АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПРОВІДНА» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПРОВІДНА» до ОСОБА_1 про стягнення збитків в порядку регресу, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 756/10902/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7032/2016
Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_2
Доповідач у суді апеляційної інстанції: ОСОБА_3
У серпні 2015 року представник ПрАТ «СК «ПРОВІДНА» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення збитків в порядку регресу, в якому просив стягнути з відповідача 4 861,45 грн. страхового відшкодування та 243,6 грн. витрат на сплату судового збору.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що у січні 2014 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля НОМЕР_1, та автомобіля НОМЕР_2. Постановою суду відповідач притягнутий до адміністративної відповідальності. Позивач здійснив виплату страхового відшкодування на користь потерпілої особи.

Між позивачем та страхувальником ОСОБА_1 укладений договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно до якого забезпеченим транспортним засобом є автомобіль «Фольксваген», д.н.з. НОМЕР_3.

Відповідач із заявою про настання дорожньо-транспортної пригоди до страховика не звертався, що є підставою для звернення до відповідача із регресним позовом про стягнення витрат по виплаті страхового відшкодування.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною рішенням, представник ПрАТ «СК «ПРОВІДНА» подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального і процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилався на те, що суд першої інстанції не врахував того, що відповідач не повідомив позивача про настання страхового випадку, що є прямим порушенням положень ст.33 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». На думку апелянта, той факт, що відповідач після настання ДТП покинув його місце не спростовує того факту, що він не повідомив позивача про настання страхового випадку.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не зявилися, були належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 грудня 2013 року між ПАТ «СК «Провідна» та ОСОБА_1 було укладено договір (поліс) обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, за умовами якого забезпеченим транспортним засобом визначено автомобіль марки Volkswagen Transporter, 1999 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4. Строк дії договору до 26 грудня 2014 року.

13 січня 2014 року о 14 год. 30 хв. ОСОБА_1, керуючи автомобілем НОМЕР_5, по вул. Дегтярівська в м. Києві не дотримався безпечного інтервалу внаслідок чого вчинив зіткнення з автомобілем НОМЕР_6, що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів. Водій ОСОБА_1 залишив місце пригоди.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 лютого 2014 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-4, ст. 124 КУпАП.

Згідно з ч.4 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення що набрала законної сили є обовязковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Отже, особою, винною у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка трапилась 13 січня 2014 року за участю вказаних вище автомобілів, є водій ОСОБА_1

На момент вчинення ДТП між AT «СК «АХА Страхування» та ОСОБА_4, який є потерпілою особою, було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту. Страховик звернувся до позивача з претензією про компенсацію витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування, від 02 липня 2014 року.

Відповідно до страхового акту № 1001/39/42994/Р від 09 липня 2014 року, затвердженого позивачем, розмір страхового відшкодування становила 4 861,45 грн.

Згідно з платіжним дорученням від 01 жовтня 2014 року позивач перерахував на користь AT «СК «АХА Страхування» грошові кошти у сумі 4 861,45 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16 вересня 2015 року у справі №6-284цс15, та виходив з того, що факт настання страхового випадку ніким не оспорюється; дорожньо-транспортна пригода зафіксована правоохоронними органами; відповідач, як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності; сам позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування на користь потерпілої особи, тому сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі мусить базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків.

Крім того, суд першої інстанції прийшов до висновку, що твердження позивача про те, що відповідач не повідомив про факт настання ДТП протягом трьох днів спростовуються показами відповідача, допитаного як свідка, який зазначив, що звертався до страхової компанії, намагався повідомити співробітників страхової компанії про скоєння ДТП, проте таке повідомлення не було прийнято у відповідача. Крім того, враховуючи те, що відповідач залишив місце ДТП, протокол про вчинення адміністративного правопорушення був складений через 10 днів після ДТП. Коли відповідач повторно звернувся до страхової компанії, співробітники позивача повідомили, що відповідачем пропущено три дні та не прийняли у нього документи.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає, оскільки ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, якщо він не повідомив страховика у строки.

Згідно зі ст. 33 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобовязаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону - МТСБУ), повідомлення про ДТП установленого УТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу.

Вказаним законом встановлено імперативну вимогу саме страхувальника, в даному випадку відповідача ОСОБА_1, повідомити страховика про настання страхового випадку письмово протягом трьох днів, що в порушення положень ст.33 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не було зроблено останнім.

Такий висновок колегії суддів також узгоджується із висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 12 лютого 2014 року у справі №6-1цс14.

У вказаній постанові ВСУ, зокрема вказано, що виходячи з аналізу статей 33, 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (у редакції з 18 вересня 2011 по 8 січня 2012 року), слід зазначити, що у зв'язку із внесеними до цього Закону змінами було збережено як обов'язок страхувальника щодо вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика про настання ДТП, так і відповідне право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив його про настання ДТП.

Неузгодженість нумерації підпунктів пункту 33.1 статті 33 та підпунктів пункту 38.1 статті 38 Закону, після внесених до них змін Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування", не може обмежувати встановлене статтею 38 Закону право страховика подати регресний позов до страхувальника у разі недотримання строків і умов повідомлення страховика про дорожньо-транспортну пригоду, а тому й не може бути підставою для відмови в задоволенні такого позову.

Отже, висновок суду першої інстанції інстанції про те, що факт неповідомлення страховика про ДТП не є підставою для відшкодування страхувальником в порядку регресу сплаченого страховиком страхового відшкодування, є помилковим.

Згідно положень ст.360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Враховуючи вказану норму процесуального законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не правильно послався та відступає від висновків, викладених у постанові Верховного Суду України викладених у постанові від 16 вересня 2015 року у справі №6-284цс15.

Так, як вже було вказано вище положеннями ст.ст. 33, 38 "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" законодавцем встановлено імперативну вимогу саме до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, повідомити письмово страховика про настання ДТП у строк не пізніше 3-х днів, а у разі відсутності такого повідомлення , страховик набуває право регресивного позову до страхувальника.

Висновки ж викладені у постанові ВСУ від 16 вересня 2015 року суперечать нормам законодавства та фактично позбавляють страховиків права на регресивний позов, яке надано їм положеннями ст.38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права при вирішенні даного спору, що призвело до помилкової відмови у задоволенні позову ПрАТ «СК «ПРОВІДНА» до ОСОБА_1 про стягнення збитків в порядку регресу.

Крім того, висновок суду першої інстанції про те, що факт не повідомлення спростовується показами відповідача, колегія суддів також вважає помилковим, оскільки він суперечить нормам процесуального права.

Так, відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд поставив покази однієї сторони вище за покази іншої сторони, чим фактично порушив принцип змагальності сторін, адже кожна сторона рівна у праві доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, відповідач, який був допитаний в якості свідка, вказував, що намагався повідомити позивача про настання ДТП, але позивач відмовився приймати це повідомлення, проте жодного доказу вказаній обставині відповідачем надано суду не було, а тому рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, ч.2 ст.59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так, як вже зазначалося вище положеннями ст. 33 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальник повинен повідомити страховика протягом трьох днів письмовим повідомленням про ДТП установленого УТСБУ зразка.

Враховуючи наведені норми законодавства, доказом належного повідомлення, в розумінні ст. 33 Закону, є саме письмове повідомлення про ДТП установленого УТСБУ зразка, а тому показання відповідача в якості свідка про усне повідомлення страховика не може братися до уваги як належний доказ, відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не правильно визначився з обставинами справи та порушив норми матеріального і процесуального законодавства, що призвело до ухвалення помилкового рішення про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Судові витрати слід розподілити у відповідності до ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 218,303-305, 307, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПРОВІДНА» задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПРОВІДНА» до ОСОБА_1 про стягнення збитків в порядку регресу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_7 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПРОВІДНА» (п/р 01 в ПАТ «ОСОБА_5 Україна», м. Київ МФО 300120 код за ) затрати по виплаті страхового відшкодування у розмірі 4 861,45 грн. (чотири тисячі вісімсот шістдесят одна гривня, сорок пять копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПРОВІДНА» витрати по сплаті судового збору у розмірі 511,56 гривень.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді