Справа № 301/1668/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

04 серпня 2016 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

Головуючого - судді Фазикош Г. В.

суддів - Бисаги Т. Ю., Павліченка С. В.

з участю секретаря - Терпай С. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, що діє від імені відповідачки ОСОБА_2, на рішення Іршавського районного суду від 28 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Ільницької сільської ради про визнання незаконним та скасування рішення, усунення перешкод в користуванні дорогою загального користування, -

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 пред'явили позов до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про усунення перешкод в користуванні дорогою загального користування, що з'єднує АДРЕСА_1 шляхом демонтажу металевих воріт на дорозі, демонтажу трьох опор, на яких тримаються ці ворота та прохідні двері, демонтажу металевого навісу для винограду разом із опорами до нього, спиляння фруктових дерев в кількості 10 штук та шляхом перенесення у власне дворогосподарство по АДРЕСА_1 будки для пса разом з псом (а.с.2-4).

В грудні 2015 року ОСОБА_6 збільшила розмір позовних вимог, подаши відповідну письмову заяву, в якій просила визнати незаконним і скасувати рішення 13 сесії 1 скликання Ільницької сільської ради «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_9 та ОСОБА_2, мешк. АДРЕСА_2» від 17 травня 2005 року № 29, яким надано дозвіл на встановлення воріт біля їхнього будинку та спірній дорозі. Стверджувала, що про це рішення сільської ради її повідомлено не було, дізналася вона про його існування вже під час розгляду судової справи від інших учасників процесу та просила поновити їй строк звернення до суду з відповідним позовом (а.с.95-98).

Рішенням Іршавського районного суду від 28 січня 2016 року поновлено ОСОБА_6 строк звернення до суду з позовом щодо вказаного рішення сільської ради. Позов ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення 13 сесії 1 скликання Ільницької сільської ради «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_9 та ОСОБА_2, мешк. АДРЕСА_2» від 17 травня 2005 року № 29. Зобов'язано ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8 усунути перешкоди в користуванні позивачам дорогою загального користування, що з'єднує АДРЕСА_1 шляхом демонтажу металевих воріт, прохідних дверей та трьох металевих опор, на яких тримаються ці ворота та прохідні двері. В решті вимог відмовлено (а.с.167-170).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, що діє від імені відповідачки ОСОБА_2, просить це рішення скасувати та відмовити в позові. Стверджує, що рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, вказує на те, що 04.11.2002 року Іршавським районним судом було ухвалено рішення по справі № 2-330/2002 за позовом ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_5, Ільницької сільської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_12 про усунення перешкод в користуванні дорогою загального користування. Позивачі посилалися на преюдиційність обставин, встановлених цим рішенням, з чим погодився місцевий суд, однак апелянт вважає, що у цій справі мова йде про нові обставини, які не були предметом розгляду в попередній судовій справі. При цьому, апелянт не заперечує факту наявності металевих воріт біля будинку відповідачки, які було встановлено на підставі оскарженого рішення Ільницької сільської ради, але вважає, що перешкод конкретними винними діями відповідачка позивачам не створює, дорогою користуватися не заважає, це не доведено, а відповідні висновки місцевого суду є припущенням (а.с.180-185).

Ільницька сільська рада просила розглянути справу без участі представника сільської ради, водночас надала апеляційному суду копії наявної містобудівної документації с. Ільниця Іршавського району ( а.с.243-247).

У судовому засіданні в апеляційній інстанції представник відповідачки ОСОБА_2 скаргу підтримав та просив задовольнити із наведених у ній підстав. Пояснив, що металеві ворота справді є, однак на замок вони не закриваються, а тому перешкод нікому не створюють. У користуванні відповідачки є земельна ділянка, яку розділяє дорога, яка насправді є польовою. Ворота було влаштовано для того, що по земельній ділянці не проходила худоба та сторонні особи, тому вони є необхідні.

Представник позивачки ОСОБА_6 - ОСОБА_13 скаргу не визнала та просила відхилити з підстав, зазначених у письмовому запереченні (а.с.204-206).

Інші учасники рішення місцевого суду не оскаржили та з ним погодились.

Заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши зібрані у справі матеріали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно статті. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України).

У відповідності до ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

З матеріалів даної справи слідує, що між сторонами фактично існує спір щодо порядку та умов користування дорогою загального користування.

При цьому, рішенням Іршавського районного суду від 4 листопада 2002 року у справі № 2-880/12 за позовом ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_5, Ільницької сільської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_12 про усунення перешкод в користуванні дорогою зобов'язано ОСОБА_2 та ОСОБА_12 знести металеві ворота та металевий лугош для винограду, що розташований на дорозі загального користування, яка з'єднує підходи до будинків ОСОБА_10 (АДРЕСА_3) та ОСОБА_6 АДРЕСА_4, їх земельних ділянок з АДРЕСА_5 не чинити перешкоди в користуванні дорогою загального користування. Визнано незаконним та скасовано рішення виконкому Ільницької сільської ради «Про розгляд заяви ОСОБА_12 від 31 січня 2000 року №08 (а.с.5-6).

Дане рішення набрало законної сили, однак не було звернуто до примусового виконання, оскільки відповідачі добровільно усунули перешкоди (зняли замок та відкрили ворота). Однак, через деякий час, відповідачі знову створили їх, у 2012 році закривши ворота на навісний замок. У зв'язку з цим, в 2013 році позивачка ОСОБА_5 зверталася до суду з заявами про поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання, видачу виконавчого листа по справі № 2-880-2002, про заміну сторони у виконавчому провадженні тощо. Заяви неодноразово були предметом розгляду місцевим судом та судом апеляційної інстанції. В кінцевому рахунку у задоволенні цих заяв ОСОБА_5 було відмовлено через пропуск строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання, а також у зв'язку з тим, що судами було встановлено, що вказане вище рішення від 04 листопада 2002 року було виконано відповідачами добровільно, а перешкоди позивачці у користуванні дорогою є новими (а.с.114-125).

У 2014 році спадкоємці позивача ОСОБА_10 по справі № 2-880-2002- ОСОБА_3 та ОСОБА_4 також зверталися до суду із заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні. Ця заява після кількох судових розглядів була залишена без розгляду ухвалою Іршавського районного суду від 12.03.2015 року (а.с.126-128).

У зв'язку з цим, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду з новим позовом щодо спірної дороги до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8

Задовольняючи частково позовні вимоги у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі та відповідачі є мешканцями села Ільниця Іршавського району та проживають у будинках по АДРЕСА_6 та АДРЕСА_7 відповідно. Спірна дорога є дорогою загального користування, яка проходить безпосередньо біля земельної ділянки відповідачів та з'єднує АДРЕСА_8 у вказаному населеному пункті. В 2004 році ОСОБА_9 та ОСОБА_2 на виконання рішення Іршавського районного суду від 4 листопада 2002 року зняли металеві ворота, споруджені ними на спірній ділянці. ОСОБА_12 помер. У будинку по АДРЕСА_9, продовжили проживати однією сімєю ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 У 2012 році відповідачі знову встановили біля свого будинку на спірній дорозі металеві ворота, посилаючись на те, що 17 травня 2005 року Ільницька сільська рада прийняла рішення 13 сесії 4 скликання № 29, яким надала ОСОБА_12 (який згодом помер) та ОСОБА_2 відповідну згоду.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що зазначене рішення Ільницької сільської ради від 17 травня 2005 року, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с.57), прийнято радою з перевищенням повноважень, передбачених ст.12 ЗК України, та в порушенн6я вимог ст.39 ЗК України, яким визначено порядок користування землями житлової та громадської забудови, а тому визнав це рішення незаконним та скасував його.

Суд встановив, що фактично цим рішенням місцевої ради було надано двом фізичним особам ОСОБА_2 та ОСОБА_12 право перекривати нормальний рух по дорозі загального користування та встановити на ній ворота. Хоча цим же рішенням ОСОБА_2 та ОСОБА_12 було зобов'язано не робити перешкод для користування проходом до своїх будинків ОСОБА_6, меш. будинку по АДРЕСА_10, ОСОБА_5, меш. будинку по АДРЕСА_11, ОСОБА_10, меш. будинку по АДРЕСА_12, та видати цим особам ключі від замку воріт, права та інтереси останніх порушено, зокрема й позивачки ОСОБА_14, яка його оскаржила.

Оскільки позивач ОСОБА_14 про вказане рішення сільської ради повідомлена не була, воно ухвалювалося без її участі та без її згоди, хоча воно й стосується її прав, місцевий суд правомірно поновив їй строк позовної давності для звернення до суду з відповідним позовом.

При цьому місцевим судом було враховано, що згідно акту постійної земельної комісії с. Ільниці від 4 березня 2015 року виявлено, що: 1) на дорозі встановлено металеві ворота та металевий лугош для росту винограду, що належить ОСОБА_2, мешканці АДРЕСА_2; 2) біля дороги на земельній ділянці ОСОБА_2, стоїть не огорожена бутка для пса, біля якої прив'язаний пес; 3) ширина дороги відповідає ширині, вказаній у плані встановлення ширини дороги, що з'єднує АДРЕСА_13 по межовій лінії дороги в деяких місцях ростуть дерева, гілки яких звисають над дорогою (а.с.11). Ці ж обставини встановлено й у акті від 15 червня 2015 року та зазначено, що на момент його складення ворота на замок не закриваються, однак ці ворота встановлені і можуть бути закриті в будь-який час, що вже неодноразово і траплялося (а.с.66).

В апеляційній скарзі представник відповідачки вказує, що твердження про те, що спірна дорога з'єднує АДРЕСА_14 є недоведеним, посилаючись на те, що згідно наявного у справі листа Іршавської РДА від 7 листопада 2012 року територія населеного пункту с. Ільниця біля будинку АДРЕСА_9, знаходиться за межами діючого генерального плану, в зв'язку з чим пішоходно-транспортна розв'язка даної місцевості генеральним планом не вирішена. Складена ситуація доріг зафіксована на опорному плані, відповідно до якого ділянка, АДРЕСА_9, межує з АДРЕСА_15 і дорогою вздовж правої межі, з боку вулиці.

Апеляційний суд перевірив ці доводи та встановив, що до 2013 року діяв Генеральний с. Ільниця Іршавського району, затверджений у 1980 році, що слідує з Ільницької сільської ради від 26 травня 2016 року № 02-29/384, В той же час встановлено, що у 2013 році було розроблено та затверджено новий генеральний план цього населеного пункту. Як в матеріалах містобудівної документації с. Ільниця - опорному плані, розробленому в 1980 році, так і в матеріалах містобудівної документації - генеральному платі с. Ільниця, розробленому в 2013 році, вказано спірну дорогу, як дорогу загального користування в частині АДРЕСА_16, що проходить біля будинку 67. Проектний план - основне креслення є частиною містобудівної документації с. Ільниця - генерального плану. Викопіювання із проектного плану (основного креслення) села Ільниця відображено на затвердженому у встановленому порядку генеральному плані с. Ільниця Значна частина території населеного пункту с. Ільниця, більше 25 % не була покрита генеральним планом 1980 року, але складена ситуація доріг була зафіксована на опорному плані. Мотиви необхідності коригування викладені у пояснювальній записці до генерального плану 2013 року. Коригування генерального плану села 1980 року відображені у матеріалах містобудівної документації генерального плану с. Ільниця розробленого та затвердженого у 2013 році ( а.с. 243-248).

Також встановлено, що згідно довідки Ільницької сільської ради від 15 березня 2016 року № 1133 земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться у користуванні позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, розташовані при дорозі АДРЕСА_16, доступ до яких пролягає через ворота встановлені на землях загального користування по АДРЕСА_17 громадян ОСОБА_2, ОСОБА_8

За цих обставин колегія вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідачі поставили ворота на земельній ділянці, яка є дорогою загального користування, яка відображена на опорному плані, розробленому в 1980 році, та закріплена на генеральному плані, розробленому та затвердженому у 2013 році. Встановлення цих воріт, прохідних дверей та металевих опор, на яких вони тримаються, створює незручності для позивачів, які не можуть вільно проходити до своїх будинків та належних їм земельних ділянок, а отже порушує їх права. Крім того, спірна дорога є дорогою загального користування і спорудження на ній конструкцій та споруд, які не визначені містобудівною документацією у встановленому законом порядку, є неправомірним. Водночас, це не перешкоджає відповідачці ОСОБА_2 огородити земельні ділянки, що перебувають у її користуванні, у дозволений законом спосіб,

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, місцевий суд правильно встановив фактичні обставини справи, зробив висновки, які цим обставинам відповідають. Доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують, підстав для зміни чи скасування рішення суду немає.

Враховуючи наведене, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, що діє від імені відповідачки ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Іршавського районного суду від 28 січня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді