печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2016 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Литвинової І.В.,

при секретарі - Бажан О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

19.07.2016 позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання останньої такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи свій позов ОСОБА_1 зазначила, що вона є власником вказаної квартири, у якій з 03.11.2011 є зареєстрованою відповідач - її онука, але у квітні 2015 року вона переїхала до іншого місця проживання, яке позивачу не відомо. Оскільки відповідач не проживає у вказаній квартирі більше року, її особисті речі у квартирі відсутні, а витрати по сплаті комунальних послуг несе позивач та не може оформити субсидію, що ставить її у скрутний фінансовий стан. Окрім пенсій, позивач інших грошових надходжень не має та будь-якої домовленості між нею та відповідачем про збереження за останньою житлової площі за період не проживання не існує.

У судовому засіданні позивач підтримала позов та просила суд його задовольнити, з підстав наведених у позовній заяві, представник позивача підтримав думку свого довірителя.

Присутня у судовому засіданні відповідач проти позову заперечила та просила відмовити, пояснивши свою відсутність за адресою реєстрації конфліктом з позивачем та умисним створенням умов, за яких їй довелося виїхати з квартири, та у подальшому, будучи вагітною, не могла проживати разом з позивачем.

Представник відповідача підтримала думку свого довірителя та просила відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши обґрунтування позивача, заперечення відповідача і думку їхніх представників, дослідивши письмові докази у справі та оцінивши їх у сукупності, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Як встановлено у судовому засіданні, житлове приміщення - квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві власності за позивачем на підставі свідоцтва від 25.11.2009 про право на спадщину за заповітом /а. с. 6, 7/.

Відповідач є онукою позивача, що визнається обома сторонами у справі та не оспорюється.

Реєстрація відповідача як онуки власника спірної квартири з 03.11.2011 підтверджується копією Форми № 3 № 5560 від 23.06.2016, виданої ЖЕД «Печерськжитло» /а. с. 8/.

У зв'язку із заміжжям, відповідач змінила прізвище з «ОСОБА_1» на «ОСОБА_1» та ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження від 11.11.2016 серії НОМЕР_1, виданим Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві /а. с. 35/.

Доньку відповідача - малолітню ОСОБА_3 - взято на облік як зареєстровану за адресою місця реєстрації її матері - ОСОБА_2 - тобто у квартирі АДРЕСА_1 /а. с. 36/.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч.ч. 1, 3, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень Сімейного кодексу України, баба та онука є членами однієї сім'ї.

Згідно з ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні,гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

У відповідності до ч. 2 статті 405 Цивільного кодексу України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму ВСУ «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах щодо визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини його відсутності понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Тобто виходячи із приписів вказаної норми, підставою для визнання члена сім'ї власника таким, що втратив право користування житловим приміщенням є сукупність обставин щодо відсутності його понад один рік та така відсутність має бути неповажною.

Разом з тим, судовим розглядом встановлено, що сторони перебували у неприязних стосунках, що у свою чергу свідчить про неможливість відповідача, яка була вагітною, перебувати у спірній квартирі з поважних причин.

Позивач, як на докази того, що відповідач не проживає за адресою реєстрації протягом тривалого часу, а якнайменше один рік, окрім власного твердження, посилається на заяви та акти, складені сусідами по квартирі, які судом оцінюються критично та не беруться до уваги як неналежні докази /а. с. 9-12/.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст. 405 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя І. В. Литвинова