Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 20 Доповідач Косигіна Л. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області

в складі: головуючої судді Косигіної Л.М.

суддів: Худякова А.М., Григорусь Н.Й.

при секретарі Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 квітня 2016 року

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги, укладений 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк». Зазначив, що 26.06.2008 року між ним та ВАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір №0501/0608/74-136, на підставі якого він отримав у кредит 68000 доларів США на строк до 25.06.2038 року зі сплатою 11,9% річних. Крім того, в цей же день, в забезпечення виконання кредитного зобов'язання між Банком та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 були укладені три окремі договори поруки №№ 0501/0608/74-136-Р-1, 0501/0608/74-136-Р-2, 0501/0608/74-136-Р-3. До травня 2012 року він належним чином виконував умови кредитного договору, проте 25.05.2012 року ПАТ «Сведбанк» уклав із ПАТ «Дельта Банк» договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого відступив права вимоги за кредитним та забезпечувальними договорами. Позивач вважає, що вказаний договір суперечить умовам кредитного договору 0501/0608/74-136, дискредитує договори поруки та порушує його права, як споживача банківських послуг.

Крім того, зазначив, що надання банком кредиту не відноситься до банківських послуг за наявності яких банк має право надавати третім особам інформацію про клієнта, яка містить банківську таємницю. Також, відповідно до ч. 3 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Позивач вказує і на те, що кредитний договір та договори поруки передбачають, що текст договору та будь-яка інформація, що стосується цих договорів, є конфіденційною і не може передаватися третім особам без попередньої письмової згоди іншої сторони договору, а відтак ПАТ «Сведбанк» не мало права укладати договір купівлі-продажу.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 13.01.2016 року до участі у справі залучено ПАТ «Омега Банк» в якості співвідповідача (а.с. 48).

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 28.04.2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить рішення скасувати та залишити його заяву без розгляду.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З роз'яснень, викладених у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 вбачається, що правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом.

За правилами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника процесу має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчинюється батьками не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов'язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 515 ЦК України передбачено, що заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Крім того, відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Судом встановлено, що 26.06.2008 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник на даний час ПАТ «Омега Банк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №0501/0608/74-136 на підставі якого останній отримав у кредит 68000 доларів США на строк до 25.06.2038 року зі сплатою 11,9% річних (а.с. 7-10).

Відповідно до п. 10.5 договору банк має право повністю або частково перевести свої права та зобов'язання по цьому договору, а також по угодам, пов'язаним із забезпеченням повернення кредиту, третій особі без згоди позичальника. Сторони домовилися, що обов'язки позичальника за цим договором не є такими, що нерозривно пов'язані з особою позичальника і у зв'язку із цим на підставах та у випадках, передбачених законодавством України, можуть виконуватися третіми особами.

ОСОБА_1 підписав кредитний договір без жодних застережень, його умови не оскаржує.

Також, 26.06.2008 року в забезпечення виконання кредитного зобов'язання між Банком та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 були укладені три окремі договори поруки №№ 0501/0608/74-136-Р-1, 0501/0608/74-136-Р-2, 0501/0608/74-136-Р-3 (а.с. 11-13).

25.05.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Сведбанк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» відступив, а ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників по кредитних та забезпечувальних договорах (а.с. 70-78). До складу вказаних вимог було включено право вимоги за кредитним договором №0501/0608/74-136 від 26.06.2008 року та договорами поруки, що сторонами не заперечується.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ПАТ «Сведбанк», відповідно до вимог ст.ст. 512-516 ЦК України та п. 10.5 кредитного договору № 0501/0608/74-136 від 26.06.2008 року, мав право відступити право вимоги за кредитним та забезпечувальними договорами, уклавши відповідний договір купівлі-продажу.

Крім того, з розрахунку заборгованості, наданого ПАТ «Дельта Банк», вбачається, що позивач після укладення оспорюваного договору в період 2012-2014 р.р. продовжував сплачувати заборгованість новому кредитору (а.с. 67-69).

Статтею 1076 ЦК України встановлено, що банк гарантує таємницю банківського рахунку, операцій за рахунком і відомостей про клієнта. При цьому, відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самим клієнтам або їхнім представникам. Іншим особам, у тому числі органам державної влади, їхнім посадовим і службовим особам такі відомості можуть бути надані виключно у випадках та в порядку, встановлених законом про банки і банківську діяльність.

Частиною 1 ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку і розголошення якої може завдати матеріальної чи моральної шкоди клієнту, є банківською таємницею.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 вищезгаданого Закону банк має право надавати інформацію, яка містить банківську таємницю, приватним особам та організаціям для забезпечення виконання ними своїх функцій або надання послуг банку відповідно до укладених між такими особами (організаціями) та банком договорів, у тому числі про відступлення права вимоги до клієнта, за умови, що передбачені договорами функції та/або послуги стосуються діяльності банку, яку він здійснює відповідно до ст. 47 цього Закону.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що під час укладення договору купівлі-продажу прав вимоги, ПАТ «Сведбанк» не було порушено вимоги Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Також, не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що суд мав би залишити позов без розгляду, оскільки він та його представник не з'явилися до суду 28.04.2016 року та не подавали заяву про розгляд справи за його (позивача)відсутності, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 169, п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, суд залишає позовну заяву без розгляду у разі повторної неявки в судове засідання позивача, повідомленого належним чином, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. При цьому, повторною є друга поспіль неявка позивача, якщо він обидва рази був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що провадження у справи відкрите 17.11.2015 року, слухання призначене на 13.01.2016 року (а.с. 29).

13.01.2016 року до суду з'явився представник позивача ОСОБА_5, відбулося слухання справи, під час якого судом притягнуто до участі у справі в якості співвідповідача ПАТ «Омега Банк», витребувані певні документи та оголошено перерву до 16.03.2016 року (а.с. 47-49).

16.03.2016 року справа не розглядалася у зв'язку із перебуванням судді у відрядженні, її розгляд перенесено на 28.04.2016 року (а.с. 62). 28.04.2016 року в судове засідання з'явився тільки представник відповідача - ПАТ «Дельта Банк» (а.с. 79-80).

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно не застосував положення ч. 3 ст. 169, п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Також, є безпідставними доводи апелянта про те, що суд повинен був розглянути дану справу в заочному порядку, оскільки в судове засідання, призначене на 28.04.2016 року з'явився представник одного з позивачів (ч. 2 ст. 224 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча Судді