У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, зобов'язання вчинити певні дії та виселення за касаційною скаргою ОСОБА_3, подану його представником - ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду м. Києва від 7 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 26 березня 2007 року між ОСОБА_4 та відкритим акціонерним товариством «Селянський комерційний банк «Дністер» (далі - ВАТ «Селянський комерційний банк «Дністер») укладено договір про надання іпотечного кредиту, за умовами якого банк передав їй 141 314 Євро 76 центів на строк до 25 лютого 2009 року зі сплатою 14 % річних.

Крім того, 26 березня 2007 року між ОСОБА_4 та ВАТ «Селянський комерційний банк «Дністер» на забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором укладено договір іпотеки, відповідачка передала банку в іпотеку об'єкт інвестування, а саме квартиру АДРЕСА_1.

31 січня 2008 року внесено зміни до вищевказаного договору іпотеки та встановлено, що заставна вартість предмета іпотеки відповідає ринковій вартості, яка становить 2 408 460 грн.

15 травня 2008 року внесено зміни до вище вказаного договору іпотеки, у забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором, відповідачка передала банку в іпотеку предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_2.

7 березня 2014 року на підставі договору відступлення права вимоги ВАТ «Селянський комерційний банк «Дністер» відступило, а товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія») прийняло всі права вимоги за договором про надання іпотечного кредиту та договором іпотеки від 26 березня 2007 року та договорами про внесення змін до договору іпотеки від 31 січня 2008 року, 15 травня 2008 року.

14 березня 2014 року на підставі договору відступлення права вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» відступило, а він, позивач, прийняв всі права вимоги за договором про надання іпотечного кредиту та договором іпотеки від 26 березня 2007 року та договорами про внесення змін до договору іпотеки від 31 січня 2008 року та від 15 травня 2008 року.

7 квітня 2014 року він, як новий кредитор, повідомив відповідача про наявність заборгованості у розмірі 1 768 897 грн 54 коп. та про те, що у разі її не погашення буде здійснено продаж предмета іпотеки або реєстрація права власності на предмет іпотеки у порядку, передбаченому договором іпотеки. Відповідач не виконала взятих на себе зобов'язань.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просив: у рахунок часткового погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 26 березня 2007 року шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_2; зобов'язати ОСОБА_4 передати правовстановлюючі документи на квартиру та технічний паспорт; виселити ОСОБА_4 та неповнолітнього ОСОБА_5 зі спірної квартири.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 липня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. У рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 за договором про надання іпотечного кредиту від 26 березня 2007 року у розмірі 1 768 897 грн 54 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 26 березня 2007 року, права на який належать ОСОБА_3 відповідно до договору про відступлення прав за договором іпотеки, шляхом визнання права власності за ОСОБА_3 на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2, яка належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності. Зобов'язано ОСОБА_4 передати ОСОБА_3 технічний паспорт та свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2. Виселено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_2. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 7 жовтня 2015 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачкою належним чином взятих на себе зобов'язань за договором про надання іпотечного кредиту не виконано, у зв'язку з чим у неї виникла заборгованість та кредитором виконано умови про направлення іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що ОСОБА_3 не реалізував право на звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом визнання за ним права власності на спірну квартиру у зв'язку з невиконанням відповідачкою вимоги про погашення заборгованості. Позивачем обрано неправильний спосіб судового захисту порушених прав.

Проте повністюпогодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційноїінстанції не відповідає.

Судом установлено, що 26 березня 2007 року між ОСОБА_4 та ВАТ «Селянський комерційний банк «Дністер», укладено договір про надання іпотечного кредиту, за умовами якого банк передав ОСОБА_4 141 314 Євро 76 центів на строк до 25 лютого 2009 року зі сплатою 14 % річних.

Крім того, 26 березня 2007 року між ОСОБА_4 та ВАТ «Селянський комерційний банк «Дністер» укладено договір іпотеки на забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором, ОСОБА_4 передала банку в іпотеку об'єкт інвестування, а саме квартиру АДРЕСА_1.

31 січня 2008 року ОСОБА_4 та ВАТ «Селянський комерційний банк «Дністер» внесено зміни до договору іпотеки від 26 березня 2007 року та встановлено, що заставна вартість предмета іпотеки відповідає ринковій вартості, яка становить 2 408 460 грн.

15 травня 2008 року ОСОБА_4 та ВАТ «Селянський комерційний банк «Дністер» внесено зміни до договору іпотеки від 26 березня 2007 року на забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором, ОСОБА_4 передала банку в іпотеку предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_2.

7 березня 2014 року на підставі договору відступлення права вимоги ВАТ «Селянський комерційний банк «Дністер» відступило, а ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» прийняло всі права вимоги за договором про надання іпотечного кредиту та договором іпотеки від 26 березня 2007 року та договорами про внесення змін до договору іпотеки від 31 січня 2008 року та від 15 травня 2008 року.

14 березня 2014 року на підставі договору відступлення права вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» відступило, а ОСОБА_3 прийняв всі права вимоги за договором про надання іпотечного кредиту та договором іпотеки від 26 березня 2007 року та договорами про внесення змін до договору іпотеки від 31 січня 2008 року, 15 травня 2008 року. Сума боргу за вказаним договором про відступлення права вимоги становить 1 768 897 грн 54 коп.

7 квітня 2014 року ОСОБА_3 повідомив ОСОБА_4 про наявність заборгованості у розмірі 1 768 897 грн 54 коп. та про те, що у разі її непогашення буде здійснено продаж предмета іпотеки або реєстрація права власності на предмет іпотеки у порядку передбаченому договором іпотеки. ОСОБА_4 не виконала взятих на себе зобов'язань та допустила кредитну заборгованість.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя (ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»)

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

У п. 20.2.2 договору іпотеки передбачено, що у випадку непогашення іпотекодавцем боргових зобов'язань у строк, передбачений у вимозі направленій іпотекодержателем у відповідності до даного договору, право власності на предмет іпотеки переходить від іпотекодавця до іпотекодержателя в день наступний за останнім днем строку погашення боргових зобов'язань, вказаному у вимозі.

Згідно з п. 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» з урахуванням положень ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Апеляційний суд правильно застосував п. 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», але не зробив з нього належного правового висновку.

З урахуванням наведених норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Зазначена правова позиція викладена в постановіВерховного Суду України від 11 грудня 2013 року № 6-124цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції,у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України на зазначені вище положення закону та на доводи позивача уваги не звернув, не встановив фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи та дійшов передчасного висновку про обрання невірного способу захисту позивачем.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником - ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 7 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик