13.06.2016 року Провадження №2/425/332/16
Справа №425/1205/16-ц
місто Рубіжне Луганської області
Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі головуючого - судді Коваленка Д.С., секретар - Кравченко Л.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні Рубіжанського міського суду Луганської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
ОСОБА_1 звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2, яким після зміни позовних вимог просила стягнути борг за договором позики у розмірі 6000 гривень.
Представник позивача через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області подав заяву, якою просив розглянути справу без його участі та без участі позивача, не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомила, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористалась.
У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
У зв'язку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, яка була належним чином повідомлена про проведення судового засідання 26 травня 2016 року та 13 червня 2016 року, та від якої заяви про розгляд справи за її відсутністю не надходило і причини неявки нею не повідомлені, а представник позивача не заперечував проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини п'ятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України занесена до журналу судового засідання.
Позиція позивача полягала у тому, що на підставі укладення 01 лютого 2011 року ОСОБА_3 і ОСОБА_2 договору позики та отриманням останньої грошових коштів у розмірі 7000 гривень за цим договором, ОСОБА_3 отримала право вимоги до ОСОБА_2 щодо повернення їй вказаних коштів. Проте, у зв`язку із смертю ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 року та поверненням їй за життя тільки 1000 гривень, позивач, як єдиний спадкоємець усіх прав та обов`язків померлої успадкувала право вимоги до ОСОБА_2 щодо уплати нею 6000 гривень. І оскільки на вимогу позивача, вона свій борг не повернула, позивач, на її думку, має право стягнути 6000 гривень через суд.
На основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини:
Першого лютого 2011 року, ОСОБА_2 отримала у ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 7000 гривень, що підтверджується розпискою від 01 лютого 2011 року (а.с.2-3,4,36а).
З огляду на текст розписки, своїм підписом ОСОБА_2 підтвердила укладення нею з ОСОБА_3 договору позики, отримання грошових коштів у розмірі 7000 гривень та взяття на себе зобов'язання щодо їх повернення саме ОСОБА_3 на першу вимогу, оскільки оригінал розписки знаходився у неї (а.с.4,36а).
Також з огляду на текст розписки та зміст заяви про зменшення позовних вимог, ОСОБА_2 повернула ОСОБА_3 1000 гривень (а.с.4,36а).
ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_3 померла у віці 77 років в місті Рубіжне Луганської області (а.с.5,47).
Чоловік ОСОБА_3 ОСОБА_5, 02 жовтня 2010 року подав до Рубіжанської державної нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини своєї померлої дружини (а.с.50-51,52,67).
Проте донька ОСОБА_3 ОСОБА_1, 02 жовтня 2010 року подала до Рубіжанської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини своєї померлої матері (а.с.44-46,48-49,52,43).
Дев'ятого жовтня 2015 року ОСОБА_1 направила на адресу ОСОБА_2 письмову вимогу про те, що вона є спадкоємцем після смерті ОСОБА_3, а тому грошові кошти за договором позики в розмірі 7000 гривень слід повернути їй (а.с.9,10).
У зв`язку із неповерненням ОСОБА_2 грошових коштів на першу вимогу, ОСОБА_1 звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовною заявою до ОСОБА_2, якою просить стягнути з неї борг у розмірі 6000 гривень (а.с.2-3).
Вказані обставини встановлені судом виключно на підставі тих письмових доказів, які є в матеріалах справи, на момент її розгляду.
Із встановлених обставин вбачається, що між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 виникли цивільні (зобов'язальні) правовідносини, в яких ОСОБА_3 виступила позикодавцем, а відповідач позичальником, та в межах яких виник спір щодо права ОСОБА_1, як нового кредитора у цьому зобов'язанні, на повернення відповідачем, як боржником у цьому зобов'язанні, отриманої позики.
Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:
Відповідно до положень частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
В силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 Цивільного Кодексу України зобов'язання можуть виникати з договорів, які стають обов'язковими для виконання сторонами, що їх уклали.
Виходячи з положень частини першої статті 1046 Цивільного Кодексу України за договором про надання позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
З огляду на фактичні дані, які містяться у розписці, з урахуванням того, що її оригінал знаходився саме у ОСОБА_3, 01 лютого 2011 року, вона та ОСОБА_2 уклали договір позики, за яким ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 7000 гривень, а ОСОБА_2 взяла на себе зобов'язання їх повернути на першу вимогу (а.с.4,36а).
Факт належного виконання позикодавцем ОСОБА_3 свого зобов'язання з передачі позики у розмірі 7000 гривень позичальнику ОСОБА_2, підтверджується розпискою (а.с.4,36а), яка також свідчить і про те, що позику отримала саме ОСОБА_2.
Виходячи з положень частин перших статей 526, 529 та 530 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Поряд з цим, згідно з частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в порядку, що встановлений договором.
Сторони договору встановили, що ОСОБА_2 зобов`язується повернути ОСОБА_3 суму позики на першу вимогу (а.с.2-3,4,36а). Отже, сторони договору, встановили порядок виконання зобов'язання з повернення позики.
Суд вважає, що встановлений сторонами договору зміст зобов'язання та умови його виконання повністю узгоджуються з положеннями статті 1046, частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України.
Відповідно до положень частини першої статті 610 Цивільного Кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання).
В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позичальник належно виконав взяте на себе зобов'язання по поверненню суми позики позикодавцю, окрім повернення її частини у розмірі 1000 гривень (а.с.36а).
Зважаючи на встановлені обставини, та враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів, які б доводили зворотне, суд вважає доведеним факт наявності у ОСОБА_3, на момент її смерті, права вимоги до ОСОБА_2 щодо уплати нею боргу у розмірі 6000 гривень, на підставі договору позики.
Відповідно до положень частини 1 статті 1216 та частини 1 статті 1218 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); до складу спадщини входять усі прав та обв'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.
Згідно з положеннями частини другої статті 1223 цього ж кодексу, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу, тобто у порядку черговості.
Положення частини першої статті 1261 ЦК України встановлюють, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
А з огляду на положення частини третьої статті 1268 та частини першої статті 1269 цього ж кодексу, якщо спадкоємець, постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, він вважається таким, що прийняв її, якщо протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї; а якщо спадкоємець, постійно не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, такий спадкоємець має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
За даними завідувача Рубіжанської державної нотаріальної контори, після смерті ОСОБА_3, із заявою про прийняття спадщини звернулась тільки її донька - ОСОБА_1, а чоловік ОСОБА_3 подав заяву про відмову від спадщини. При цьому, інші особи із заявами про прийняття спадщини чи заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину не звертались (а.с.42-67).
З огляду на це, суд не має жодних сумнівів у тому, що спадщину ОСОБА_3, у тому числі її право вимоги до ОСОБА_2 щодо уплати боргу у розмірі 6000 гривень на підставі договору позики, отримала саме ОСОБА_1.
І саме тому, з урахуванням того, що ОСОБА_2 у добровільному порядку вимогу позивача щодо повернення вказаних грошових коштів не задовольнила, тобто порушила означене право, його слід захисти.
Таким чином, матеріально-правову вимогу позивача про стягнення з відповідача боргу у розмірі 6000 гривень, слід визнати обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, а судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 551 гривня 20 копійок, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.1), вони підлягають стягненню на користь позивача з відповідача повністю.
Отже, керуючись статтями 1-11,15,57-64,79,88,159-197,208,209,212-215,224-233 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, - задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1; паспорт серії НОМЕР_2, виданий Рубіжанським МВ УМВС України в Луганській області 13 серпня 2004 року) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) борг за договором позики у розмірі 6000 (шість тисяч) гривень.
Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1; паспорт серії НОМЕР_2, виданий Рубіжанським МВ УМВС України в Луганській області 13 серпня 2004 року) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривня 20 (двадцять) копійок.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Луганської області через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня отримання копії рішення. Заочне рішення може бути переглянуто Рубіжанським міським судом Луганської області шляхом подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення до цього суду протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання позивачем апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, та після закінчення строку для подання відповідачем письмової заяви про перегляд заочного рішення, якщо таку заяву не було подано. У разі подання позивачем апеляційної скарги заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. У разі подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення, якщо його не скасовано, воно набирає законної сили після закінчення строку на подання ним апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. А у разі подання ним апеляційної скарги заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя - Д.С. Коваленко