Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" травня 2016 р.Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Аліна С.С.

при секретарі - Соболенко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, про визнання недійсним кредитного договору, про визнання права сторін на двосторонню реституцію,-

Встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання фактом неправомірної поведінки, з боку ПАТ «УкрСиббанк» не проведення з позивачем ОСОБА_1 переддоговірної роботи, що передбачена Законом України «Про захист прав споживачів»; про визнання кредитного договору № 0 від 19.03.2008 року, який укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» таким, що укладений з суттєвими порушеннями прав ОСОБА_1, як споживача, кредитних (фінансових) послуг, а сам договір недійсним; про визнання права сторін по справі на двосторонню реституцію.

Обґрунтовує свої вимоги тим, що 19.03.2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» (правонаступник АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1, був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 на суму 20 000 доларів США, строком до 19.03.2029 року.

Додатком №1 до Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 19.03.2008 року виступає Графік погашення кредиту.

На момент укладення кредитного договору № 0 від 19.03.2008 року позивачу ОСОБА_1 не було розяснено варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, переваги та недоліки інших, окрім запропонованої, схем кредитування, які саме валютні ризики під час виконання зобов'язання можуть виникнути, та який обсяг збільшення зобовязання у такому випадку відбудеться.

Позивач ОСОБА_1 на момент укладання кредитного договору № 0 від 19.03.2008 року не знав про обовязок банку проводити переддоговірну роботи з клієнтом, а якщо, така б робота та обовязок відповідача ПАТ «УкрСиббанк» були виконані належним чином, позивач ОСОБА_1 мав би вибір кредитних послуг та знав би переваги та недоліки запропонованих схем кредитування, та володіючи достовірною інформацією про реальну процентну ставку за спірним кредитним договором, прийняв би свідоме рішення щодо укладання чи не укладання з відповідачем спірного кредитного договору.

При укладанні кредитного договору № 0 від 19.03.2008 року відповідачем ПАТ «УкрСиббанк» були порушені права ОСОБА_1 як споживача відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги чинного валютного законодавства України.

Про порушення своїх прав позивач ОСОБА_1 дізнався нещодавно, в жовтні 2015 року, після звернення за консультацією до спеціаліста в галузі права та банківської справи, про що свідчить довіреність на представництво інтересів в суді, оскільки добровільно відповідачем недійсність спірного договору, через факти порушення прав споживача та не проведення переддоговірної роботи не визнається.

В судове засідання позивач та його представник не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином. Позивач звернувся до суду з письмовою заявою про розгляд справи у його відсутність та у відсутність представника позивача (а.с137);

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника відповідача, суд дійшов висновку, про те, що позов є не обґрунтованим, є не доказаним, тому не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, про те, що відповідно до службової записки ПАТ «УкрСиббанк» від 06.02.2008 року, проведено аналіз кредитної заявки ОСОБА_1 на отримання кредиту у розмірі 20 000 доларів США, зі сплатою 12,40% процентів річних, строком на 252 місяці на придбання двокімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с. 83-88) ;

03.03.2008 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «УкрСиббанк» (правонаступник АКІБ «УкрСиббанк») з письмовою заявою-анкетою на отримання кредиту у розмірі 20 000 доларів США, зі сплатою 12,40% процентів річних, строком до 19.03.2029 року на придбання двокімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с. 89-93);

Рішенням ПАТ «УкрСиббанк» (правонаступник АКІБ «УкрСиббанк») №30/1 від 14.03.2008 року, вирішено надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 20 000 доларів США, зі сплатою 12,40% процентів річних, строком на 252 місяці на придбання двокімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с. 93);

19.03.2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» (правонаступник АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1, укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 на суму 20 000 доларів США, на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності зі сплатою 12,40% процентів річних в порядку передбаченому договором, строком до 19.03.2029 року (а.с. 9-15);

Відповідно до заяви на видачу готівки №14 від 19.03.2008 року, позивачу ОСОБА_1 видано з поточного рахунку ПАТ «УкрСиббанк» 20 000 доларів США (а.с.94);

05.02.2009 року між ПАТ «УкрСиббанк» (правонаступник АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1, укладено додаткову угоду №1749460/1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 19.03.2008 року (а.с.16);

Додатком № 1 до Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 19.03.2008 року виступає Графік погашення кредиту (а.с.16об.-18);

Відповідно до письмової виписки за особовим рахунком №6000 з 18.03.2008 року по 30.03.2016 року ОСОБА_1 здійснювалися платежі за кредитним договором № 0 від 19.03.2008 року (а.с.95-123);

Відповідно до ст. 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України договір кредиту складений в простій письмовій формі, у відповідності із законом.

Частиною 2 ст. ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Частиною 1 ст. 615 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 654 ЦК України встановленою, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09.11.2009 року та ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України, встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, про те, що сторони, підписавши договір кредиту, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору. Вказане підтверджується тим, що позивач поставив особистий підпис на договорі, тобто на момент підписання між сторонами було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов цього кредитного договору.

Суд вважає, що вимоги позивача відносно того, що умови кредитного договору не відповідають положенням чинного законодавства, не відповідають дійсності.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

В даному випадку посилання позивача на порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а саме відсутність у споживача інформації, не приймається судом до уваги, виходячи з наступного.

Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 року по справі № 1-26/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) - в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХП з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями ч.4 статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. У п. 23 ст. 1 цього ж Закону зазначено, що споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частиною другою цієї статті встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Таким чином, за ненадання споживачу інформації, передбаченої статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», може наставати відповідальність, яка встановлена виключно статями 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів», положення яких не передбачають визнання кредитного договору недійсним.

Пунктом 3.4 рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року по справі № 1-26/2011 визначається, що під час укладення кредитного договору позивальник (споживач) протягом певного терміну має право відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо.

Як вбачається з тексту оспорюваного договору кредитодавець повідомив споживачеві до укладення договору споживчого кредиту всі його умови, про що в кредитному договорі міститься згода позичальника щодо узгодження усіх істотних умов та відображає повне розуміння предмету та інших питань, зазначених у договорі.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 16 Постанови №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

При цьому, суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року №541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Твердження позивача про недотримання вимог, встановлених Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління Національного Банку України від 10 травня 2007 № 168, оскільки кредитний договір не містить даних про сукупну вартість кредиту.

Згідно п. 3.1 Правил зобов'язано банки в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача зазначивши таке:

значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного баком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку;

перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).

З наведеного змісту вбачається, що Правила надають свободу банкам щодо форми закріплення детального розпису сукупної вартості кредиту, головним критерієм є обов'язковість врахування в Кредитному договорі всіх сплачуваних платежів та методики їх розрахунку.

Кредитні кошти позивач отримав у повному обсязі, що підтверджується його особистим підписом.

Судом встановлено, про те, що суду не надані належні та допустимі докази того що, кредитний договір суперечить діючому законодавству України.

Суд розглянув справу в межах позовних вимог, створивши учасникам процесу усі необхідні умови для надання, витребування доказів, користуючись принципом змагальності сторін.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до правил ст.64 ЦПК України письмовими доказами є будь які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Судом встановлено, про те що позивач та його представник не надали суду письмових доказів в підтвердження заявлених позовних вимог.

Також , суд вважає, що позивач та його представник не довели суду ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, тому враховуючи викладене позовні вимоги задоволенню не підлягають.

При таких обставинах позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 64, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст.203, 215, 598, 615, 526, 627, 629, 638, 654, 1050, 1054, 1055 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року № 1023- ХІІ, п Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09.11.2009 року , суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, шляхом визнання недійсним кредитного договору, про визнання права сторін на двосторонню реституцію - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня отримання рішення.

Суддя Аліна С.С.