Справа № 360/766/16-ц Головуючий у І інстанції Унятицький Д. Є.
Провадження № 22-ц/780/5809/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 22 15.11.2016
УХВАЛА

Іменем України

15 листопада 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

за участі секретаря Топольського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 02 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд», треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, Відділ державної виконавчої служби Бородянського районного управління юстиції Київської області про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Заявлені вимоги мотивував тим, що 23 квітня 2016 року отримав від відділу державної виконавчої служби Бородянського районного управління юстиції постанову про відкриття виконавчого провадження, згідно якої на підставі виконавчого напису № 537 від 29 березня 2016 року приватного нотаріуса ОСОБА_3 було відкрите виконавче провадження про повернення на користь ТОВ «Український лізинговий фонд» шляхом вилучення у позивача транспортного засобу Mitsubishi Pajero Sport д.н.з. НОМЕР_1, який знаходиться у його користуванні на підставі генерального договору фінансового лізингу від 28 січня 2015 року № 3541. Вказує, що щомісячний лізинговий платіж за цим договором встановлено у розмірі 8975,37 грн., який він щомісяця сплачував в повному розмірі. Разом із тим згідно змісту оскаржуваного виконавчого напису транспортний засіб підлягає поверненню за невиплачені лізингові платежі за період з 03 грудня 2015 року по 18 березня 2016 року у розмірі 33938,68 грн., розмір заборгованості в виконавчому написі зроблений всупереч умовам договору та не відповідає йому. Крім того, відповідач при зверненні до нотаріуса вказує зовсім інший період, за який вимога не предявлялася. Отже, відповідач не надав нотаріусу документів, що підтверджують безспірність заборгованості, а нотаріус не перевірив ані надання відповідачем в повному обсязі документів, що вимагаються для вчинення виконавчого напису, ані перевірив безспірність вимог позивача. Просив визнати виконавчий напис № 537 від 29 березня 2016 року, вчинений приватним нотаріусом ОСОБА_3, таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 02 вересня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Позивач ОСОБА_2, не погоджуючись з рішенням Бородянського районного суду Київської області від 02 вересня 2016 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просив скасувати рішення Бородянського районного суду Київської області від 02 вересня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що судом надано неправильну правову оцінку відносинам сторін, що виникли у звязку з виконанням генерального договору фінансового лізингу в частині підстав для збільшення лізингових платежів; для вчинення виконавчого напису відповідач надав нотаріусу неправдиву інформацію; при вчиненні виконавчого напису нотаріус допустив порушення п. 3.5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, а саме не перевірив, чи подані на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Також нотаріус вчинила виконавчий напис, не встановивши особу представника та не перевіривши повноваження представника, за заявою поданою та підписаною особою, яка не мала цивільної дієздатності та правоздатності.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив із того, що нотаріусу були подані необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості (договір лізингу, копії рахунків з відміткою про їх неоплату, лист-вимогу про сплату заборгованості, копії опису вкладення у поштове відправлення тощо), а правомірність збільшення щомісячних платежів не є обставиною, яка перевіряється в процесі розгляду даної цивільної справи.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що 28 січня 2015 року ОСОБА_2 та ТОВ «Український лізинговий фонд» уклали генеральний договір фінансового лізингу № 3541, за умовами якого лізингодавець набуває у свою власність і передає на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування замовлене лізингоодержувачем майно (предмет лізингу), найменування, марка, модель, комплектація, рік випуску, ціна постачальника, строк лізингу, лізингові платежі та інші суттєві умови користування якого зазначаються у відповідному договорі фінансового лізингу, що є невідємною частиною генерального договору, а лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов цього генерального договору та відповідного договору, а в кінці строку дії договору має право придбати предмет лізингу у власність за викупною вартістю, визначеною у відповідному договорі. Під викупною вартістю слід розуміти останній лізинговий платіж в погашення (компенсацію) вартості предмета лізингу, розмір якого визначений у відповідному договорі.

Згідно п. 2.13 генерального договору у період терміну дії відповідного договору розмір лізингових платежів може збільшуватися (індексуватися) в таких випадках як внаслідок зміни умов фінансування кредитором лізингодавця (в тому числі процентної ставки за користування кредитом), але не частіше ніж один раз на рік.

Згідно п. 2.14.1 генерального договору у разі настання подій, зазначених в п. 2.13 генерального договору, розмір лізингових платежів та/або розмір авансового платежу за відповідним договором може бути змінений шляхом укладання сторонами додаткової угоди до відповідного договору в наступному порядку: лізингодавець не пізніше ніж за 10 робочих днів до дати збільшення розміру лізингових платежів (дата укладання додаткової угоди) направляє або надає нарочно повідомлення про зміну розміру платежів за відповідним договором та 2 примірники додаткової угоди, а лізингоодержувач зобовязується до дати, зазначеної в додатковій угоді, повернути лізингодавцю один примірник вищевказаної додаткової угоди, підписаної уповноваженою особою лізингоодержувача, або в разі незгоди зі зміненим розміром лізингових платежів викупити предмет лізингу в порядку, передбаченому ст. 8 генерального договору. У разі, якщо до дати збільшення розміру лізингових платежів (дата укладання додаткової угоди) лізингоодержувач не поверне підписаний примірник додаткової угоди і не здійснить викуп предмета лізингу, вважається, що додаткова угода підписана в редакції, підготовленій та наданій (відправленій) лізингодавцем, і вона набирає чинності до відповідного договору з дати, зазначеної в додатковій угоді.

Згідно п. 11.2.1 генерального договору лізингодавець має право достроково в односторонньому порядку розірвати генеральний договір та/або відповідний договір (відмовитися від генерального договору та/або відповідного (их) договору (ів)) та вилучити предмет лізингу у випадках, коли лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж (частково або повністю) та/або інший платіж, передбачений відповідним договором чи будь-яким іншим договором, що укладені чи будуть укладені сторонами протягом дії генерального договору, та прострочення оплати становить більше 30 днів з дня настання строку платежу.

Згідно п. 11.4 генерального договору у разі, якщо потягом 20 календарних днів з дати направлення лізингоодержувач повідомлення згідно з п. 1.3 генерального договору лізингоодержувач не усуне визначені в повідомленні порушення або не викупить предмет лізингу, сплативши лізингодавцю суму викупу згідно з п. 8.5 генерального договору, а також при настанні обставин, передбачених п. п. 11.1, 11.2.9 та п. 11.2.10 генерального договору, лізингодавець направляє на юридичну адресу лізингоодержувача цінний лист з описом вкладення або вручає нарочно повідомлення про відмову від генерального договору (його розірвання) і повернення предмета лізингу із зазначенням терміну та місця його передачі лізингодавцю. Лізингоодержувач зобовязаний за свій кошт протягом терміну, передбаченого в повідомленні, повернути предмет лізингу лізингодавцю за адресою, вказаною в повідомленні. При цьому у разі відмови лізингоодержувача від передачі (повернення) предмету лізингу лізингодавцю лізингодавець має право самостійно вилучити предмет лізингу з місця зберігання/знаходження або ремонту без будь-яких дозволів лізингоодержувача (у тому числі, але не виключно, на підставі виконавчого напису нотаріуса або відповідного рішення суду).

28 січня 2015 року ОСОБА_2 та ТОВ «Український лізинговий фонд» уклали договір фінансового лізингу № 3541-01/01/15-Н до генерального договору фінансового лізингу, згідно якого ТОВ «Український лізинговий фонд» є лізингодавцем, ОСОБА_2 лізингоодержувачем, предмет лізингу автомобіль Mitsubishi Pajero Sport загальною вартістю 365804,28 грн., строк лізингу 72 місяці з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі, загальна сума лізингових платежів на дату укладання цього договору 647126,82 грн., може змінюватися відповідно до умов генерального договору фінансового лізингу.

Згідно графіку внесення лізингових платежів, який є додатком № 1 до договору фінансового лізингу, 02 числа кожного місяця підлягало сплаті 8975,37 або 8975,38 грн. загальної суми лізингового платежу.

02 лютого 2015 року ОСОБА_2 та ТОВ «Український лізинговий фонд» уклали акт прийому-передачі предмету лізингу автомобіля НОМЕР_2.

Згідно додаткової угоди № 2 від 07 травня 2016 року до договору фінансового лізингу, примірник якої ОСОБА_2 отримав поштою 25 травня 2016 року, встановлено новий графік внесення лізингових платежів, який передбачає збільшення лізингових платежів до 13765,49 грн. щомісяця.

В матеріалах справи наявні платіжні доручення по сплаті ОСОБА_2 лізингових платежів в розмірі від 8975,37 до 9000 грн. за березень 2015 року травень 2016 року включно, а також за серпень 2016 року в розмірі 8975,37 грн.

Листом від 30 вересня 2015 року № 2054-упк ТОВ «Український лізинговий фонд» повідомило ОСОБА_2 про розмір заборгованості 19111,23 грн., в яку входять неоплачені платежі: 02 серпня 2015 року черговий платіж в розмірі 5345,75 грн., 02 вересня 2015 року черговий платіж в розмірі 13765,49 грн. Повідомлено про необхідність негайного погашення заборгованості або використання права достроковго викупу предмета лізингу відповідно до п. 11.3 генерального договору, сповістивши про це лізингодавця для отримання розрахунку суми викупу відповідно до ст. 8 генерального договору.

Листом від 09 листопада 2015 року № 2093-упк ТОВ «Український лізинговий фонд» повідомило ОСОБА_2 про відмову (розірвання) від договору фінансового лізингу у звязку з незадоволенням лізингоодержувачем вимог лізингодавця відповідно до листа-вимоги 2054-упк від 30 вересня 2015 року. Повідомлено, що відповідно до п. 11.6 договору датою розірвання договору вважатиметься дата фактичного повернення (вилучення) предмету лізингу з фінансового лізингу за актом повернення (вилучення).

23 листопада 2015 року ОСОБА_2 повідомив ТОВ «Український лізинговий фонд», що вимоги, викладені у повідомленні про відмову (розірвання) договору фінансового лізингу є такими, що не відповідають дійсності, а відтак не підлягають виконанню. Зазначав, що на його адресу надходив лист з новим графіком лізингових платежів, яким було збільшено розмір лізингового платежу, але не було додано жодного доказу на підтвердження обґрунтованого збільшення суттєвої умови договору фінансового лізингу. Виставляючи рахунки на сплату лізингових платежів в збільшеному розмірі, лізингодавець порушує умови договору фінансового лізингу та норми чинного законодавства України.

09 грудня 2015 року ТОВ «Український лізинговий фонд» направило листа № 17976 на адресу ОСОБА_2, в якому не погодилося із його запереченнями, вважаючи, що зміни до договору лізингу були внесені належним чином, і наполягало на сплаті заборгованості в розмірі 34508,13 грн. або поверненні предмета лізингу в звязку із розірванням договору.

16 лютого 2016 року ТОВ «Український лізинговий фонд» повідомило ОСОБА_2 про відмову (розірвання) від договору фінансового лізингу у звязку з незадоволенням лізингоодержувачем вимог лізингодавця відповідно до листа-вимоги № 2054-упк від 30 вересня 2015 року щодо сплати заборгованості та подальшим невиконанням своїх зобовязань за договором, а саме прострочення сплати чергового платежу більш ніж 30 днів з дня настання строку платежу, встановленого в графіку сплати лізингових платежів, відповідно до умов п. 11.2.1 генерального договору фінансового лізингу. Зазначено, що відповідно до п. 11.6 договору датою розірвання відповідного договору є дата, вказана у відповідному повідомленні про відмову (розірвання) від договору, тобто договір фінансового лізингу від 28 січня 2015 року вважається розірваним з 16 лютого 2016 року.

18 березня 2016 року ТОВ «Український лізинговий фонд» звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 із заявою про вчинення виконавчого напису, до якої приєднало копію договору фінансового лізингу № 3541-01/01/15-Н від 28 січня 2015 року, копію договору фінансового лізингу № 3541-01/01/15-Н від 28 січня 2015 року, копію генерального договору № 3541 від 28 січня 2015 року, копію додаткової угоди № 2 від 07 травня 2015 року до договору фінансового лізингу, копію повідомлення про відмову (розірвання) від договору від 16 лютого 2016 року, доказ відправки повідомлення про відмову (розірвання) від договору лізингоодержувачу, довідку про стан взаєморозрахунків сторін станом на 18 березня 2016 року, завірені копії неоплачених рахунків, копію паспорту ОСОБА_2, випуску з ЄДРПОУ ТОВ «Український лізинговий фонд», довідку № 689068 з ЄДРПОУ, статут ТОВ «Український лізинговий фонд», довіреність представника.

29 березня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 вчинено виконавчий напис на підставі ст. 18 ЦК України, ст. 87 Закону України «Про нотаріат», ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг», п. 8 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Даним виконавчим написом запропоновано повернути шляхом вилучення у ОСОБА_2 на користь ТОВ «Український лізинговий фонд» автомобіль НОМЕР_2 вартістю 365804,28 грн., який підлягає вилученню за невиплачені лізингові платежі за період з 03 грудня 2015 року по 18 березня 2016 року у розмірі 33938,68 грн.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови. Лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

Із доказів, наявних в матеріалах справи, колегія суддів вбачає, що позивач здійснював сплату щомісячних платежів в розмірі згідно графіку платежів від 28 січня 2015 року без урахування їх збільшення на підставі додаткової угоди від 07 травня 2015 року, чого останнім не заперечується.

При цьому колегія суддів враховує, що відповідачем додержано порядок внесення змін до договору в частині розміру лізингових платежів, а саме направлено на адресу позивача додаткову угоду про зміну розміру платежів, яку позивач не підписав і не повернув, однак і не здійснив викупу предмета лізингу, а отже згідно п. 14.1 генерального договору вважається, що додаткова угода підписана в редакції, підготовленій та наданій лізингодавцем, і набирає чинності з 02 червня 2015 року.

При цьому п. 14.1 генерального договору не передбачено обґрунтування збільшення лізингового платежу, а обмежено лише можливістю єдиного такого збільшення на рік.

Оскільки даний пункт генерального договору фінансового лізингу позивачем не оспорювався, він є чинним і підлягає виконанню сторонами, отже посилання відповідача на невизнання ним підвищення розміру щомісячних платежів, про що останній повідомляв лізингодавця листами, не має юридичного значення у даній справі.

Із цих же підстав колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для збільшення розміру лізингових платежів і виконання ним зобовязання в повному обсязі, у строки та розміри, передбачені графіком внесення лізингових платежів.

Позивач також посилається на ч. 1 ст. 651 та ч. 1 ст. 652 ЦК України, відповідно до яких зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобовязання.

Однак наведені вимоги закону не спростовують встановленого сторонами у генеральному договорі порядку збільшення розміру лізингового платежу, який був відповідачем дотриманий.

Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 8 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 за договорами лізингу, що передбачають у безспірному порядку повернення обєкта лізингу, для одержання виконавчого напису подаються: оригінал договору лізингу; засвідчена лізингодавцем копія рахунка, направленого лізингоодержувачу, з відміткою про несплату платежів після вручення письмового повідомлення.

Наведені обставини і вимоги закону були належним чином враховані судом першої інстанції, який, встановивши, що ТОВ «Український лізинговий фонд» надало нотаріусу документи згідно із Переліком, не знайшов підстав для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, і відповідно для задоволення позову.

Колегія суддів враховує, що згідно п. 2.1 генерального договору фінансового лізингу лізингоодержувач зобовязаний оплачувати лізингові платежі незалежно від виставлення та отримання рахунків лізингодавця.

Із цих же підстав відхиляються доводи апеляційної скарги, що відповідач не надав нотаріусу копії рахунків, направлених ОСОБА_2

ТОВ «Український лізинговий фонд» надало нотаріусу рахунки за грудень 2015 року лютий 2016 року із відміткою про нездійснення їх оплати.

При цьому позивач не заперечує, що здійснення лізингових платежів ним проводиться в розмірі, передбаченому першою редакцією договору фінансового лізингу, тобто не в повному обсязі.

Колегія суддів приймає до уваги, що у заяві від 18 березня 2016 року відповідач просив вчинити виконавчий напис в звязку із несплатою лізингових платежів за грудень 2015 року лютий 2016 року в розмірі 33938,68 грн., в той час як до цього звертався до ОСОБА_2 із вимогами про сплату заборгованості (без урахування штрафних санкцій): станом на 30 вересня 2015 року в розмірі 19111,23 грн., станом на 09 грудня 2015 року в розмірі 28642,21 грн.

Разом із тим, положення п. 2.1 генерального договору фінансового лізингу при вчиненні виконавчого напису не обмежує лізингодавця у виборі періодів і розмірів заборгованості по сплаті лізингових платежів, розмір і строк сплати яких встановлений графіком сплати, але які сплачені в повному обсязі не були.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів відхиляє також доводи апеляційної скарги про те, що у виконавчому написі наявна невідповідність строків та сум, вказаних у заяві на вчинення виконавчого напису, строкам та сумам, які відповідач зазначав у листі вимозі № 2054 від 30 вересня 2016 року.

Крім того, жодних доказів, які б підтверджували той факт, що станом на час вчинення виконавчого напису позивачем було сплачено всі належні до сплати лізингові платежі в повному обсязі, суду надано не було, в звязку із чим суд дійшов правомірного висновку, що на момент вчинення виконавчого напису існувала заборгованість по лізинговим платежам і нотаріус на підставі закону вчинив оспорюваний виконавчий напис.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо незаконності подвійної відмови від договору лізингу, оскільки згідно п. 11.6 генерального договору датою розірвання відповідного договору є дата фактичної передачі предмета лізингу лізингоодержувачем лізингодавцю (дата повернення) або дата вилучення предмета лізингу. Повернення/вилучення предмета лізингу оформляється підписанням сторонами акта повернення предмета лізингу або підписанням акта вилучення предмета лізингу. У разі неповернення лізингоодержувачем предмета лізингу протягом 3 місяців з дати направлення/вручення нарочно відповідного повідомлення про відмову (розірвання) від договору (в тому числі при здійсненні повернення предмета лізингу в примусовому порядку через державну виконавчу службу) договір вважатиметься розірваним на 90 календарний день з дати направлення/вручення нарочно вищезазначеного повідомлення з відшкодуванням лізингоодержувачем збитків згідно п. 7.1.3 генерального договору.

Таким чином, виходячи із змісту п. 11.6 генерального договору, листом від 16 лютого 2016 року відповідач не відмовився від договору лізингу вдруге, а повідомив іншу дату, із якої договір вважається розірваним, в звязку із неповерненням предмета лізингу позивачем після першого повідомлення про відмову від договору від 09 листопада 2015 року.

Не ґрунтуються на вимогах закону доводи апеляційної скарги, що нотаріус вчинила нотаріальну дію без перевірки повноважень представника відповідача, на що обґрунтовано звернув увагу суд першої інстанції, оскільки відповідно до ст. 246 ЦК України довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою цієї юридичної особи.

Під час апеляційного перегляду справи ОСОБА_2 просив зупинити провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 756/4083/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Український лізинговий фонд» про визнання недійсною додаткової угоди та незаконною відмови відповідача від генерального договору фінансового лізингу.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України суд зобовязаний зупинити провадження у справі у разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства.

Клопотання про зупинення провадження відхилено колегією суддів як необґрунтоване, оскільки позивачем не було доведено неможливості розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції в звязку із поданим вищезазначеним позовом.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 02 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагєєв В.О.

ОСОБА_4