АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1294/16 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 645/7292/15-ц Шевченко Г.С.
Категорія: договірні Доповідач - Швецова Л.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2016 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді : Швецової Л.А.

Суддів: Малінської С.М., Карімової Л.В.

За участі секретаря: Єрьоменко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу

за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Зевс»

на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Приватного підприємства «Зевс» в особі філії Приватного Підприємства «Зевс», Фрунзенського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про зняття арешту з майна, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила зняти арешт, накладений державним виконавцем на автомобіль «Daewoo Lanos TF48Y», 2007 року випуску, чорного кольору, д/н НОМЕР_1, який належить їй за правом власності на підставі рішення суду.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що 19.12.2013 року Фрунзенським районним судом м. Харкова було ухвалене рішення про розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_3, а також про поділ їх майна, відповідно до якого, за нею було визнано право власності на автомобіль «Daewoo Lanos TF48Y», 2007 року випуску, чорного кольору, д/н НОМЕР_1. Рішення набрало законної сили.

31.01.2014 року ст. державним виконавцем Фрунзенського ВДВС ХМУЮ Згоннік Л.М. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 42238426 згідно виконавчого листа № 2/645/314/13, виданого 28.01.2014 року, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПП «Зевс» боргу в розмірі 41000 гривень відповідно до рішення суду від 25.10.2013 року у справі № 2033/7586/12. ОСОБА_3 було повідомлено державному виконавцеві про те, що вищезазначений автомобіль належить саме ОСОБА_2 одразу після відкриття виконавчого провадження. Однак державний виконавець знаючи про це, 10.02.2014 року прийняв постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони відчуження майна. 24.04.2014 року державним виконавцем прийнята постанова про розшук майна боржника.

ОСОБА_2 вважає дії державного виконавця неправомірними, оскільки у прийнятті постанови не було необхідності, автомобіль перебував у користуванні боржника та ніхто його не переховував.

В грудні 2014 року нею була подана заява до ВДВС про зняття арешту з автомобіля, але ця заява була проігнорована.

08.08.2015 року автомобіль був затриманий співробітниками ДАІ та доставлений на спецмайданчик.

Описані події порушили право позивача володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй майном.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Приватного підприємства «Зевс» в особі філії ПП «Зевс», Фрунзенського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про зняття арешту з майна задоволено.

Звільнено з-під арешту автомобіль «Daewoo Lanos TF48Y», 2007 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2, 1/2 частина якого належить ОСОБА_2, що накладений постановою старшого державного виконавця Фрунзенського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Згоннік Л.М. від 10.02.2014 року у виконавчому провадженні № 42238426.

Не погодившись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції представник Приватного підприємства «Зевс» - Зюлковська С.В. звернулася з апеляційною скаргою, в якій з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати зазначене рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити та залишити легковий автомобіль марки «Daewoo Lanos TF48Y», 2007 року випуску, чорного кольору, д/н НОМЕР_1 від арештом, з можливістю його подальшої реалізації, зі сплатою ОСОБА_2 ? частини його вартості після його реалізації здійсненої в межах виконавчого провадження. Стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача ПП «Зевс» понесені витрати з оплати судового збору при подачі апеляційної скарги у розмірі 535 грн. 92 коп.

Обґрунтовуючи свої апеляційні доводи, апелянт зазначив, що на момент ухвалення даного рішення вказаний автомобіль вже перебував під арештом, який був накладений ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2012 року про забезпечення позову, в рамках цивільної справи № 2033/7586/2012 за позовом ПП «Зевс» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 19 листопада 2015 року рішення першої інстанції було змінено та визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину вищевказаного автомобіля.

У зв'язку з невиконанням грошових зобов'язань ОСОБА_3, в рамках виконавчого провадження, державним виконавцем був вдруге накладений арешт на його майно. І оскільки, за рішенням апеляційного суду ? частина автомобіля залишена за ОСОБА_3, вважають знаття арешту незаконним.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та заперечень на апеляційну скаргу, судова колегія приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Однак при цьому районний суд всупереч вимог ст. 213 ЦПК України про законність та обґрунтованість рішення не з'ясував, що позивач не набув право власності на вказаний автомобіль.

Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Судом встановлено, що 01.02.2012 року Фрунзенським районним судом м. Харкова було винесено ухвалу по справі за позовом ПП «Зевс» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, якою було накладено арешт на майно, яке належить ОСОБА_3, а саме на автомобіль марки «Daewoo Lanos TF48Y», 2007 року випуску, чорного кольору, д/н НОМЕР_1.

25 жовтня 2013 року рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова позовну заяву ПП «Зевс» до ОСОБА_3 було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПП «Зевс» суму боргу у розмірі 41000 грн. за договором позики. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 18 грудня 2013 року рішення суду першої інстанції було залишено без змін.

31.01.2014 року ст. державним виконавцем Фрунзенського ВДВС ХМУЮ Згоннік Л.М. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 42238426 згідно виконавчого листа № 2/645/314/13, виданого 28.01.2014 року, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПП «Зевс» боргу в розмірі 41000 гривень відповідно до рішення суду від 25.10.2013 року у справі № 2033/7586/12.

10.02.2014 року ст. державним виконавцем Фрунзенського ВДВС ХМУЮ Згоннік Л.М. була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, відповідно до якої було накладено арешт на автомобіль марки «Daewoo Lanos TF48Y», 2007 року випуску, чорного кольору, д/н НОМЕР_1.

19.12.2013 року Фрунзенським районним судом м. Харкова було ухвалене рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також про поділ їх майна, відповідно до якого, за нею було визнано право власності на автомобіль «Daewoo Lanos TF48Y», 2007 року випуску, чорного кольору, д/н НОМЕР_1.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 19 листопада 2015 року, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19.12.2013 року було змінено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Daewoo Lanos TF48Y», 2007 року випуску, чорного кольору, д/н НОМЕР_1.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження свого майна.

Згідно з ч. 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Частина 6 ст. 52 вищевказаного закону передбачає, що у разі, якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Задовольняючи позов, районний суд виходив з того, що відповідно до рішення районного суду від 19.12.2013 року, яке ніким не оскаржувалося і є чинним, право власності на арештований автомобіль перейшло від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 і тому накладення державним виконавцем арешту на майно, яке не належить боржнику, підлягає звільненню з-під арешту.

Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України автомобіль є неподільною річчю та не може бути поділений між сторонами.

У п. 17 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60 - 74 Сімейного кодексу України (далі - СК)); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Частка суб'єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» ( п. 7) роз'яснено, що оскільки за чинним законодавством суд вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження чи користування майном,то не слід розглядати як не правомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частку у спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

У п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї ( ч. 4 ст. 65 СК України).

Пленум Верховного Суду України в пунктах 22, 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється в порядку встановленому ст. 364 ЦК України.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про скасування арешту, суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що вказаний автомобіль є неподільною річчю і що у відповідності до вимог закону при бажанні позивача отримати спірний автомобіль у власність, необхідно отримати обов'язкову згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Таким чином, оскільки висновки суду не відповідають матеріалам справи, суд порушив норми матеріального права, то з передбачених п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підстав рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, за його недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 315, 319, 323-325, 327 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Зевс» задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2015 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Приватного підприємства «Зевс» в особі філії Приватного Підприємства «Зевс», Фрунзенського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про зняття арешту з майна відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді