27.01.2006 року дату укладення договору іпотеки між сторонами, батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування.

Згідно ч. 3 ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства " від 26.04.2001 № 2402-ІІІ, в редакції, яка діяла як на дату укладення іпотечного договору, батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які

підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

З 01.01.2006 року ще почав діяти Закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» від 02.06.2005 року № 2623-IV, статтею 12, якого передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

Роз'яснюючи питання, чи має право користування певним житлом дитина і як саме має бути підтверджене це право, Верховний Суд України ще у своїй ухвалі від 23 липня 2008 року зазначив, що право користування майном члена сім'ї власника житла пов'язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи (Єдиний державний реєстр судових рішень - рішення № 2270896).

Як зазначено у п. 40 Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 р. № 20/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 р. за № 283/8882, в редакції, яка діяла на дату укладення іпотечного договору, правочини за малолітніх, які не досягли 14 років, а також від імені фізичних осіб, визнаних у судовому порядку недієздатними, вчиняють батьки (усиновлювачі) або опікуни. Правочини щодо майна малолітньої дитини можуть бути вчинені одним з батьків, з яким постійно проживає дитина, за наявності згоди другого з батьків, підпис якого має бути засвідчений нотаріально.

Тобто, зазначеною інструкцією не вимагалася перевірка нотаріусом наявності висновку органу опіки та піклування при укладенні договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню, а, отже батьки повинні були самостійно виконувати зазначені вимоги закону та перед укладенням договору звернутися за отриманням зазначеного дозволу до органу опіки і піклування.

Відповідно до п. 44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» згідно зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Положення статті 12 Закону України від 2 червня 2005 року № 2623-IV "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", яка вимагає попередньої згоди органу опіки і піклування для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право користування якими мають безпритульні діти, діють з 1 січня 2006 року і на договори, укладені до цієї дати, не поширюються (стаття 58 Конституції України).

Суд також враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 30.09.2015 року № 6-384цс15, у якій зазначено, що згідно зі статтями 177 СК України та 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання.

При укладені договорів іпотеки щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають малолітні діти, обовязково вимагається дозвіл органів опіки та піклування.

Відповідно до статті 29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Місце проживання неповнолітньої малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає. Однак, місце проживання за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо судом буде встановлено інше постійне місце проживання дитини.

Якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої, малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїм правом законного представника дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством та які застосовуються органами опіки та піклування.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що при укладенні договору іпотеки 27.01.2006 року, у предметі іпотеки - квартирі АДРЕСА_3 дійсно були зареєстровані і фактично проживали малолітні діти іпотекодавця ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, при цьому як повідомив суду позивач їх батьки не зверталися до органі опіки та піклування за отриманням дозволу на укладення такого договору, таке порушення є підставою для визнання зазначеного договору недійсним, тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що у даному випадку відсутні підстави вважати пропущений строк позовної давності, оскільки позивачу стало відомо про зазначені порушення прав дітей лише із звернення їх бабусі у січні 2016 році.

Витрати із сплати судового збору у відповідності до ст. 88 ЦПК України стягнути з другого відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 60, 61, 88, 214, 215, 292, 294 ЦПК України, ст. 177 Сімейного кодексу України, ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства", ст. 203, 215 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним з часу укладення 27.01.2006 року договір іпотеки квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк».

Стягнути із ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_7, АДРЕСА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь Органу опіки і піклування Виконавчого комітету Ужгородської міської ради витрати із сплати судового збору у розмірі 1 378,00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений 15.08.2016 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Н.В Дергачова