Справа № 344/339/16-ц
Провадження № 2/344/2424/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2016 року Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого - судді Мелещенко Л.В.

секретаря - Мічути Т.Б.

за участю сторін:

представника позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Івано-Франківськ цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсним свідоцтва про прийняття спадщини за заповітом, -

В С Т А Н О В И В :

14 січня 2016 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про перерозподіл спадщини, стягнення грошової компенсації, визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсним свідоцтва про прийняття спадщини за заповітом. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що згідно рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про виселення, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про вселення та усунення перешкод у користуванні встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу від 03 січня 2006 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірваний. Згідно із свідоцтвом про право власності від 03 квітня 1997 рокуАДРЕСА_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_10, належала на праві власності ОСОБА_5 Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 жовтня 2013 року, відповідач прийняв спадщину за померлим ОСОБА_5. На момент отримання ОСОБА_5 свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_2 позивач перебувала з останнім у шлюбі. Вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. За таких обставин позивач просить зробити перерозподіл спадщини померлого ОСОБА_5 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з грошовою компенсацією частки, стягнути з відповідача грошову компенсацію 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

05 липня 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з заявою про зміну предмета позову. У даній заяві позивач повідомляє про відмову від позовних вимог про перерозподіл спадщини, стягнення грошової компенсації та просить визнати право власності на 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, визнати недійсним свідоцтво про прийняття спадщини за заповітом, видане 17 жовтня 2013 року Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_2, зареєстроване в реєстрі за № 2-1077, в частині оформлення права власності на належну ОСОБА_4 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

Ухвалою суду від 10 листопада 2016 року прийнято відмову ОСОБА_4 від позовних вимог до ОСОБА_2 про перерозподіл спадщини та стягнення грошової компенсації, закрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про перерозподіл спадщини, стягнення грошової компенсації, визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсним свідоцтва про прийняття спадщини за заповітом в частині позовних вимог про перерозподіл спадщини та стягнення грошової компенсації.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав на підставах, викладених у позові, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що є подругою позивача ОСОБА_4. З чоловіком ОСОБА_4 прожила близька 30 років у квартирі АДРЕСА_4.

Свідок ОСОБА_9, допитаний у судовому засіданні, суду пояснив, що є рідним братом ОСОБА_4. З 1987 року його сестра проживала у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2014 року, що набрало законної сили 18 лютого 2014 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про виселення відмовлено, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про вселення та усунення перешкод у користуванні відмовлено (а.с. 5-6, 28-30).

ОСОБА_5 одружився з ОСОБА_4 25 серпня 1985 року (а.с. 7).

Шлюб між позивачем та ОСОБА_5 був розірваний, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів 03 січня 2006 року зроблено відповідний актовий запис за № 5 (а.с. 48).

ОСОБА_4 має посвідчення ветерана війни та є інвалідом ІІ групи (а.с.8-9).

Згідно заповіту, складеного 19 липня 2011 року, ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробив розпорядження: все належне майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, заповів ОСОБА_2 (а.с.45).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року (а.с. 44).

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_2 звернувся до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом (а.с. 44).

Перша Івано-Франківська державна нотаріальна контора отримала відповідь на запит про рахунки, суми грошових вкладів та залишок коштів на рахунках, відкриті на ім'я ОСОБА_5 (а.с. 46, 51).

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживав і був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_11 (а.с. 47, 49-50, 90-92).

Позивач ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 року, батьком якого є ОСОБА_5 (а.с. 47).

Згідно інформаційної довідки зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), відкрита спадкова справа після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року (а.с. 51-56).

Державний нотаріус Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори звернулася з запитом до Обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» щодо надання інформації про об'єкти нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_12

Станом на ІНФОРМАЦІЯ_4 року спадкоємцем майна померлого ОСОБА_5 є син ОСОБА_2 (а.с. 57, 58).

17 жовтня 2013 року відповідач звернувся з заявою до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с. 58).

Згідно довідки Обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації», станом на 31 грудня 2012 року за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_5 на підставі дублікату свідоцтва про право власності, виданого 03 квітня 1997 року Агентством по приватизації державного житлового фонду згідно розпорядження міського голови №398-р від 29 листопада 1994 року (а.с. 59).

Відповідно до звіту про оцінку вартості квартири, розташованої АДРЕСА_6, вартість квартири становить 163 895 грн. (а.с. 59-60).

ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_7 (а.с. 61-63, 96).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 жовтня 2013 року, спадкоємцем майна ОСОБА_5 є його син ОСОБА_2 (а.с. 64-65).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 березня 2015 року визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою:АДРЕСА_9

Згідно архівного витягу з протоколу № 2 засідання виконкому Івано-Франківської міської Ради народних депутатів від 13 січня 1982 року, вирішено однокімнатну квартиру АДРЕСА_9 надати ОСОБА_5 (а.с. 95).

ОСОБА_5 виданий ордер на квартиру АДРЕСА_7, до складу сім'ї належить також ОСОБА_2 (а.с. 97).

Стаття 129 Конституції України передбачає, що однією з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутогопроти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Положеннями частин першої-третьої статті 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частин першої-другої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (чинного на час приватизації квартири ОСОБА_5), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічна норма міститься у статті 60 Сімейного кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Згідно з пунктом 5 частини першої 57 Сімейного кодексу України (в редакції Закону України від 17 травня 2012 року № 4766-VI, що набрала чинності з 13 червня 2012 року і діє по даний час), особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Законом України від 01 листопада 2011 року № 2913- VI статтю 61 Сімейного кодексу України доповнено частиною п'ятою такого змісту: «Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації».

Законом від 17 травня 2012 року № 4766-VI частину п'яту статті 61 Сімейного кодексу України виключено, частину першу статті 57 Сімейного кодексу України доповнено вищевказаним пунктом 5, яким приватизовані земельні ділянки віднесено до особистої приватної власності дружини, чоловіка.

Згідно з частинами першою-другою статті 5 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеною у постанові від 22 лютого 2012 року у справі № 6-99цс11, що відповідно до частини першої статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, норми частин п'ятої статті 61 Сімейного кодексу України (чинна на час виникнення спірних правовідносин), якою передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, до правовідносин, які виникли до набрання чинності цієї норми, не підлягає застосуванню. У разі, якщо спірні правовідносини виникли до набрання чинності Сімейним кодексом України, вони регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України, за змістом яких приватизована земельна ділянка не є спільним майном подружжя, а отримана громадянином у власність шляхом здійснення права на приватизацію.

Суд вважає, що квартира АДРЕСА_8, що належала ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 квітня 1997 року, не є сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 Та ОСОБА_4, виходячи з наступного.

З наданих суду документів вбачається, що ОСОБА_5 отримав право на зайняття спірної квартири на підставі ордеру № 003208, виданого 12 січня 1982 року Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради народних депутатів (а.с. 97).

Право власності на вказану квартиру ОСОБА_5 отримав у порядку приватизації, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, яке видане 03 квітня 1997 року Агентством по приватизації державного житлового фонду згідно розпорядження міського голови № 398-р від 29 листопада 1994 року (а.с. 96).

Таким чином, квартира АДРЕСА_9 належала ОСОБА_5 відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Вказаний Закон України, а також інше законодавство, яке діяло на момент набуття ОСОБА_5 права власності на вищезазначену квартиру, не передбачало, що квартира, передана у власність у порядку приватизації, є об'єктом спільної власності подружжя.

Крім того, відповідно до положень статті 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків).

Суду не надано жодних доказів у підтвердження того, що приватизація ОСОБА_5 була здійснена в інший спосіб, тому суд вважає, що вказана квартира була отримана ОСОБА_5 не за спільні кошти подружжя.

Таким чином, підстави для визнання об'єктом спільної сумісної власності подружжя квартири, наданої ОСОБА_5 в порядку приватизації, відсутні, оскільки ні на час набуття права на квартиру ОСОБА_5, ні на даний час законом не передбачено віднесення приватизованих квартир до такого режиму власності.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 15 лютого 2012 року у справі № 6-98цс11, від 06 лютого 2013 року у справі № 6-175цс12, що відповідно до вимог частини першої статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, твердження відповідача та представника відповідача про статус спірної квартири як особистої приватної власності ОСОБА_5 знайшли своє повне і об'єктивне підтвердження.

Щодо вимог про визнання недійсним свідоцтва про прийняття спадщини за заповітом, то суд виходить з наступного.

Стаття 1216 Цивільного кодексу України передбачає, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Як визначено у статті 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно статті 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1216-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1233 Цивільного кодексу України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Стаття 1236 Цивільного кодексу України встановлює, що заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

У відповідності з положеннями частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Судом встановлено, що шлюб між позивачем ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був розірваний, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів 03 січня 2006 року зроблено відповідний актовий запис за № 5 (а.с. 48), ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробив розпорядження про те, що все належне майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, заповів ОСОБА_2, про що свідчить заповіт, складений 19 липня 2011 року (а.с. 45), ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року (а.с. 44).

За таких обставин суд вважає, що позивач не має право на обов'язкову частку у спадщині, оскільки не є непрацездатною вдовою, тому позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про прийняття спадщини за заповітом задоволенню не підлягають.

У відповідності до положень статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що в ході розгляду справи представником позивача не доведені ті обставини, на які він посилається як на підстави своїх позовних вимог, позовні вимоги є безпідставними, тому позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсним свідоцтва про прийняття спадщини за заповітом слід залишити без задоволення.

На підставі вищевикладеного, відповідно до статті 129 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, статей 57, 60, 61, 68, 69, 70 Сімейного кодексу України, керуючись статтями 3, 4, 6, 7, 10, 57-60, 77, 88, 169, 197, 209, 212-214, 218, 222, 223, 292, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсним свідоцтва про прийняття спадщини за заповітом відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Вступна та резолютивна частини рішення складені, підписані у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 10 листопада 2016 року.

Повний текст рішення суду складений 14 листопада 2016 року.

Суддя Л.В. Мелещенко