Номер провадження: 22-ц/785/7775/16
Головуючий у першій інстанції Бурнусус О. О.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Процик М.В., Сєвєрова Є.С.,

при секретарі судового засідання Гармац Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20.09.2016 року по цивільній справі за повозом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про встановлення факту та визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

04.06.2015 року ОСОБА_4 звернувся до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовними вимогами до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про встановлення факту та визнання права власності (а.с. 2-3), які 29.02.2016 року були ним уточнені (а.с. 164-166).

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20.09.2016 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про встановлення факту та визнання права власності було задоволено. Зокрема, встановлено факт належності ОСОБА_6 заповіту посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфіменко М.Д. від 01 серпня 2014 року за № 2521 від імені ОСОБА_6. Крім цього, встановлено факт приналежності ОСОБА_6 державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого 30.12.2010 року Ізмаїльською міською радою Одеської області, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № НОМЕР_2 на ім'я ОСОБА_6. Визнано за ОСОБА_3 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року право власності на 1/3 частину житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 А також, визнано за ОСОБА_3 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року право власності на 3/4 частини земельної ділянки площею 0,0451 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер - НОМЕР_3, переданого для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 30.12.2010 (а.с. 213-216).

Не погоджуючись з рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20.09.2016 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Апелянт вважає, що оскаржуване рішення було винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Обґрунтовуючи свої вимоги, апелянт посилається на те, що її мати ОСОБА_6 на момент смерті не являлася власником 8/18 частини домоволодіння, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та вказане майно не являється частиною спадщини. Крім цього, ОСОБА_9 зазначає, що оскаржуване рішення в частині визнання права власності на земельну ділянку слід скасувати, оскільки відповідно до ст. 120 ЗУ України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти, тому вважає, що до вирішення питання про визнання за ким-небудь права власності на об'єкт нерухомості, земельна ділянка не може бути виділена у власність позивачу. Крім цього, апелянт вважає, що суд не міг задовольнити вимоги позивача щодо встановлення факту належності правовстановлюючого документа, посилаючись на положення ч.4 ст. 256 ЦПК України, відповідно до якої суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи - залишає таку заяву без розгляду, у зв'язку з тим, що в даному конкретному випадку позивач наполягав на встановленні факту, який має юридичне значення лише для того, щоб оформити на своє ім'я право власності на майно матері апелянта. Разом з тим, ОСОБА_2 звертає увагу на той факт, що її мати ОСОБА_6 мала достатньо часу для подання відповідної заяви до суду про виправлення описки в рішенні від 18.06.1985 року. Тому просить скасувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20.09.2016 року та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про встановлення факту та визнання права власності відмовити в повному обсязі (а.с. 222-223).

В судовому засіданні ОСОБА_10 апеляційну скаргу підтримала. Пояснила, що вона погоджується зі складеним заповітом, проте його на момент розгляду справи в суді не оспорила.

Інші учасники в судове засідання не з'явились, про час та місце проведення судового засідання повідомлялися належним чином, про що свідчить поштове повідомлення приєднане до матеріалів справи (а.с. 240-242). Згідно з ч.2 ст.305 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарги, пояснення відповідачки, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що позивач, який є спадкоємцем за заповітом об'єктивно не може реалізувати свої права на спадщину, в зв'язку з чим йому необхідно встановити юридичні факти пов'язані з правовим статусом спадкодавця, а в зв'язку з незгодою відповідачки ОСОБА_2, яка є спадкоємцем першої черги за законом, вирішив спір щодо права власності в порядку спадкування по суті.

З таким висновком погоджується колегія суддів та вважає за необхідним відхиляючи доводи апеляційної скарги зазначити наступне.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.06.2015 року ОСОБА_4 звернувся до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом про встановлення факту належності заповіту № 2521, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфіменко М.Д. 01.08.2014 року та визнання права власності за ним майна, яке належало ОСОБА_11 (Уваджафівні) (а.с. 2-3, 164-166). Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20.09.2016 року позов ОСОБА_3 було задоволено. Таким чином, за ОСОБА_3 було визнано право власності на 1/3 частину житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 а також, право власності на 3/4 частини земельної ділянки площею 0,0451 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 213-216).

Як вбачається з рішення Ізмаїльського міського народного суду Одеської області від 18.06.1985 року за ОСОБА_6) визнано право власності на 8/18 частин житлового будинку з надвірними спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 14). З копії державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 30.12.2010 року зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № НОМЕР_2, кадастровий номер - НОМЕР_3 вбачається, що ОСОБА_6 (ОСОБА_6) належала земельна ділянка площею 0,0451 га за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на підставі рішення Ізмаїльської міської ради Одеської області № 3346-V від 14.04.2010 року (а.с. 15). Як вбачається з матеріалів справи, 01.08.2014 року приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфіменко М.Д. було посвідчено заповіт № 2521 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яким вона на випадок своїй смерті усе своє майно, що буде їй належати на день смерті, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, на що вона за законом буде мати право заповіла ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8).

Як свідчить наявна в матеріалах справи копія свідоцтва про смерть № НОМЕР_4 від 21.10.2014 року ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла (а.с. 26). 28.10.2014 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 звернулися до приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Арнаут О.В. з заявою про прийняття спадщини (а.с. 27,29). В свою чергу, 10.11.2014 року ОСОБА_4 також звернувся до уповноваженого органу з заявою про прийняття спадщини за заповітом № 2521 від 01.08.2014 року (а.с. 34).

12.11.2014 року ОСОБА_2 звернулася до відділу державної реєстрації актів цивільного стану Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області з заявою, якою просила внести зміни до актового запису про смерть матері № НОМЕР_4 від 21.10.2014 року (а.с. 142). Так, відповідно до висновку про внесення змін до актового запису цивільного стану від 15.01.2015 року до актового запису про смерть № НОМЕР_4 були внесені зміни, а саме змінено по-батькові ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року з «ОСОБА_6» на «ОСОБА_6» (а.с. 149).

Таким чином, з одного боку була усунута різниця в написанні по батькові спадкодавця, з іншого виникла неузгодженість між правоустановчими документами та зміненим написанням прізвища, при тому, що переоформити правоустановчі документи на померлу особу (з виплавленим по батькові) неможливо.

24.04.2015 року приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Арнаут О.В. надіслала ОСОБА_3 лист, відповідно до якого в зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно і з наявністю існуючого спору між спадкоємцями за законом і за заповітом йому було запропоновано звернутися до суду з питанням про визнання права власності на спадкове майно (а.с. 25).

24.04.2015 року від приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Арнаут О.В. ОСОБА_2 надійшов лист, яким було роз'яснено, що відповідно до відомостей Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру ОСОБА_6 заповіла все своє майно ОСОБА_3, громадянину Республіки Азербайджан. Крім цього, з поданих ОСОБА_5 документів вбачається, що вона має право на обов'язкову частку у спадщині, на що і претендує. Натомість, ОСОБА_2 не було надано документів підтверджуючих право на спадкування. Таким чином, у зв'язку з розбіжністю по-батькові матері ОСОБА_2, відсутністю підтверджуючих документів на спадкування відповідно до ст. 1241 ЦК України та наявністю спору між спадкоємцями за законом і за заповітом заявнику було запропоновано звернутися до суду з питанням віднесення її до кола спадкоємців і визнання права на спадкування (а.с. 87).

Як роз'яснив Верховний суд України в своєму листі від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» у справах щодо встановлення належності правовстанолюючих документів суд встановлює належність особі таких документів, а не тотожність прізвища, імені, по-батькові неоднаково названих у різних документах, неприсвоєння чи залишення одного з них.

Таким чином, суд правильно прийшов до висновку, що визначені позивачем факти мають значення для правильного вирішення спору, що виник між позивачем та відповідачем, при цьому потребують встановленню визначені законом юридичні факти.

Згідно з ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як зазначається в ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1241 ЦК України малолітні неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Відповідно до положень ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Позивач, звернувся у встановленому законом порядку до нотаріальної контори, тобто прийняв спадщину, яка належала спадкодавцю, проте в оформленні прав на яку виникли перешкоди через неспівпадіння написання по батькові спадкодавця. При цьому той факт, що померла спадкодавець та особа, вказана у правоустанових документах є однією особою апелянт в суді апеляційної інстанції не оспорювала, хоча і вказала на свою незгоду з волею спадкодавця, оформленою в заповіті. Вказане заперечення не впливає на законність рішення суду першої інстанції, предметом розгляду якого не було оспорення заповіту. Вказана обставина роз'яснена апелянту та роз'яснено її право на правову допомогу, а також право звернутися до суду першої інстанції для оспорення заповіту, якщо вона вважає, його складеним з порушенням волі спадкодавця. Щодо посилань на порушення виду цивільного судочинства, зокрема необхідності розгляду справи у окремому провадженні, то варто зазначити, що за наявності спору між сторонами щодо спадку встановлення фактів, не може бути проведено в окремому провадженні, для якого характерна безспірність. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що апелянт, будучи відповідачем по справі зайняв процесуальну позицію щодо невизнання вказаних фактів належності документів померлій через нетотожність вказаної в них особі спадкоємцю по справі, а також звертала увагу в апеляційній скарзі, що помилка не була виправлена за життя спадкодавця.

При правильно встановлених судом першої інстанції обставинами, які були ним вірно оцінені в межах позовного провадження, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду колегія суддів відхиляє скаргу та залишає рішення суду першої інстанції на підставі ст. 308 ЦПК України без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20.09.2016 року - відхилити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20.09.2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області А.І. Дрішлюк

М.В. Процик

Є.С. Сєвєрова