Номер провадження: 22-ц/785/254/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого Сватаненка В.І.

суддів Артеменка І.А., Черевка П.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Пята Одеська державна нотаріальна контора, Одеська міська рада «Про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини», за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

09.06.2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, по якому просив визначити йому додатковий строк до 31.12.2015 року для прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5, померлої 25.07.2009 року.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на те, що 25.07.2009 року померла його мати ОСОБА_5, після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_5 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.04.2001 року. За життя, а саме 04.12.2002 року, ОСОБА_5 склала заповіт, яким зазначену квартиру заповіла онуку його сину ОСОБА_4, який з 2006 року по день смерті ОСОБА_5 проживав разом з нею без реєстрації. ОСОБА_4 фактично прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5, але належним чином своє право на спадкове майно не оформив, оскільки йому було відмовлено нотаріусом у прийнятті заяви про прийняття спадщини у звязку з пропуском строку.

Позивач посилався на те, що він є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_5, але до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звертався, оскільки знав про наявність заповіту та не заперечував проти передачі квартири у власність сину.

Позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 позов визнав.

Представники третіх осіб Пятої ОДНК та ОМР до суду не зявилися, будучи сповіщеними належним чином.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17.11.2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

27.11.2015 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на вказане рішення районного суду, по якій просить рішення суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, а також на порушення районним судом норм процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини.

Встановлено, що ОСОБА_3 народився 23.04.1957 р., його батьками зазначені ОСОБА_6 та ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження серії ГД № 953709. (а.с. 8)

Відповідач ОСОБА_4 народився 13.08.1979 р. у сімї ОСОБА_3 та ОСОБА_7, про що видано свідоцтво про народження серії ІІ-ЖД № 478128. (а.с. 8)

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 25.04.2001 р., виданого Управлінням житлово-комунального господарства Виконкому Одеської міської ради на підставі розпорядження від 25.04.2001 р. № 156510, зареєстрованого і записаного у реєстрову книгу за № 6-11479, вбачається, що квартира за адресою: м. Одеса, вул. Михайлівська, 46 «а», кв. 23 належить на праві приватної власності ОСОБА_5 Дане право власності було зареєстровано в «ОМБТІ та РОН» за № 2371 стор. 56 кн. 406 пр 07.06.2001 р. (а.с. 9)

ОСОБА_5 за життя 04.12.2002 року склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Пятої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_2, зареєстрований в реєстрі за № 3-3498, у якому зробила розпорядження заповісти належну їй квартиру 23 у буд. 46 «а» по вул. Михайлівській у м. Одесі ОСОБА_4 (а.с. 7)

ОСОБА_5 померла 25.07.2009 року, про що в Книзі реєстрації смертей вчинено відповідний актовий запис за № 4085 та Першим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції видано Свідоцтво про смерть серії І-ЖД № 191750. (а.с. 6)

З відповіді від 09.10.2015 р. вих. № 2948/01-16, наданої Пятою одеською державною нотаріальною конторою убачається, що спадкова справа до майна ОСОБА_5, померлої 25.07.2009 р. не заводилась та свідоцтва про право на спадщину не видавалися. (а.с. 56)

Пятою Одеською державною нотаріальною конторою за № 934/01-16 від 25.05.2015 р. повідомлено ОСОБА_4 про те, що ним пропущено 6-ти місячний строк для прийняття спадщини, а отже він є таким, який не прийняв спадщину та рекомендовано звернутися до суду з питань надання додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини. (а.с. 5)

ОСОБА_3, на день відкриття спадщини був зареєстрований за відмінною зі спадкодавцем адресою: АДРЕСА_2 з 12.04.1978 р.

Строк прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_3 «а» у м. Одесі закінчився 25.01.2010 року.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1222, ч.1 ст. 1220, ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини ( ч. 1 ст. 1269 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Тобто закон зобовязує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Ураховуючи викладене, правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Якщо ж у спадкоємця перешкод не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про факт прийняття спадщини іншими спадкоємцями, то положення ч. 3 ст. 1272 ЦК України не застосовуються.

Таким чином, позивач своєчасно спадщину не прийняв через те, що не знав, що його син ОСОБА_4, на імя якого було складено заповіт, спадщину не прийняв, тобто свідомо, за відсутності будь-яких перешкод не вчиняв дії з прийняття спадщини протягом шести місяців з моменту її відкриття.

Відповідно розяснень Верховного Суду України викладених в п. 24 постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 N 7 зазаначено, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Зазначені обставини свідчать про те, що ОСОБА_3, пропустив строк для прийняття спадщини не з поважних причини, оскільки судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину.

Частиною 1 ст. 360-7 ЦПК України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Така позиція відповідає висновку Верховного суду України у справі № 6-85цс12.

На підставі викладеного, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, на які посилалась представник позивача, як на підставу своїх вимог, дослідженими судом, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що підстави для задоволення позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4О, про визначення додаткового строку до 31 грудня 2015 року для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, померлої 25 липня 2009 року, відсутні.

Одночасно, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

В своєї позовної заяві ОСОБА_3 зазначив, що відповідач постійно проживав з ОСОБА_5 з 2006 року по день її смерті в її квартирі, фактично прийняв спадок та продовжує проживати разом з дружиною та дітьми, проте належним чином своє право на спадкове майно не оформив.

Зазначені посилання ОСОБА_3 фактично підтверджуються наданими відповідачем суду апеляційної інстанції квитанціями про оплату за комунальні послуги, з яких убачається, що з серпня 2009 року за користування квартирою ОСОБА_5 регулярно здійснювались платежі за використані комунальні послуги.

Отже, наведене свідчить про те, що ОСОБА_4 дійсно постійно проживав з ОСОБА_5 на день її смерті, продовжував проживати у подальшому та по теперішній час, а відповідно фактично прийняв спадщину.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_4 не позбавлений права звернутись до суду за захистом свого цивільного права відповідно до положень ст.ст. 15, 16 ЦК України.

В решті висновки суду першої інстанції відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Таким чином, наведені доводи апеляційної скарги є такими, що не відповідають фактичним обставинам у справі, тому не заслуговують на увагу.

Право на захист є складовою частиною самого субєктивного права поряд із правом на власні дії, а також правом вимагати певної поведінки від зобовязаних осіб.

Доводи апеляційної скарги є неспроможними, висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є правильним по суті, відповідає вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України, підстави для його скасування та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_8

ОСОБА_9

ОСОБА_10

17.02.2016 року м. Одеса