Справа №642/4903/15-ц
Провадження №2/642/60/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2016 року Ленінський районний суд міста Харкова у складі:

Головуючий - суддя Сватіков А.В.,

за участю секретаря - Крещенко М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Куряжський Домобудівельний комплекс», про визнання недійсною додаткової угоди до договору, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на майно в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Ленінського районного суду м. Харкова з позовом, який в подальшому уточнила, де просить визнати недійсною додаткову угоду від 19.06.2013 року про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1, що укладений між ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» і ОСОБА_2Витребувати у ОСОБА_3 майнові права на квартиру АДРЕСА_1, які вона придбала на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №2954 від 19.06.2013 року, укладеного з ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс». Визнати об'єктами права спільної сумісної власності подружжя, набутими за час шлюбу із ОСОБА_2 наступне майно: однокімнатну квартиру, загальною площею 40,4 кв.м., житловою площею 19,7 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; майнові права на двокімнатну квартиру, загальною площею 70,05кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; холодильник «Вирпул»; пральну машинку «Самсунг»; розкладний диван; кухню; комод, шафу-купе; плазмовий телевізор «LG»; плазмовий телевізор «Shагр». Поділити майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, набутим під час шлюбу з ОСОБА_2, та виділити позивачу: холодильник «Вирпул», пральну машинку «Самсунг», плазмовий телевізор « Shагр». Поділити майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, набутим під час шлюбу із ОСОБА_2, та визнати за позивачем право власності на 1/2 частку однокімнатної квартири, загальною площею 40,4 кв.м., житловою площею 19,7 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, а також визнати за позивачем право власності на 1/2 частку майнових прав на двокімнатну квартиру, загальною площею 70,05 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати.

В обгрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що 30.08.2008 року вона з ОСОБА_2 уклали шлюб, від якого мають сина. З 2013 року їх стосунки почали погіршуватись, а з початку травня 2013 року вони перестали вести спільне господарство, адже позивач з сином переїхала до батьків у м. Первомайський. У лютому 2014 року стосунки подружжя були на нетривалий час поновлені, однак після чергового нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_2 позивачу в травні 2014 року їх стосунки припинені, шлюб розірвано рішенням суду від 17.07.2014 року.

Під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на власні кошти придбали: 1) однокімнатну квартиру, загальною площею 40,4 кв.м., житловою площею 19,7 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, право власності на квартиру придбано на підставі договору купівлі-продажу від 20.01.2009 року та оформлено на відповідача ОСОБА_2; 2) майнові права на двокімнатну квартиру, загальною площею 70,05 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Майнові права придбані на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 07.03.2013 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс», будинок до теперішнього часу не прийнятий в експлуатацію, право власності на квартиру не оформлено. 19.06.2013 року договір між ОСОБА_2 та ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» був розірваний за згодою сторін, за заявою ОСОБА_2 у зв'язку з нібито необхідністю великої суми коштів на лікування сина. Розірвання договору не було погоджено з позивачем, вона не надавала на це свою письмову згоду, син не потребував ніякого коштовного лікування на той час і не мав для цього лікарських рекомендацій, а кошти в сумі 325 000, 00 гривень, повернуті відповідачу ОСОБА_2 забудовником, не були використані на користь родини. В цей же день, 19.06.2013 року між ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу майнових прав на вказану квартиру. При укладенні договору купівлі-продажу ОСОБА_3 було достовірно відомо про відсутність згоди ОСОБА_1 на відчуження майнових прав на квартиру та характер відносин на цей час з ОСОБА_2, тобто ОСОБА_3 діяла у змові з ОСОБА_2 і не може вважатись добросовісним набувачем за договором.

Також під час шлюбу подружжям було придбане наступне рухоме майно: холодильник «Вирпул»; пральна машинка «Самсунг»; розкладний диван; кухня, комод, шафа-купе, плазмовий телевізор « LG», плазмовий телевізор « Shагр». Загальна ринкова вартість спільно нажитого майна складає 813100,00 гривень. Побутова техніка знаходиться в квартирі за адресою: АДРЕСА_2. Зазначеним майном ОСОБА_2 користується одноособово, поділити будь-яке майно в добровільному порядку відмовляється, в зв'язку з чим позивач звернулася до суду.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 21.04.2016 року провадження по цивільній справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс», про визнання права власності на майно в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та поділ цього майна в частині: холодильника «Вирпул», пральної машинки «Самсунг», розкладного дивану, кухні, комоду, шафи-купе, плазмового телевізора «LG» та плазмового телевізора «Sharp» - закрито.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні свої уточнені позовни вимоги підтримала у повному обсязі, вона в порядку ст. 184 ЦПК України була допитана у якості свідка з цих обставин, і надала пояснення аналогічні тим, що викладені в уточненій позовній заяві, в подальшому позивачка через канцелярію суду надала заяву в якій просить судове засідання провести за її відсутності, уточнені позовни вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні просила задовольнити уточнені позовні вимоги, посилаючись на обгрунтування уточнених позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник позов визнали в частині поділу однокімнатної квартири, загальною площею 40,4 кв.м, житловою площею 19,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. В іншій частині надали заперечення на позов, де зазначили, що квартира АДРЕСА_1 та майнові права на неї не є спільною сумісною власністю. Умови договору не були виконані в повному обсязі, ОСОБА_2 07.03.2013 року було сплачено лише 325000,00 грн. 28.12.2013 року необхідно було внести 26403,74 грн., однак умови договору виконані не були. Після розірвання ОСОБА_2 договору купівлі-продажу майнових прав №2893 від 07.03.2013 року ОСОБА_3 уклала договір купівлі-продажу майнових прав №2893 від 19.06.2013 року за свої кошти і згідно договору сплатила гроші в розмірі 351403,00 грн.

Відповідач ОСОБА_3 надала заперечення на позов в частині витребування у ОСОБА_3 майнових прав на квартиру АДРЕСА_1, в обгрунтування якого зазначила, що на початку 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомили, що планують придбати двокімнатну квартиру та уклали договір купівлі в будинку що строїться. В червні 2013 року вони попросили гроші в борг для лікування сина, однак ОСОБА_3 відмовила, адже знала, що вони не працюють, відповідно повертати гроші нічим. Згодом ОСОБА_3 дізналася, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розривають договір та забирають гроші для лікування сина. ОСОБА_3 з чоловіком хотіли продати свій будинок та переїхати до квартири, адже стан здоров'я не дозволяє вести сільське господарство, в зв'язку з чим вирішили придбати квартиру АДРЕСА_1. Позивач особисто сповістила ОСОБА_3 коли вони будуть розривати договір купівлі-продажу майнових прав №2893 зПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» та щоб не втратити дану квартиру запропонувала ОСОБА_3 з чоловіком її купити. 19.06.2013 року ОСОБА_3 уклала з АТ «КДБК» договір купівлі- продажу майнових прав №2954. Відповідно до умов Договору ОСОБА_3 сплатила АТ «КДБК» грошову суму в розмірі 351403,74 грн., а АТ «КДБК» передало їй майнові права на квартиру. Також ОСОБА_3 через канцелярію суду надала заяву в якій просить розглянути справу за її відсутності, та відмовити у задоволені уточненних позовних вимог, які заявлені до неї.

Представник відповідача ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» надав заперечення на позов в частині: визнання недійсною додаткової угоди від 19.06.2013 року про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1, яка укладена між АТ «КДБК» і ОСОБА_2; витребування у ОСОБА_3 майнових прав на квартиру АДРЕСА_1, які вона придбала на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 2954 від 19.06.2013 року, укладеного з АТ «КДБК». Інші позовні вимоги не стосуються прав та інтересів відповідача - ПАТ «КДБК». В обгрунтування своїх заперечень зазначив, що при укладенні договорів купівлі-продажу майнових прав від 07 березня 2013 року № 2893 з відповідачем ОСОБА_2 та від 19.06.2013 року № 2954 з відповідачем ОСОБА_3 АТ «КДБК» було дотримано загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України. Згідно абзацу 2 п. 6.2 Договору купівлі-продажу майнових прав від 07 березня 2013 року № 2893, договір може бути розірваний «за згодою сторін». На підставі заяви сторони договору ОСОБА_2 19 червня 2013 року була укладена додаткова угода про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав № 2893. Згідно п. 2 додаткової угоди АТ «КДБК» повернуло ОСОБА_2 грошові кошти сплачені ним за договором у сумі 325000,00 грн., що підтверджується копією видаткового касового ордеру від 19.06.2013 р. АТ «КДБК» ані під час укладення Договору, ані під час укладення додаткової угоди про розірвання договору, яка є предметом позовних вимог, не було відомо, що грошові кошти внесені ОСОБА_2, належать подружжю ОСОБА_1. Також АТ «КДБК», під час укладення додаткової угоди, яка є предметом позовних вимог, не було відомо, що ОСОБА_2 не отримав згоди на це другого з подружжя, а саме позивача по справі. Відповідно до ч. 2 ст. 65 Сімейного Кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При укладенні додаткової угоди від 19.06.2016 року про розірвання Договору усі вимоги були додержані. Чинним цивільним законодавством не передбачено будь-яких інших вимог до договору купівлі-продажу майнових прав між юридичною та фізичною особою, крім тих, що він повинен бути укладений у письмовій формі. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України по справі №6-1568цс15 від 21.10.2015 року, укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знатипро те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той зподружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Також АТ «КДБК» звертає увагу на те, що згідно п. 3.2.1 договору купівлі-продажу майнових прав від 07.03.2013 р. № 2893 Продавець (АТ «КДБК») зобов'язався передати Покупцю (ОСОБА_2.) майнові права на квартиру в 3-х денний строк з дня здійснення повної оплати майнових прав. У зв'язку з тим, що повна оплата майнових прав здійснена не була, майнові права на квартиру ОСОБА_2 за актом приймання-передачі, як це передбачено договором, не передавались, тобто й розпоряджатись ОСОБА_2 зазначеними майновими правами фактично не мав можливості. Таким чином, враховуючи те, що відповідач (АТ «КДБК») на момент укладення додаткової угоди розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру з ОСОБА_2 не знав та не міг знати про те, що останній не отримав згоди дружини на розірвання договору; вказані майнові права на кватиру не перейшли у власність подружжя ОСОБА_1, - відповідач вважає, що позовні вимоги в частині визнання недійсною додаткової угоди від 19.06.2013 року про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав від 07.03.2013 року № 2893 між АТ «КДБК» та ОСОБА_2 є необгрунтованими і просить суд в їх задоволенні позивачці відмовити. Стосовно позовних вимог про витребування у ОСОБА_3 майнових прав на квартиру АДРЕСА_1, які вона придбала на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 2954 від 19.06.2013 року, укладеного з АТ «КДБК», відповідач вважає, що вони також не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 19.06.2013 року АТ «КДБК» уклало з Відповідачкою ОСОБА_3 договір купівлі- продажу майнових прав №2954. Відповідно до умов Договору саме ОСОБА_3 сплатила АТ «КДБК» визначену грошову суму, а АТ «КДБК» передало їй майнові права на квартиру. Зазначений договір є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і він не був визнаний судом недійсним. Позивачка в своєму позові не заявляла вимог про визнання недійсним зазначеного Договору та не надала суду відповідних доказів на підтвердження недійсності Договору. Посилання в позовній заяві на те, що ОСОБА_3 не може вважатися добросовісним набувачем за договором, є безпідставним оскільки сторонами Договору купівлі-продажу майнових прав № 2954 від 19.06.2013 року є ОСОБА_3 та АТ «КДБК» і саме АТ «КДБК» було власником майнових прав на квартиру під час укладення договору з ОСОБА_3

Суд, заслухавши пояснення сторон, свідків, дослідивши надані матеріали, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 30.08.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб. 17.07.2014 року рішенням Ленінського районного суду м.Харкова шлюб розірвано. (а.с. 10).

Під час шлюбу родина ОСОБА_1 придбала однокімнатну квартиру, загальною площею 40,4 кв.м, житловою площею 19,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта рухомого майна №39746270 від 26.06.2015 року. (а.с. 58-59).

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у п.п. 22, 23, 24 постанови Пленум у Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи із дійсної вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_1 повідомила, що в 2008 році уклала шлюб з ОСОБА_2 В 2009 купили однокімнатну квартиру, за адресою: АДРЕСА_2. за сумісні гроші ОСОБА_1, ОСОБА_2 та батьки ОСОБА_1 допомогли. Квартира оформлена на ОСОБА_2 В березні 2013 року купили майнові права на квартиру АДРЕСА_1, сплативши 325000,00 грн, які оформили на ОСОБА_2 гроші на дану квартиру заробив ОСОБА_2, свідок перебувала у відпустці по догляду за дитиною. В квітні 2013 року відбулася сварка з тілесними пошкодженнями, в результаті чого ОСОБА_1 виїхала з кв. АДРЕСА_2, до батьків у м. Первомайський. В липні 2013 року ОСОБА_1 хотіла отримати копію документів на майнові права, приїхавши до ПАТ «КДБК» дізналася, що квартира переоформлена на матір ОСОБА_2

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 повідомила, що ОСОБА_1 з ОСОБА_2 одружилися в 2008 році, в лютому 2009 народився син. В 2013 році після чергового побиття ОСОБА_2 ОСОБА_1 стосунки погіршилися, ОСОБА_1 переїхала до батьків. Подружжя купили однокімнатну квартиру на сумісні весільні гроші та свідок з чоловіком допомогли. Після подружжя вирішило купити двокімнатну квартиру, на які гроші свідку невідомо. Зі слів доньки свідка - ОСОБА_1 стало відомо, що ОСОБА_2 переоформив майнові права на двокімнатну квартиру на свою матір в липні 2013 року.

Вимогами ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до вимог ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частинами другої-третьої статті 70 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Суд вважає доведеним придбання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період шлюбу однокімнатної квартири, за адресою: АДРЕСА_2. Тим паче, відповідач ОСОБА_2 даний факт визнав та не заперечує щодо розподілу даної квартири.

Що стосується доводів позивача, про придбання подружжям в період шлюбу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1, судом встановлено, що при укладенні договорів купівлі-продажу майнових прав від 07 березня 2013 року №2893 між АТ «КДБК» та ОСОБА_2, та від 19.06.2013 року № 2954 між АТ «КДБК» та ОСОБА_3, було дотримано загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України.

Так згідно абзацу 2 п. 6.2 Договору купівлі-продажу майнових прав від 07 березня 2013 року № 2893, договір може бути розірваний «за згодою сторін». На підставі заяви сторони договору ОСОБА_2 19 червня 2013 року була укладена додаткова угода про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав №2893. Згідно п.2 додаткової угоди АТ «КДБК» повернуло ОСОБА_2 грошові кошти сплачені ним за договором у сумі 325000,00 грн., що підтверджується копією видаткового касового ордеру від 19.06.2013 р. ОСОБА_2 в судовому засіданні не заперечував, що отримав грошові кошти сплачені ним за договором у сумі 325000,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 Сімейного Кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При укладенні додаткової угоди від 19.06.2016 року про розірвання Договору усі вимоги були додержані. Чинним цивільним законодавством не передбачено будь-яких інших вимог до договору купівлі-продажу майнових прав між юридичною та фізичною особою, крім тих, що він повинен бути укладений у письмовій формі. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України по справі №6-1568цс15 від 21.10.2015 року, укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знатипро те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той зподружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Також судом встановлено, що згідно п. 3.2.1 договору купівлі-продажу майнових прав від 07.03.2013 р. № 2893 Продавець (АТ «КДБК») зобов'язався передати Покупцю (ОСОБА_2.) майнові права на квартиру в 3-х денний строк з дня здійснення повної оплати майнових прав. У зв'язку з тим, що повна оплата майнових прав здійснена не була, майнові права на квартиру ОСОБА_2 за актом приймання-передачі, як це передбачено договором, не передавались, тобто і розпоряджатись ОСОБА_2 зазначеними майновими правами не мав можливості.

Таким чином, враховуючи те, що зазначені майнові права на кватиру не перейшли у власність ОСОБА_2, а також подружжя ОСОБА_1, позовні вимоги в частині визнання недійсною додаткової угоди від 19.06.2013 року про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав від 07.03.2013 року №2893 між АТ «КДБК» та ОСОБА_2 є необгрунтованими, не доведеними в судовому засіданні, тому зазначені майнові права не підлягають поділу, відповідно позовні вимоги в зазначеній частині задоволенню не підлягають.

Стосовно позовних вимог про витребування у ОСОБА_3 майнових прав на квартиру АДРЕСА_1, які вона придбала на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 2954 від 19.06.2013 року, укладеного з АТ «КДБК», необхідно зазначити, що ОСОБА_3 сплатила АТ «КДБК» грошову суму в розмірі 351403,74 грн., а АТ «КДБК» передало їй майнові права на квартиру. Зазначений договір є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і він не був визнаний судом недійсним, таким чином дана вимога не підлягає задоволенню.

Отже, враховуючи вищезазначене, поділу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підлягає тільки однокімнатна квартира, загальною площею 40,4 кв.м, житловою площею 19,7 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2.

Судові витрати суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Керуючисьст.ст.10,11, 57, 59, 60, 88, 212-215ЦПК України, ст.ст. 69, 70, 71 СК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Куряжський Домобудівельний комплекс», про визнання недійсною додаткової угоди до договору, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на майно в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - задовольнити частково.

Визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, набутим за час шлюбу ОСОБА_1 із ОСОБА_2, однокімнатну квартиру, загальною площею 40,4 кв.м, житловою площею 19,7 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2.

Поділити майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, набуте під час шлюбу та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири, загальною площею 40,4 кв.м, житловою площею 19,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1551,40 грн.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення суду.

Суддя А.В. Сватіков