Провадження №2/761/629/2016
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Волошина В.О.

при секретарі: Анісковець Г.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської державної адміністрації, Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: Державна архітектурно - будівельна інспекція України, Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання права власності, -

в с т а н о в и в :

В квітні 2015 р. позивачка ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача: Київської міської державної адміністрації (далі по тексту - відповідач 1), в якому просила суд визнати право власності на нежитлову будівлю літ. «Д», розташовану по АДРЕСА_1 в м. Києві.

Судом до участі у справі, в якості відповідача було залучено Шевченківську районну в м. Києві державну адміністрацію (далі по тексту - відповідач 2), та, в якості третіх осіб: Державно архітектурно - будівельну інспекцію України (далі по тексту - третя особа 1), Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації ) (далі по тексту - третя особа 2).

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що в 1996 р. дирекцією ВАТ «Завод «Укркабель» їй було надано дозвіл на відновлення приміщення, яке відведено під смітник. У 2002 р. вона відремонтувала за власні кошти (фактично збудувала заново споруду господарського призначення), яка розташована у дворі будинку АДРЕСА_1. В 2015 р. на її прохання, Бюро технічної інвентаризації ПП ОСОБА_3, після огляду та проведення необхідних замірів було виготовлено технічний паспорт на вищезазначену будівлю. Так як, позивачка продовжує користуватися вищезазначеною будівлею по теперішній час, просила на підставі ст. 344 ЦК України визнати за нею право власності на спірну нежитлову будівлю.

В судовому засіданні представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити.

Представники відповідача 1, третьої особи 1 проти позову заперечували, вважала його необґрунтованим і безпідставним.

Відповідач 2, про час та місце розгляду справи оповіщався в установленому законом порядку, поважність причин неявки свого представника не повідомив; заперечення на позов не надходили до суду.

Третя особа 2, про час та місце розгляду справи оповіщалась у встановленому законом порядку, до суду були подані письмові пояснення на позов та третя особа клопотала про розгляд справи у відсутність свого представника.

Свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5 суду пояснили, що вони перебувають у добрих дружніх стосунках з позивачкою, яка здійснила реконструкцію сміттєзбірника, який на теперішній час складається з двох поверхів (підвалу та 1 поверху), при цьому свідкам відомо, що позивачка користується зазначеним приміщенням більше 10 років.

Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, представників відповідача 1 та третьої особи 1, допитавши свідків, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Частиною 4 цієї статті передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціонів.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивачка здійснює користування нежитлову будівлею, розташовану у дворі будинку АДРЕСА_1, загальною площею 21,2 кв.м., яку позивачка позначає літ. «Д».

Судом встановлено, що на підставі листа №2004 від 03 грудня 1996р. за підписом директора по кадрах та з соціальних питань ВАТ «Завод «Укркабель» Кроля В.Я., споруда господарського призначення, яка знаходиться у дворі будинку АДРЕСА_1 станом на 01 листопада 1996 р. на балансі ВАТ «Завод «Укркабель» не значиться, при цьому використання цієї споруди не можливо враховуючи те, що вона перебуває у напівзруйнованому стані, однак позивачці було дозволено нею користуватись за умови відновлення належного технічного стану, з обов'язковим влаштування штахетної огорожі під дахом для зручного зберігання та використання контейнерів для сміття. ВАТ «Завод «Укркабель», як землекористувач, не заперечувало проти відновлення одноповерхової будівлі господарського призначення та оформлення права власності на відновлену будівлю та права користування земельною ділянкою ОСОБА_1 у встановленому законом порядку ( а.с.4 ).

Звертаючись до суду з вказаним позовом, представник позивачки в судовому засіданні наголошував, що позивачкою фактично було здійснено відновлення пошкодженого сміттєзбірника, а враховуючи час, протягом якого остання користується цим майном, у неї вникло право на набуття власності на це майно за набувальною давністю (ст. 344 ЦК України).

Разом з тим, як встановлено судом, жодного рішення щодо передачі позивачці з боку Київської міської ради вищезазначеної земельної ділянки у користування чи у власність прийнято не було.

Вказані обставини не оспорювались і представником позивачки в судовому засіданні, який не міг пояснити суду, хто є власником зазначеного майна, враховуючи те, що позивачкою фактично було здійснено будівництво нового приміщення враховуючи площі об'єктів станом на теперішній час і на час її звернення до ВАТ «Завод «Укркабель» (а.с. 5, 9-12).

Листом Департаменту комунальної власності м. Києва від 26 травня 2015 р. № 062/02/07-5869 повідомлено, що спірний об'єкт (нежитлова будівля - відремонтований сміттєзбірник), розташований у дворі житлового будинку по АДРЕСА_1 у м. Києві, є самочинно збудованим, документи про відведення земельної ділянки та присвоєння поштової адреси відсутні, при цьому АДРЕСА_1 віднесено до сфери управління Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 грудня 2012 р, № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» ( а.с.22 ).

25 лютого 2015 р. Бюро технічної інвентаризації ПП ОСОБА_3 (сертифікат НОМЕР_1) видано технічний паспорт на нежитлову будівлю літ. «Д», будинок АДРЕСА_1, який має примітку, що об'єкт збудований самочинно; документи про відведення земельної ділянки, розпорядження про присвоєння поштової адреси не надані ( а.с.9 - 12 ).

Із копії акту прийняття - передачі виконання робіт із будівництва та ремонту також вбачається, що на замовлення позивачки ОСОБА_1, ТОВ «Буд Гео Технологія» фактично були проведені будівельні роботи по зведенню ( будівництву ) нової сталої споруди, а не відновлення попереднього приміщення ( перебудова ), як то зазначав представник позивачки в судовому засіданні.

Згідно плану (експлікація будівельна) та технічного паспорту, площа відновленої спірної нежитлової будівлі значно відрізняється від первинної, що також свідчить про будівництво нового окремого (стійкого ) приміщення ( а.с.5 ).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи сторони позивача, що сторона позивача добросовісно заволоділа спірним майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, а тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про визнання за позивачкою права власності на нежитлову будівлю, розташовану у дворі будинку АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57 - 60, 88, 169, 179, 208, 209, 212 - 215, 218, 223, 294 ЦПК України; ст. 328, 344, 376 ЦК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Київської міської державної адміністрації, Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: Державна архітектурно - будівельна інспекція України, Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання права власності - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скаргипротягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: