Справа №489/6877/14-ц 16.02.2016 16.02.2016
Провадження №22-ц/784/278/16
Справа № 489/6877/14-ц
Провадження № 22-ц/784/278/16 Головуючий першої інстанції: Кокорєв В.В.
Категорія: 21 Суддя-доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

16 лютого 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М..,

суддів: Кушнірової Т.Б.,

ОСОБА_2,

із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.

за участі: позивача ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5, його представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання договору дарування частини квартири недійсним,

в с т а н о в и л а:

В жовтні 2014 р. ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_5,третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання договору дарування частини квартири недійсним.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказувала, що 05 листопада 2013 р. за договором дарування вона передала у власність відповідачу належні їй 11/12 часток квартири АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що вона в період підписання договору дуже хворіла та перебувала на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні Миколаївського госпіталю інвалідів війни і в момент підписання спірного правочину через стан здоров'я в повному обсязі не усвідомлювала значення своїх дій та не могла в повній мірі керувати ними, а також, що через такий стан здоров'я вона помилилася у обставинах, що мають істотне значення, а саме щодо природи правочину та прав і обов'язків сторін за даним договором, оскільки сподівалась на отримання матеріальної допомоги від відповідача, позивач просила суд визнати зазначений договір дарування недійсним на підставі положень ст.ст. 225, 229 ЦК України.

10 березня 2015 р. ОСОБА_3 подала до суду уточнену позовну заяву, в якій, посилаючись лише на положення ст. 225 ЦК України, просила визнати договір дарування недійсним, оскільки при його укладанні вона знаходилася у стані, який не дозволяв їй адекватно виразити свою волю щодо вчиненого правочину, тобто не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов з підстав, наведених в заяві.

Відповідач та його представник позов не визнали, просили відмовити в задоволені позову.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, вказувала, що позов задоволенню не підлягає.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 грудня 2015 р. в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує на невірну оцінку судом доказів по справі, невідповідність висновків суду вимогам матеріального і процесуального закону і просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено що за договором дарування частки квартири від 05 листопада 2013 р. ОСОБА_3 безоплатно передала у власність ОСОБА_5 належні їй на праві приватної спільної часткової власності 11/12 часток квартири № 28, що розташована за адресою: м. Миколаїв, пр-т Жовтневий, 30 (а. с. 5).

Відповідач є рідним сином позивачки.

Відповідно до довідки №562/18-04 від 05 вересня 14 р. позивач з 25 жовтня 2013 р. по 11 листопада 2013 р. знаходилася на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Миколаївського госпіталю інвалідів війни (а. с. 10).

Згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого неврологічного відділення Миколаївського госпіталю інвалідів війни №4001 від 11 листопада 2013 р. позивачу встановлений діагноз - дисциркуляторна атеросклеротична енцефалопатія (а. с. 7).

Обгрунтовуючи позовні вимоги про недійсність договору дарування, позивач вказувала на неможливість в повному обсязі через стан здоров'я усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 1 ст. 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

З огляду на викладене підставою для визнання правочину недійсним за ч. 1 ст. 225 ЦК України є встановлена судом повна (беззастережна) неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

В пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо); для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін; справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Якщо у справі необхідно встановити психічний стан здоров'я, призначення експертизи є обовязковим за клопотанням хоча б однієї із сторін (.п. 2 ст. 145 ЦПК України).

Як зазначено у висновку судово-психіатричної експертизи №293 від 16 червня 2015 р., ОСОБА_8 при укладенні договору дарування частини квартири від 05 листопада 2013 р. страждала органічним розладом особистості зі зниженням когнітивних здібностей. При укладенні договору дарування частини квартири 05 листопада 2013 р. сину ОСОБА_5 вона не могла в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними (а. с. 141-149).

Відповідно до дослідженої в судовому засіданні медичної документації встановлено, що позивач дійсно протягом тривалого часу знаходилась на лікуванні, встановлено діагноз - дисциркуляторна атеросклеротична енцефалопатія 11-111 ст., субкомпенсація. Виражений вестибулоатактичний синдром.

Крім того, допитана в судовому засіданні судовий експерт ОСОБА_9 пояснила, що позивач не в повній мірі усвідомлювала свої дії, але розуміла, що передає квартиру сину, однак згодом почала заперечувати проти договору оскільки це не відповідає домовленостям, досягнутим у сімейному колі.

Отже, проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність позивача під час укладення нею із відповідачем договору розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, а лише стверджено, що існуючі в той час порушення її психічної діяльності впливали на здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання укладеного в такому стані договору недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що наявні у справі доказі висновок судово-психіатричної експертизи, пояснення свідків та медична документації підтверджують неспроможність позивача керувати своїми діями ґрунтуються на невірному тлумаченні положень ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, сторони мають рівні права щодо надання доказів, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення (ч. 2 ст. 212 ЦПК України).

Перебування позивача в лікарні на передодні укладення договору не може однозначно свідчити про недієздатність особи.

Оскільки висновок судово-психіатричної експертизи не місить висновку про повну неспроможність ОСОБА_3 на час укладання оспрюваного договору розуміти значення своїх дій та керувати ними, та наявні в матеріалах інші докази (медична документація, пояснення свідків) також не підтверджують саме такий стан позивача під час укладання договору, суд обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

За такого колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

ОСОБА_2