Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №326/515/16 Головуючий у 1 інстанції: Чапланова О.М.
Провадження № 22-ц/778/4108/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«08» листопада 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

ОСОБА_2,

секретар: Мельник З.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду Запорізької області від 04 серпня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що сторони 29 січня 2008 року уклали кредитний договір №ZPР1GА, згідно якого банк зобов'язався надати ОСОБА_3 кредит у розмірі 22450,00 грн. на термін до 29 січня 2018 року, а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування коштами в строк та у порядку, встановлених кредитним договором.

Банк зобовязання за кредитним договором виконав в повному обсязі.

Відповідач своєчасно не надавав грошові кошти для погашення заборгованості, у звязку з чим станом на 21 березня 2016 року має заборгованість 21315,51 грн., яка складається з: 11889,31 грн. заборгованість за кредитом; 5837,83 грн. заборгованість по процентам; 62,90 грн. заборгованість по комісії; 2272,35 грн. пеня; а також штрафи відповідно до договору: 250 грн. штраф (фіксована частина); 1003,12 грн. штраф (процентна складова).

На підставі зазначеного просило стягнути з ОСОБА_3 на його користь заборгованість за кредитним договором від 29 січня 2008 року в розмірі 21 315,51 грн. та судові витрати.

Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 04 серпня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № ZPP1GA від 29 січня 2008 року станом на 21 березня 2016 року в загальній сумі 20457 грн. 09 коп., яка складається з наступного: 11889,31 грн. заборгованість за кредитом; 5837,83 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 62,90 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 1413,93 грн. пеня з несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи: 250,00 грн. штраф (фіксована частина), 1003,12 грн. штраф (процентна складова), а також витрати по оплаті судового збору у розмірі 1322 грн. 47 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, судові витрати покласти на позивача.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 січня 2008 року сторони уклали кредитний договір №ZPР1GА, за умовами якого ОСОБА_3О було надано кредит на суму 22450,00 грн. зі сплатою відсотків за користування коштами в строк та у порядку, встановлені кредитним договором, зі строком повернення до 29 січня 2018 року шляхом внесення щомісячних платежів у відповідності до графіка, який є невідємною частиною договору. Строк сплати процентів: з 26 по 31 число (включно) кожного місяця згідно з графіком (додатком №2 ( а.с.9-14).

Свої зобовязання за кредитним договором ОСОБА_3 не виконував, внаслідок чого станом на 21 березня 2016 року має заборгованість 21 315,51 грн., яка за розрахунком банку складається з: 11 889,31 грн. заборгованість за кредитом; 5837,83 грн. заборгованість по процентам; 62,90 грн. заборгованість по комісії; 2272,35 грн. пеня; а також штрафи відповідно до договору: 250 грн. штраф (фіксована частина); 1003,12 грн. штраф (процентна складова) (а.с.8).

Як вбачається з матеріалів справи, до суду позивач звернувся 08.04.2016 року (а.с.21).

З огляду на викладене, суд обґрунтовано задовольнив вимоги банку щодо стягнення пені частково, застосувавши строк спеціальної давності до позовних вимог про стягнення пені ( 2753,21грн. 1339,28 грн. = 1413,93 грн.) (а.с.126-134).

Твердження апеляційної скарги про подвійну відповідальність шляхом нарахування та стягнення пені та штрафів, заслуговує на увагу.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до п. 5.1 кредитного договору, у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту позичальник сплачує банку пеню у розмірі, який зазначений у п. 8.4 договору, за кожний день прострочки.

Пунктом 5.3 договору сторони погодили, що при порушенні позичальником строку платежів по будь-якому з грошових зобовязань кредитного договору більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до положень ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Саме до аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 21 жовтня 2015 року по справі №6-2003 цс 15.

Враховуючи зміст вказаних пунктів кредитного договору, колегія вважає, що в даному випадку штраф у вигляді штрафів (фіксована частина та процентна складова) і пеня, нараховані в один і той же період, є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому є неправомірним їх одночасне застосування, у зв'язку з чим не підлягає стягненню штрафи, оскільки за цей же період суд вважає необхідним і обґрунтованим стягнути пеню.

Таким чином стягненню з ОСОБА_3 на користь банку підлягає заборгованість за кредитним договором, яка становить 19203,97 грн. та складається з: 11 889,31 грн. заборгованість за кредитом; 5837,83 грн. заборгованість по процентам; 62,90 грн. заборгованість по комісії; 1413,93 грн. - пеня.

Довід апеляційної скарги про безпідставне збільшення банком відсотків колегія суддів вважає неприйнятним з огляду на таке.

За змістом п. 2.3.1 кредитного договору, банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні конюнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховій (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитам банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом семи календарних днів з дати набрання чинності зміненої процентної ставки.

У звязку із настанням вказаних обставин відсоткова ставка за цим кредитним договором була збільшена з 01.11.2008 року з 16.8 % до 18.12 %, з 01.02.2009 року з 18.12 % до 29.52 %. Про збільшення відсоткової ставки відповідача було повідомлено шляхом направлення йому листів-повідомлень, в яких відповідачу було запропоновано у разі незгоди з вказаними підвищеннями звернутися у відділення ПриватБанку, надати письмове повідомлення про свою незгоду та погасити заборгованість у повному обсязі за старою процентною ставкою. Крім цього, зазначено, що у разі згоди щодо змін умов кредитування, підвищення процентної ставки буде здійснено з відповідної дати автоматично без будь-яких додаткових дій (а.с.57,75-77).

Як вбачається з матеріалів справи, останній раз відсоткова ставка за вказаним кредитним договором була збільшена банком згідно розпорядження від 25.12.2008 року (а.с.123-125).

Матеріали справи містять надіслані на адресу ОСОБА_6 листи-повідомлення про зміну відсоткової ставки та копію реєстру відправки кореспонденції (а.с.57, 75,76-77).

Судом встановлено, що відповідач звертався до банку з письмовим повідомленням про свою незгоду з підвищенням відсоткової ставки та про бажання погасити заборгованість у повному обсязі за старою процентною ставкою.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку, що відповідно до статті 1056-1 ЦК України банк збільшив процентну ставку за кредитним договором до 10 січня 2009 року та належним чином повідомив боржника про ці зміни відповідно до умов кредитного договором, а тому відсутні правові підстави для визнання цього підвищення незаконним.

Твердження апеляційної скарги про те, що банк не може ставити питання про стягнення усієї суми заборгованості, оскільки строк договору ще не скінчився, не заслуговує на увагу, оскільки протиричить положенням ст.1050 ЦК України та спростовується змістом п.2.2.10 договору щодо права банку на дострокове стягнення всієї суми заборгованості перед банком в повному обсязі при настанні випадків, передбачених п.2.2.7 цього договору (порушення позичальником зобовязань, передбачених умовами даного договору).

За приписами ч. 1 та ч.3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За положеннями ст. 610 ЦК України, порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

За вимогами ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов'язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Судом встановлено, що за порушення зобовязання є його невиконання п.п. 2.2.10. 5.1, 5.3 кредитного договору встановлено правові наслідки у вигляді сплати неустойки.

Припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, або розірвання договору; внаслідок порушення зобовязання або його невиконання умовами договору №ZPР1GА, укладеного між сторонами сторони 29 січня 2008 року не передбачено.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про розірвання та припинення договору у звязку із достроковим стягненням всієї заборгованості, а також про незаконне нарахування банком відсотків після розірвання договору не є переконливим.

Відповідно до п.3.2 кредитного договору кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку згідно п.п.2.2.9, 2.3.8 даного договору, далі пені згідно розділу 5 цього договору, далі - простроченої комісії по кредиту, далі - простроченої винагороди, далі - прострочених відсотків, далі - простроченої заборгованості за кредитом, частина суми, що залишилася (в тому числі сума, надана позичальником понад суми щомісячного платежу) направляється на погашення заборгованості за кредитом (якщо інше не передбачено п.7.8), далі - комісії, далі - винагороди, далі - відсотків, далі кредиту.

Вищезазначений пункт договору ОСОБА_3 не визнавався недійсним, а тому довід апеляційної скарги щодо незгоди відповідача з черговістю погашення відсотків, тіла кредиту, пені, комісії та інших платежів не заслуговує на увагу.

Посилання в апеляційній скарзі на неповне з'ясування судом фактичних обставин справи, недоведеність позовних вимог безпідставні. Розмір заборгованості за кредитним договором (без врахування суми штрафів) підтверджується доданою до позовної заяви довідкою-розрахунком, виданою посадовою особою Банку, а також випискою із особистого рахунку, в якому відображені всі банківські операції за спірним кредитним договором, які в силу ст.ст.59, 64 ЦПК України являються допустимим доказом у справі (а.с.4-9, 89-102). У передбаченому законом порядку вказані письмові докази відповідачем не спростовані і не оспорені.

Враховуючи вищевикладене, штраф в розмірі 250 грн.(фіксована частина) та штраф (процентна складова)в сумі 1003 грн.12 коп. не підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь банку. Тому рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог банку до ОСОБА_3 про стягнення штрафів підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволення позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно зі ст.88 ЦПК України ПАТ КБ «ПриватБанк» має право на компенсацію відповідачем судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, пропорційно задоволеним вимогам від заявлених (заявлено 21315,51 грн. задоволено 19203,97 грн.), в сумі 1241 грн. 49 коп. (1378 грн. х 19 203,97 грн. / 21 315,51 грн.)

Крім того, ОСОБА_3 має право на компенсацію судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог за апеляційною скаргою (заявлено 21315,51 грн. задоволено 1 253,12 грн.) в розмірі 89 грн. 11 коп. (1515,80 грн. х 12 53,12 грн. / 21 315,51 грн.)

Таким чином, з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню компенсація судового збору в сумі 1152 грн. 38 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316,317 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду Запорізької області від 04 серпня 2016 року у цій справі в частині задоволення позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_3 про стягнення штрафів в розмірі 250 грн. (фіксована частина) та штраф (процентна складова) в сумі 1003 грн.12 коп. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" судовий збір в сумі 1152 грн. 38 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: