Ухвала ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 11 травня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоГвоздика П.О., суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М., Остапчука Д.О., Ситнік О.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Науменко Оксана Миколаївна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Котлярова Ольга Миколаївна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_11 - на рішення апеляційного суду Харківської області від 28 жовтня 2015 року, в с т а н о в и л а: У лютому 2014 року позивач звернулася до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що 10 квітня 2007 року її син - ОСОБА_8, перебуваючи у скрутномуматеріальному становищі, домовився про отримання грошей за договором позики з відповідачем ОСОБА_7, однак останній передавати кошти під розписку відмовився і запропонував укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, яка належала їй на праві власності. 10 квітня 2007 року на підставі виданої нею довіреності на ім'я ОСОБА_8 між ним та відповідачем ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири, зареєстрований приватним нотаріусом Науменко О.М., про що зроблено запис у державному реєстрі правочинів. 11 квітня 2007 року відповідач ОСОБА_7 склав розписку, в якій вказав, що позичив відповідачу ОСОБА_8 34 300 гривень та на забезпечення повернення цієї суми укладено з останнім договір купівлі-продажу спірної квартири. Про укладення договору купівлі-продажу вона дізналася лише у січні 2014 року. Крім того, зазначила, що, надаючи довіреність відповідачу ОСОБА_8, останній запевнив її, що це необхідно для вирішення нагальних питань (отримання пенсійного забезпечення, оформлення субсидій) без необхідності її безпосередньої присутності. Посилаючись на те, що вона є особою похилого віку і не мала наміру продавати належну їй квартиру за ціною, суттєво нижчою ринкової, вважає, що спірний договір укладений в результаті зловмисної домовленості, у зв'язку з чим просила суд визнати його недійсним на підставі ст. 232 ЦК України та стягнути з відповідачів на її користь моральну шкоду у розмірі 5 000 гривень. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2014 року позов задоволено. Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_8, який діяв від імені ОСОБА_6 та ОСОБА_7, укладений 10 квітня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Науменко О.М. - недійсним. Стягнуто з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 1 000 грн. Вирішено питання про стягнення судових витрат. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 28 жовтня 2015 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_11 - просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з достатності доказів на підтвердження вчинення спірного договору під впливом обману з боку відповідачів, оскільки позивач є особою похилого віку, ІНФОРМАЦІЯ_1, юридично необізнаною. Встановивши, що відповідачі при укладенні правочину навмисно не розголошували дійсних намірів щодо майна позивача, замовчували про обставини, які можуть перешкоджати як про укладення угоди, так і настанню правових наслідків такої угоди, дійшов висновку про визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу та стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з недоведеності належними та допустимими доказами вчинення спірного правочину відповідачами під впливом обману, тоді як позивач особисто уповноважила ОСОБА_8 на продаж належної на праві власності квартири за суму та на умовах на його розсуд, у зв'язку із чим дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Крім того, зазначив, що спірна квартира є об'єктом обтяження на підставі договору іпотеки від 03 липня 2007 року, укладеного між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_7 Проте з такими висновками апеляційного суду в повній мірі погодитись не можна. За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини. Вказаним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу на праві власності належала квартира АДРЕСА_1. 14 березня 2007 року приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Котлярова О.М. посвідчила довіреність за реєстровим № КПД-1190, згідно з якою позивач уповноважила відповідача ОСОБА_8 представляти її інтереси, в тому числі на продаж належній їй на праві власності квартири. З тексту довіреності видно, що позивач уповноважує ОСОБА_8 продати належну їй на праві приватної власності квартиру за суму та на умовах на його розсуд. Діючи на підставі довіреності, відповідач ОСОБА_8 10 квітня 2007 року уклав з відповідачем ОСОБА_7 договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Науменко О.М., зареєстрований в реєстрі за № 2017209. Квартира продана за ціною 32 825 гривень. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватись за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. За змістомст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ст. 215ЦК України вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним можуть бути заявлені як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Оскільки спірний договір купівлі-продажу стосується прав та інтересів позивача, остання відповідно до положень ст. ст. 15, 16, 215 ЦК України має право оспорювати його в судовому порядку. Як роз'яснено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст. ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Дійшовши висновку про відсутність доказів укладення спірного договору під впливом обману з боку відповідачів, апеляційний суд не звернув уваги на підстави позову, з яких позивач просила визнати договір купівлі-продажу недійсним, а саме вчинення правочину у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною (ст. 232 ЦК України). Так, для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Тобто для визнання недійсним правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості, необхідно встановити факт зловмисної домовленості представника з іншою особою (свідоме вчинення правочину всупереч інтересам довірителя), наявність збитків та причинний зв'язок між зловмисною домовленістю та завданими збитками. Вирішуючи спір, апеляційний суд викладене залишив поза увагою, в порушення вимог ст. 303 ЦПК України не перевірив межі доводів позивача, заявлених суді першої інстанції, не надав правової оцінки наявній вматеріалах справи розписці від 11 квітня 2007 року, за якоювідповідач ОСОБА_7 позичив відповідачу ОСОБА_8 34 300 гривень та на забезпечення повернення цієї суми між ними укладено договір купівлі-продажу спірної квартири (а. с. 14), та заяви відповідача ОСОБА_8 (а. с. 98-99) щодо обізнаності позивача про обставини укладення спірного договору та у зв'язку з цим не перевірив, чи наявна при укладенні спірного правочину домовленість представника однієї сторони з іншою і чи створює це несприятливі наслідки для довірителя. Крім того, апеляційний суд не врахував фактичних обставин, зокрема: вік позивача, його стан здоров'я; наявність спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором купівлі-продажу та продовження проживання позивача у квартирі після укладення договору з оплатою комунальних послуг. Поряд з цим апеляційний суд зазначив, що на час розгляду справи спірна квартира є предметом іпотеки за договором іпотеки від 03 липня 2007 року, укладеним між ОСОБА_7 та ЗАТ «ОТП Банк» на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № СNL - 700/606/2007, а тому вирішення спору без участі іпотекодержателя є порушенням вимог ст. ст. 27, 35 ЦПК України. Однак такий висновок суду є передчасним, оскільки права іпотекодержателя зберігаються на підставі ст. 23 Закону України «Про іпотеку», якщо в подальшому не буде встановлено протилежного. Разом з тим рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі з огляду на наступне. Так, встановивши, що відповідач ОСОБА_8, скориставшись довірою позивача, яка є особою похилого віку, відчужив на користь відповідача ОСОБА_7 квартиру, яка є її єдиним житлом, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскаржуваний договір купівлі-продажу укладено усупереч інтересам позивача, що суперечить засадам цивільного законодавства. Водночас, суд першої інстанції не звернув уваги на підстави позову та вирішив спір на підставі ст. 230 ЦК України, а також, обґрунтовуючи рішення в частині задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, залишив поза увагою, що норма ст. 1167 ЦК України регулює порядок відшкодування шкоди, що виникає із позадоговірних (деліктних) відносин. Отже, оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_11 - задовольнити частково. Заочне рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 28 жовтня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий П.О. Гвоздик Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Д.О. Остапчук О.М. Ситнік