У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Собіна І.М., Максимчук З.М.

секретар судового засідання: Вох В.С.

за участі: відповідача та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою підприємця ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду від 19 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до підприємця ОСОБА_1 про стягнення компенсації за порушення авторського права,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Здолбунівського районного суду від 19 лютого 2016 року позов задоволено: стягнуто з підприємця ОСОБА_1 на користь позивачів компенсацію за порушення авторського права в сумі 27 560 гривень та 243, 60 гривень судових витрат.

На рішення суду відповідач подав апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність та необґрунтованість в звязку з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи; недоведеності обставин, які суд вважав встановленими, та порушення норм процесуального і матеріального права.

На її обґрунтування зазначав про хибність тверджень щодо наявності в позивачів авторського права на спірні зображення трьох запорізьких козаків Грая, Тура та Ока. При цьому вважав, що висновки суду суперечать розясненням п.п. 4, 12 постанови Пленуму Верховного суду України від 04.06.2010 року №5 "Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав", а також правилам Порядку державної реєстрації авторського права і договорів, які стосуються права авторів на твір, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 року №1756. Вважає, що в звязку із наведеною невідповідністю обґрунтування оскаржуваним рішенням спільної належності позивачам майнових авторських прав на опис і зображення персонажів аудіовізуальних анімаційних творів із серії "Як козаки…" неналежними доказами свідоцтвами про реєстрацію авторських прав №5833 від 02.07.2002 року, №22911 від 29.11.2007 року призвело до порушення процесуально-правових норм, а саме ч. 4 ст. 10, ч. 3 ст. 58, ч. 1 ст. 159, ст. 212, п. 3 ч. 1 ст. 215 ЦПК України.

Судом безпідставно залишено без уваги наявність на спірних зображеннях магніту і календаря в правому нижньому кутку літерного позначення IGORVET11, яке є псевдонімом карикатуриста ОСОБА_4, та не оглянуто доказів за місцем їх знаходження в наданих інтернет-адресах.

При ухваленні рішення знехтувано й нормами матеріального права п. 1 ч. 1 ст. 433, ч. 2 ст. 433, ч. 1 ст. 435, ч. 1 ст. 437 ЦК України та ч. 3 ст. 8 Закону України "Про авторське право і суміжні права".

На думку відповідача, докази у справі рахунок-фактура №4 від 20.01.2015 року; платіжне доручення №123 від 03.02.2015 року; відеофіксація під час проведення розрахунку та веб-сторінки з інтернет-посиланнями використані судом усупереч змісту листа Міністерства фінансів України від 30.05.2011 року №31-08410-07-27/13794, положенням ст. 441 ЦК України та ч. 3 ст. 58, ст. 212 ЦПК України. Судом не враховано і зміст платіжного доручення та показання ОСОБА_1 як свідка, які, на його переконання, спростовують доводи позивачів.

Не згоден і з висновком №2980 експертного дослідження від 21.08.2015 року, оскільки він використаний судом без урахування розяснень п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду". Крім того, зазначений письмовий доказ не вказує про наявність причинно-наслідкового звязку між діями відповідача та існуванням відповідної веб-сторінки в світовій мережі "Інтернет".

Необґрунтовано відмовлено судом у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі через те, що судом розглядається інша справа про визнання недійсним договору купівлі-продажу магнітів на пластику, магнітів м'яких та календарів "Козаки" недійсним, наслідки вирішення якої безпосередньо впливають на правильність вирішення цієї справи.

З цих міркувань просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтв про реєстрацію авторського права на твір від 02.07.2002 року №5833 і від 09.01.2014 року №52994 авторами опису і зображення головних персонажів анімаційних (мультиплікаційних) творів із серії "Як козаки…" трьох запорізьких козаків: Грая, Тура та Ока є ОСОБА_5 і ОСОБА_3 (а.с. 14, 15).

Після смерті 28 липня 2006 року ОСОБА_5 його права і обовязки, в т.ч. і на опис та зображення запорізьких козаків Грая, Тура і Ока, успадкувала його дочка ОСОБА_2, про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом від 12.04.2010 року (а.с. 18).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року, що набрало законної сили, визнано ОСОБА_3 співавтором твору опис і зображення головних персонажів аудіовізуальних анімаційних (мультиплікаційних) творів із серії "Як козаки…" трьох запорізьких козаків Грая, Тура та Ока, а також визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у рівних частинах право власності на майнові права співавторів на твір опис та зображення головних персонажів аудіовізуальних анімаційних (мультиплікаційних) творів із серії "Як козаки…" трьох запорізьких козаків Грая, Тура і Ока (а.с. 16-17).

Тобто позивачі є власниками немайнових (невідчужуваних) авторських прав на персонажів Грая, Тура і Ока зазначених анімаційних творів із серії "Як козаки…", кожен з яких є частиною твору, що може використовуватися самостійно, а тому відповідно до ст. 9 Закону України "Про авторське право і суміжні права" визнається окремим твором, який може захищатися незалежно від інших об'єктів авторського права, що є складовою цього твору. Таким чином, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 володіють виключними майновими правами на ці твори.

Зазначені обставини частково встановлені також рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 травня 2015 року, ухваленим у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 березня 2015 року у справі за позовом Всеукраїнської громадської організації "Гільдія кінорежисерів 24/1" до ОСОБА_2, треті особи: Головне управління юстиції в м. Києві, Державна служба інтелектуальної власності МОН України; про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину і за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Всеукраїнської громадської організації "Гільдія кінорежисерів 24/1", треті особи: Головне управління юстиції в м. Києві, Державна служба інтелектуальної власності МОН України; про визнання недійсним авторського договору (а.с. 103-115) .

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За змістом ст.ст. 440, 441 ЦК України, ст. 15 Закону України "Про авторське право і суміжні права" до майнових прав автора належить виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами, а саме дозволяти або забороняти, зокрема розповсюдження творів шляхом продажу, відчуження іншим способом, а також подання своїх творів до загального відома публіки таким чином, що її представники можуть здійснити доступ до творів з будь-якого місця і будь-який час за їх власним вибором.

Згідно зі ст. 50 Закону України "Про авторське право і суміжні права" порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для судового захисту, є: вчинення будь-якою особою дій, які порушують особисті немайнові права субєктів господарського права і (або) суміжних прав, визначені ст.ст. 14, 38 цього Закону, та їх майнові права, визначені ст.ст. 15, 39, 40, 41 цього Закону, з урахуванням передбачених ст.ст. 21-25, 42, 43 цього Закону обмежень майнових прав.

30 січня 2015 року позивачам стало відомо, що підприємець ОСОБА_1 здійснює незаконне розповсюдження магнітів м'яких (кількість 25 шт.) та календарів (кількість 10 шт.) "Козаки", на яких розміщені контрафактні персонажі Грай, Тур і Око аудіовізуальних анімаційних (мультиплікаційних) творів із серії "Як козаки…". Продаж контрафактного товару здійснювався в магазині "Пластилін", що знаходиться за адресою: м. Здолбунів Рівненської області, вулиця І.Мазепи, 11, 3-ій поверх, про що суду надано рахунок-фактуру №4 і платіжне доручення №123 від 03.02.2015 року, які видані відповідачем на користь ОСОБА_6

Ідентифікувати виробника на цих товарах не вбачається можливим.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про авторське право і суміжні права" контрафактний примірник твору, фонограми, відеограми примірник твору, фонограми чи відеограми, відтворений, опублікований і (або) розповсюджуваний з порушенням авторського права і (або) суміжних прав, у т.ч. примірники захищених в Україні творів, фонограм і відеограм, що ввозяться на митну територію України без згоди автора чи іншого субєкта авторського права і (або) суміжних прав, зокрема з країн, в яких ці твори, фонограми і відеограми ніколи не охоронялися або перестали охоронятися.

Правилами Національного стандарту №4 "Оцінка майнових прав інтелектуальної власності", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 жовтня 2004 року №1185, встановлено, що контрафактна продукція це продукція або примірник, які випускаються, відтворюються, публікуються, розповсюджуються, реалізуються тощо з порушенням майнових прав інтелектуальної власності.

З урахуванням наведеного апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дав правильну оцінку доводам позивача про те, що своїми діями, а саме продажем контрафактних примірників товарів, підприємець ОСОБА_1 допустив порушення немайнових (право на ім'я, право на недоторканість твору) і виключних майнових авторських прав (право на використання твору шляхом його продажу) ОСОБА_2 та ОСОБА_3, оскільки останні не надавали дозволу (згоди) на виробництво та розповсюдження магнітів м'яких та календарів із зображенням персонажів Грая, Тура і Ока аудіовізуальних анімаційних (мультиплікаційних) творів із серії "Як козаки…".

З розяснень, даних Пленумом Верховного Суду України у п. 10 своєї постанови від 04.06.2010 року №5 "Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав", убачається, що згідно зі ст. 14 Закону України "Про авторське право і суміжні права" особисті немайнові права автора не можуть бути передані (відчужені) іншим особам, вони охороняються безстроково.

Пункт 44 цієї постанови Пленуму Верховного Суду України зазначає, що відповідно до п. "б" ст. 50 Закону України "Про авторське право і суміжні права" розповсюдження контрафактних примірників творів (у т.ч. компютерних програм і баз даних), фонограм, відеограм і програм організацій мовлення є порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для судового захисту.

Особа, яка розповсюджує обєкти авторського права і (або) суміжних прав без дозволу субєкта такого права, несе відповідальність за порушення виключних прав на цей твір і в тому випадку, коли контрафактну продукцію нею отримано за договорами з третіми особами.

Як правильно враховано судом першої інстанції, факт продажу відповідачем контрафактної продукції доводиться позивачами показаннями свідків, рахунком-фактурою №4 від 30.01.2015 року, платіжним дорученням №123 від 30.02.2015 року та речовими доказами (магнітом м'яким і календарем), що відповідає вимогам ст.ст. 57-59 ЦПК України.

Абзаци другий-третій п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.06.2010 року №5 "Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав" розяснюють, що позивач повинен довести факт наявності в нього авторського права і (або) суміжних прав, факт порушення його прав відповідачем або загрозу такому порушенню, розмір шкоди (за винятком вимоги виплати компенсації), якщо вона завдана, та причинно-наслідковий зв'язок між завданою шкодою і діями відповідача. При цьому суду слід виходити із наявності матеріально-правової презумпції авторства (ч. 1 ст. 435 ЦК України, ст. 11 Закону України "Про авторське право і суміжні права"). Зокрема, первинним субєктом, якому належить авторське право, є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається особа, зазначена як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). Це положення застосовується також у разі опублікування твору під псевдонімом, який ідентифікує автора.

Відповідач, який заперечує проти позову, зобов'язаний довести виконання вимог Закону при використанні ним обєкту авторського права і (або) суміжних прав, а також спростувати передбачену цивільним законодавством презумпцію винного завдання шкоди (ст.ст. 614, 1166 ЦК України).

Таким чином, виконання вимог закону при використанні ним обєкту авторського права зобов'язаний довести відповідач.

Як вірно встановив суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і колегія суддів, презумпцію винного завдання шкоди підприємцем ОСОБА_1 спростовано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За таких обставин позивачі обрали належний спосіб захисту їхніх порушених майнових прав, що відповідає положенням ст.ст. 50, 52 Закону України "Про авторське право і суміжні права" як авторів опису і зображення головних персонажів аудіовізуальних анімаційних (мультиплікаційних) творів із серії "Як козаки…" трьох запорізьких козаків Грая, Тура та Ока, і обґрунтовано предявили спільні вимоги до підприємця ОСОБА_1 про стягнення компенсації за порушення виключних майнових авторських прав.

Повно і правильно зясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин підлягають застосуванню норми матеріального права, на застосуванні яких наполягали позивачі, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив їхні вимоги.

При визначенні розміру компенсації правильно взято до уваги два факти неправомірної реалізації відповідачем контрафактної продукції, в звязку з чим суд визначив цей розмір відповідно до п. "г", абз. третього ч. 2 ст. 52 Закону України "Про авторське право і суміжні права" за нижчою межею у 10 мінімальних заробітних плат за кожне правопорушення (тобто разом 20 мінімальних заробітних плат), що становило на день ухвалення рішення з урахуванням ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" 27 560 гривень (1 378 гривень Х 20).

Щодо доводів апеляційної скарги про хибність використання судом як доказу відеофіксації під час проведення розрахунку, то колегія суддів вважає цей висновок суду неправильним.

Так, згідно із ч. 1 ст. 188 ЦПК України під час відтворення звукозапису, демонстрації відеозапису, що мають приватний характер, а також під час їх дослідження застосовуються правила цього Кодексу щодо оголошення і дослідження змісту особистого листування і телеграфних повідомлень.

Частина 4 ст. 6 ЦПК України передбачає оголошення в судовому засіданні особистих паперів, листів, записів телефонних розмов, телеграм та інших видів кореспонденції тільки за згодою осіб, визначених Цивільним кодексом України. Це правило застосовується при дослідженні звуко- і відеозаписів такого самого характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 307 ЦК України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру.

Тобто за відсутності згоди особи на її знімання у відеорежимі відтворення змісту зафіксованих обставин як доказу у справі не може бути використане судом при ухваленні рішення.

Разом з тим, норми ч. 3 ст. 309 ЦПК України вказують, що порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки таких процесуально-правових порушень, що потягли би помилкове вирішення цивільно-правового спору, при оцінці доказів судом допущено не було, а незаконність дій відповідача при вирішенні спірних правовідносин стверджується іншими перевіреними доказами у їх сукупності, тому лише з однієї цієї підстави оскаржуване рішення не може бути скасоване чи змінене.

Натомість доводи відповідача про необґрунтованість оцінки інших доказів у справі рахунку-фактури №4 від 20.01.2015 року; платіжного доручення №123 від 03.02.2015 року; показань ОСОБА_1 як свідка та висновку №2980 експертного комп'ютерно-технічного дослідження від 21.08.2015 року не заслуговують на увагу.

Згідно з ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Положення ч. 1 ст. 64 ЦПК України передбачають, що будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи, є письмовими доказами.

З висновку №2980 комп'ютерно-технічного експертного дослідження від 21.08.2015 року встановлено, що за інтернет-адресою http/.rv.uamahnityky-dlya-spravzhnih-patriotiv/ знаходиться веб-сторінка, що містить фотографічні зображення магнітів, у т.ч. графічне зображення магніту, на якому відтворені головні герої із аудіовізуального твору мультиплікаційного серіалу "Як козаки..". Згідно з реквізитами сторінку створено 7 травня 2014 року, а сама веб-сторінка належить поліграфічній студії "Пластилін" (а.с. 112-113).

Отже, зазначений висновок експертного дослідження правильно оцінений судом як письмовий доказ у справі.

Оскільки будь-яких порушень норм процесуального права при вирішенні клопотання про зупинення провадження у справі встановлено не було, тому обґрунтовано відмовлено в його зупиненні у даній справі до вирішення іншої за позовом ОСОБА_7, підприємця ОСОБА_1 до підприємця ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30.01.2015 року.

Посилання відповідача про недодержання судом вимог матеріального закону спростовуються правильністю висновків суду першої інстанції.

Не можна погодитися і з його доводами про те, що використані персонажі запорізьких козаків мають інше джерело походження на спірних зображеннях магніту і календаря в правому нижньому кутку міститься літерне позначення IGORVET11, яке є псевдонімом карикатуриста ОСОБА_4.

Так, встановлено, що безумовні права на використання даних персонажів мають позивачі. Обставини реалізації підприємцем ОСОБА_1 саме контрафактної продукції, право на що у нього не виникло, є доведеними і обґрунтованими, а тому вказують про незаконність його дій щодо ОСОБА_2 і ОСОБА_3, які володіють виключними авторськими правами. За порушення таких прав законом передбачено цивільно-правову відповідальність.

Решта доводів апеляційної скарги є необґрунтованими і колегією суддів до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу підприємця ОСОБА_1 відхилити, а рішення Здолбунівського районного суду від 19 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: