АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої В.Ю., Калиновського А.Б.

за участю секретаря Синенка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Казенного підприємства «Південукргеологія» про стягнення заробітної плати, грошових коштів і моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача КП «Південукргеологія» про стягнення заробітної плати, грошових коштів і моральної шкоди, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися. У обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що з 1976 року працював інженером-геологом КП «Південукргеологія», у подальшому, його було переведено і він став працював на цьому підприємстві начальником загону, головним геологом партії, головним геологом регіонального центру геологічних досліджень. У останні роки заробітна плата йому виплачувалася не регулярно або взагалі не виплачувася, розрахунок з ним за відпрацьований час не проведено. 07 квітня 2015 року його було звільнено з роботи за власним бажанням, але повний розрахунок з ним так і не був проведений. У зв»язку з протиправними діями відповідача, позивач вважав, що поніс значні матеріальні втрати, крім того, йому завдано моральну шкоду. Оскільки, Відповідач зобов'язаний заробітну плату виплачувати працівникам регулярно в робочі дні в строки, установлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, чого зроблено не було, в добровільному порядку вирішити спір не вдалося, на звернення до відповідача позивач отримав відмову, звернення до інших органів ні до чого не призвели, він був змушений звертатися з позовом до суду.

Просив, задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, а саме: стягнути у повному обсязі заробітну плату за відпрацьований час, заробіток за час затримки розрахунку, компенсацію втрати заробітної плати через інфляцію, 3% річних, витрати на правову допомогу та моральну шкоду.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2015 року позовні вимоги частково задоволені.

Стягнуто з Казенного підприємства «Південукргеологія» на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі у сумі 55790 грн. 48 коп. за відпрацьований час, 11266 грн. 57 коп. - середній заробіток за час затримки розрахунку за період від звільнення по день розгляду справи судом та витрати на надання правової допомоги в сумі 500 грн., а всього 67557 грн. 05 коп..

Стягнуто з Казенного підприємства «Південукргеологія» на користь держави судовий збір в сумі 670 грн. 57 коп.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 до Казенного підприємства «Південукргеологія» про стягнення грошових коштів і моральної шкоди відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач просив рішення суду змінити та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, оскільки вважає, що рішення першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2016 рокуприйнято часткову відмову ОСОБА_2 від апеляційної скарги на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2015 року. Апеляційне провадження в частині вимог щодо стягнення з Казенного підприємства «Південукргеологія» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку, витрат на правову допомогу по справі було закрито. А провадження в частині вимог щодо: зміни рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2015 року в частині відмови у стягненні моральної шкоди; стягненні з Казенного підприємства «Південукргеологія» на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. та залишення оскаржуваного рішення без змін в решті продовжено розглядом.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 1976 року працював інженером-геологом КП «Південукргеологія», у подальшому, його було переведено і він став працювати на посаді начальника геолого зйомочного загону геологічної партії, наказом від 01 квітня 2010 року - головним геологом цієї ж партії, наказом № 374 - к від 01 жовтня 2012 року головним геологом регіонального центру геологічних досліджень. Однак, у останні роки заробітна плата йому виплачувалася не регулярно або взагалі не виплачувалась, розрахунок з за відпрацьований час не проведено.

Наказом № 44 - к від 07 квітня 2015 року позивача було звільнено з роботи за власним бажанням, однак повний розрахунок з ним проведений не був. Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звертався до відповідача з питання виплати йому заборгованості по заробітніц платі, однак, відповідачем було відмовлено.

Сума невиплаченої відповідачем нарахованої заробітної плати позивачу, згідно довідки № 142-10/1 від 01 липня 2015 року, на час звільнення позивача, за період з березня 2014 року по квітень 2015 року складає - 55 790 грн. 48 коп..

Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, установлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Однак вказані вимоги закону відповідачем належним чином виконані не були. Суми, належні позивачу за відпрацьований час, у повному обсязі відповідачем сплачені не були. Позивач звертався до відповідача із проханням про проведення перерахунку та виплати йому заробітної плати та компенсації у повному обсязі. Проте, його законні вимоги відповідачем не задоволені, належні йому до сплати суми не виплачені.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати крім основної та додаткової заробітної плати включаються інші заохочувальні виплати, позивач звертався до відповідача із проханням про проведення перерахунку та виплати йому заробітної плати та компенсації виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У відповідності до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Вказані вимоги закону відповідач також належним чином виконані не були. Суми, належні позивачу при звільненні, також у повному обсязі відповідачем сплачені не були. Позивач звертався до відповідача із проханням про проведення перерахунку та виплати йому заробітної плати та компенсації у повному обсязі. Проте, законні вимоги позивача відповідачем не задоволені, належні йому до сплати суми не виплачені.

Згідно з вимогами ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно зі ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Апеляційний суд у відповідності до вимог ст..303 ЦПК України перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Враховуючи ті обставини, що доводами апеляційної скарги визначені межі перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів переглядає оскаржуване рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у відшкодуванні на користь позивача з відповідача моральної шкоди.

Частина 1 статті 2371 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим їм органом моральної шкоди працівникові проводиться у випадку, якщо порушення його законних прав привело до моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв'язків і жадають від його додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вимог позивача в частині щодо стягнення моральної шкоди, зазначив лише те, що у позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань. Однак, колегія суддів не погоджується із зазначеним висновком та вважає його необґрунтованим.

За правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України, для відшкодування моральної шкоди, необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим саме він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен громадянин має право на працю що включає можливість заробляти собі на життя працею яку він вільно обирає, або на яку він погоджується. Проте відповідач позбавив позивача гарантованого Конституцією України права на працю та можливість заробляти собі та своїй родині на життя.

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що позивачем не доведено факту завдання йому моральної шкоди з вини відповідача.

Факт спричинення позивачу моральної шкоди в результаті дій відповідача щодо не здійснення своєчасного повного розрахунку при звільненні знайшов підтвердження при розгляді справи по суті. А тому, суд першої інстанції, виходячи з дійсних обставин справи та наслідків, що наступили, прийшов до помилкового висновку про відмову у стягненні з відповідача на користь позивача суми у відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до вищевказаного вбачається виникнення у позивача права, а у відповідача обов'язку за ст. 237-1 КЗпПУ на виплату грошової суми за моральну шкоду, як про це відзначав Пленум Верховного Суду України у постанові № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Враховуючи конкретні обставини справи, у тому числі характер і тривалість страждань, колегія суддів дійшла висновку, що позивачу дійсно спричинено моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню, однак, позивачем не обґрунтовано та не доведено розмір моральної шкоди, який визначено ним у сумі 10 000 грн., а тому, на думку колегії суддів, з урахуванням дійсних обставин справи, зазначена сума підлягає зменшенню до 1000 грн. та стягненню саме у такому розмірі з відповідача на користь позивача.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні моральної шкоди та ухвалити у цій частині нове рішення.

У іншій частині рішення суду першої інстанції не переглядалось.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2015 року в частині відмови у стягненні моральної шкоди - скасувати.

Стягнути з Казенного підприємства «Південукргеологія» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 1 000 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді А.Б.Калиновський

В.Ю.Міхеєва