Справа № 531/102/16-ц
Провадження № 2/531/179/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2016 року Карлівський районний суд Полтавської області у складі :

головуючого - судді Жмурка П.Я.

при секретарі Клименко Т.М.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Карлівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошового боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

26.01.2016 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 В ході розгляду справи - 31.05.2016 року, позивач відмовився від позову в частині вимог до ОСОБА_5 , відмова була прийнята судом і провадження у справі в цій частині закрито. З урахуванням вказаних змін, позивач просить стягнути з ОСОБА_3 на його користь борг за договором позики у розмірі 49373 грн. та понесений ним судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що навесні 01.06.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики в письмовій формі, оформлений у виді розписки. За цим договором позивач передав відповідачу 32000 грн. Відповідач взяв на себе обовязок повернути борг до 01.11.2007 року, проте у визначений термін кошти не повернув. 07.12.2011 року відповідач повернув частину боргу 9000 грн., а 10.02.2015 року іще частину 5000 грн., 03.06.2015 року 2500 грн., 27.06.2015 року 1000 грн., 17.09.2015 року 1500 грн. Всього відповідач повернув 19000 грн. 10.12.2015 року позивач направив відповідачу письмову претензію, де поставив вимогу повернути борг повністю, на яку відповідач не відреагував. Посилаючись на норми статей 1049, 1050, 625 ЦК України, позивач просить стягнути борг з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми, що становить 49373 грн.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримують змінені позовні вимоги у повному обсязі і просять суд такі задовольнити.

Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечують, позовні вимоги не визнають. Відповідач зазначає, що позичив у 2006 році у ОСОБА_1 20000 грн. для придбання комбайну, розписку не писав. Коли ОСОБА_3 зрозумів, що не може повернути позичені кошти, на вимогу ОСОБА_1 він написав розписку про те, що взяв у нього в борг 27000 грн., які зобовязується повернути. Сума була зазначена з урахуванням існуючого боргу (20000 грн.) та відсотків за прострочення виконання зобовязання. Такі кошти відповідач також не повернув ОСОБА_1 тому у 2007 році на вимогу останнього написав розписку про позику у розмірі 32000 грн., на підставі якої позивач тепер просить стягнути з нього борг. Така сума боргу була зазначена в розписці з урахуванням відсотків за прострочення виконання. Розписку про позику у 27000 грн. позивач відповідачу повернув.

Відповідач також зазначає, що він повернув борг позивачу у повному обсязі, з урахуванням всіх відсотків і навіть більше. За словами відповідача за 20000 грн. боргу, протягом всього подальшого часу він повернув йому близько 50000 грн. Відповідач визнає, що повернув кошти про які зазначено на зворотному боці розписки від 01.06.2007 року на загальну суму 19000 грн. Відповідач також надав суду розписку від 05.10.2010 року, в якій вказано «віддав 17000 грн.» і зазначив що такі кошти повернуті по цьому договору. Відповідач зазначає, що постійно сплачував кошти на користь позивача, оскільки той вимагав з нього такі, при цьому увесь борг повністю було повернуто іще у 2009 році, коли позивач звертався до суду з позовом про стягнення боргу у розмірі 27000 грн. і провадження в такій справі було закрито у звязку з добровільним виконанням.

Таким чином, відповідач вважає, що обовязок повертати кошти, що зазначені в розписці від 01.06.2007 року у нього відсутній у звязку з повним виконанням боргових зобовязань перед позивачем. При цьому відповідач не заперечує що власноручно написав таку розписку на вимогу позивача.

Заслухавши пояснення сторін та вивчивши матеріали справи суд приходить до наступних висновків.

Згідно з положеннями ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Частина 2 даної статті говорить, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В матеріалах справи міститься розписка ОСОБА_3 та ОСОБА_5, в якій вони зазначили, що 01.06.2007 року позичили у ОСОБА_1 32000 грн. і зобовязуються їх повернути 01.11.2007 року. (а.с. 6) В судовому засіданні сторони визнають, що кошти у ОСОБА_1 позичав лише ОСОБА_3, а ОСОБА_5 просто був вписаний в розписку і кошти від позивача не отримував.

Розписка є письмовим документом на підтвердження укладення договору позики та його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідач не заперечує того факту, що розписка написана ним власноручно, але зазначає що розписка написана на вимогу ОСОБА_1 і в дійсності зазначені в розписці кошти він не отримував. Відповідач пояснив, що отримав від позивача лише 20000 грн. у 2006 році, що пізніше були оформлені розпискою як борг у 27000 грн., а згодом у 32000 грн.

Позивач не заперечує, що між сторонами існував іще один договір позики 27000 грн., який на даний час є виконаним відповідачем у повному обсязі. На підтвердження такої обставини позивач надав суду копії позовів, що були зареєстрований судом у 2009 році, відповідно до яких позивач просив стягнути з ОСОБА_3 27000 грн. за договором від 01.11.2006 року та 32000 грн. за договором від 01.06.2007 року. Таким чином між сторонами було укладено 2 різні договори позики, один з яких є виконаним.

Позивач також визнає, що відповідач повертав йому 17000 грн., про які зазначено в розписці від 05.10.2010 року, яка надана відповідачем в судовому засіданні, проте це кошти, що були повернуті в рахунок погашення боргу у розмірі 27000 грн.

Судом досліджено вказану вище розписку, яка містить дату повернення коштів - 05.10.2010 року, суму - 17000 грн., прізвище позичальника ОСОБА_3 та підпис, який позивач визнав як свій. Інших відомостей така розписка не містить, тому суд не може вважати доведеним той факт, що кошти у розмірі 17000 грн. було внесено ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу за договором позики 32000 грн., що укладений 01.06.2007 року.

На користь того, що зазначені в розписці кошти були повернуті по іншому договору свідчить і та обставина, що починаючи з 2007 року з дня укладення договору позики 32000 грн., суми коштів, які повертав відповідач частинами, зазначались на зворотному боці розписки від 01.06.2007 року.

На підставі зазначеного суд приходить до висновку, що з 01.06.2007 року між сторонами існують правовідносини за договором позики, відповідно до якого позивач надав, а відповідач прийняв 32000 грн., які зобовязався повернути до 01.11.2007 року.

Частинами 1, 3 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором, а якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором; позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

На зворотному боці розписки містяться відмітки про виконання договору, де зазначено, що 07.12.2011 року ОСОБА_3 повернув 9000 грн., 10.02.2015 року 5000 грн., 03.06.2015 року 2500 грн., 27.06.2015 року 1000 грн., 17.09.2015 року 1500 грн. (а.с. 6, зворотний бік) Позивач визнає факт повернення коштів відповідачем у зазначених розмірах. Відповідач також не заперечує, що повертав такі кошти в рахунок погашення боргу за договором позики між ним та ОСОБА_1

В судовому засіданні відповідач зазначив, що повернув всі борги позивачу у 2009 році у повному обсязі і не зміг пояснити чому продовжував виплачувати позивачу кошти після 2009 року.

Враховуючи дані про повернення коштів зі зворотного боку розписки від 01.06.2007 року, а також те, що суду не доведено факт повернення іще 17000 грн., як про це зазначив відповідач (суд звертає увагу, що в сумі 17000 грн. та 19000 грн. перевищують борг за договором від 01.06.2007 року, що також свідчить не на користь доводів відповідача), суд приходить до висновку що не повернута сума боргу за договором позики від 01.06.2007 року становить 13000 грн.

Таким чином, позивачем доведено в судовому засіданні його право вимоги 13000 грн. боргу від відповідача за договором позики від 01.06.2007 року. Надані відповідачем докази не спростовують такої обставини. Надані відповідачем пояснення з приводу суми позики суперечливі і не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Позивач просить суд стягнути борг з урахуванням індексу інфляції за час прострочення та 3% річних від простроченої суми. У позові позивач розрахував заборгованість з урахуванням індексу інфляції у 2008-2010 роках та 2014-2015 роках. Позивач не просить стягувати інфляційні втрати за 2012 та 2013 роки, що підтвердив в судовому засіданні. 3% річних позивач просить стягнути за період з 2008 по 2015 роки.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України визначено - якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов'язання і боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом визначено право позикодавця стягнути борг з урахуванням індексу інфляції, проте позивач просить стягнути інфляційні втрати в тому числі і за борг, який був повернутий різними частинами в попередніх роках, що не відповідає положенням ст. 625 ЦК.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 604609 ЦК, відповідно до яких зобовязання припиняється, в тому числі, виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК). Належним є виконання зобовязання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання.

Позивач визнає, що відповідач повернув борг на загальну суму 19000 грн. В різні періоди позивачем, як кредитором, було прийнято часткове виконання зобовязання і він не вимагав від відповідача повернути борг з урахуванням положень ст. 625 ЦК України, що підтверджує складена позивачем претензія, в якій він вимагав від відповідача погасити борг у розмірі 13000 грн. (а.с. 5)

На підставі зазначеного, суд розраховує інфляційні втрати виходячи з суми боргу, яку просить стягнути позивач 13000 грн. і зобовязання по сплаті якого не припинено. Суд розраховує інфляційні втрати за періоди про які просить позивач: з 2008 по 2011 рік, а також з 2014 по 2015 рік. Такі періоди входять в загальний період прострочення виконання.

3% річних від простроченої суми позивач просить стягнути за період з 2008 по 2015 рік, при цьому суд так само виходить з суми боргу 13000 грн.

Підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, суд враховує, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції розраховується на підставі індексу інфляції за кожен місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур'єр». При застосуванні індексу інфляції, він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Таким чином, розраховуючи інфляційні втрати за 2008, 2009, 2010, 2011, 2014 та 2015 роки, суд розраховує такі беручи до уваги увесь рік прострочення. Індекс споживчих цін за 2008 рік - 122,3%, отже інфляційні втрати у 2008 році становили 2899 грн. (13000 х 22,3/100).

Індекс споживчих цін за 2009 рік - 112,3%, отже інфляційні втрати у 2009 році становили 1599 грн. (13000 х 12,3/100).

Індекс споживчих цін за 2010 рік - 109,1%, отже інфляційні втрати у 2010 році становили 1183 грн.

Індекс споживчих цін за 2011 рік - 104,6%, отже інфляційні втрати у 2011 році становили 598 грн.

Індекс споживчих цін за 2014 рік - 124,9%, отже інфляційні втрати у 2014 році становили 3237 грн.

Індекс споживчих цін за 2015 рік - 143,3%, отже інфляційні втрати у 2015 році становили 5629 грн.

В сумі, борг з урахуванням індексу інфляції у 2008-2011 та 2014-1015 роках становить 28145 грн.

3% річних від простроченої суми суд вираховує починаючи з 01.01.2008 року по 31.12.2015 року. 13000 х 3% / 365 х 2922 (кількість днів прострочення) = 3122,14 грн.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає за можливе частково задовольнити позов і стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики від 01.06.2007 року у розмірі 13000 грн., який з урахуванням індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми становить 31267,14 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Позивач просив стягнути з відповідача борг в сумі 49924,20 грн. Суд частково задовольняє позов і стягує з відповідача на користь позивача 31267,14 грн., що становить 62,62% від ціни позову. Отже з відповідача на користь позивача має бути стягнуто 345,21 грн., що становить 62,63 % від понесених ним судових витрат, а саме судового збору сплата якого підтверджена квитанцією від 26.01.2016 року (а.с. 1).

Керуючись ст. ст. 204, 215, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст. ст. 27, 31, 57, 60, 79, 88, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошового боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, борг за договором від 01.06.2007 року, з урахуванням індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми, що в сумі становить 31267,14 грн. (тридцять одна тисяча двісті шістдесят сім гривень чотирнадцять копійок).

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, частину понесеного ним судового збору у розмірі 345,21 грн. (триста сорок пять гривень двадцять одна копійка).

В задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Полтавської області, через Карлівський районний суд Полтавської області, протягом десяти днів з дня його проголошення або з дня отримання копії рішення.

Суддя Жмурко П.Я.