Справа №591/3162/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Кривцова Г. В.
Номер провадження 22-ц/788/1570/16 Суддя-доповідач - Семеній Л. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Семеній Л. І.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Бойка В. Б.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_3 - адвоката Семиволоса Володимира Владиславовича та Сумської обласної державної адміністрації

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 серпня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Сумської обласної державної адміністрації, третя особа - голова Сумської обласної державної адміністрації Клочко Микола Олексійович,

про визнання незаконними розпоряджень про дисциплінарне стягнення, звільнення, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

24 червня 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що розпорядженням від 12 травня 2016 року на нього накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани за відсутність на роботі, а розпорядженням від 31 травня 2016 року звільнено з роботи за систематичне невиконання внутрішнього трудового розпорядку. Вважає вказані розпорядження незаконними та необґрунтованими, оскільки з огляду на характер виконуваної роботи не має визначеного і постійного робочого місця, а доповідна записка та акт складені з порушеннями. Крім того, вказує, що сварка з ліфтером не пов'язана з виконанням трудових обов'язків і трудову дисципліну він не порушував, а тому просить визнати незаконними та скасувати розпорядження про дисциплінарне стягнення та розпорядження про звільнення, поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу і стягнути з відповідача завдану моральну шкоду у розмірі 3000 грн.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17 серпня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано незаконним розпорядження голови Сумської ОДА № 121-к від 31 травня 2016 року про звільнення ОСОБА_3 з посади завідувача господарства сектору господарського забезпечення апарату Сумської ОДА за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку, згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_3 на роботі в Сумській ОДА на посаді завідувача господарства сектору господарського забезпечення апарату Сумської ОДА з 02 червня 2016 року.

Стягнуто з Сумської ОДА на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 6989,22 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з Сумської ОДА на користь державного бюджету судовий збір в сумі 551,20 грн.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання.

ОСОБА_3 з рішенням суду першої інстанції в частині незадоволених вимог не погодився і через свого представника оскаржив його в апеляційному порядку. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Зазначає, що відповідачем фактично визнано, що його робочим місцем є кабінет на першому поверсі, а не на другому. Крім того, характер його роботи свідчить про неможливість постійного перебування в кабінеті. Просить змінити рішення та повністю задовольнити позовні вимоги.

Відповідач також не погодився з рішенням суду та оскаржив його у повному обсязі. Вважає висновки суду про відсутність у діях позивача порушень трудової дисципліни безпідставними, оскільки хуліганські дії ОСОБА_3 відносно іншого працівника і є порушенням правил внутрішнього трудового розпорядку. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_3, його представника Семиволоса В.В., які підтримали свою скаргу з мотивів в ній наведених та заперечили проти задоволення скарги відповідача, представника відповідача ОСОБА_6, який просив задовольнити скаргу Сумської ОДА та відхилити скаргу позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_3 - Семиволоса В.В. підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга Сумської ОДА - відхиленню, а рішення суду - частковому скасуванню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, а також яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 214 ЦПК України).

Згідно з ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Зазначеним вимогам процесуального закону оскаржуване рішення відповідає не у повній мірі.

З матеріалів справи вбачається, що з 04 березня 2016 року ОСОБА_3 працював на посаді завідувача господарства сектору господарського забезпечення апарату Сумської ОДА (а.с. 4, 21).

Розпорядженням голови Сумської ОДА № 9-АГП від 12 травня 2016 року на позивача було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани за порушення трудової дисципліни, а саме: за відсутність на роботі без поважних причин 20 квітня 2016 року з 8 години до 11 години та з 14 години 30 хвилин до 15 години 20 хвилин без попередження безпосереднього керівника (а.с. 22).

Вказане розпорядження прийняте на підставі службових записок заступника керівника апарату Сумської ОДА ОСОБА_7 від 05 травня 2016 року та завідувача сектору господарського забезпечення апарату Сумської ОДА ОСОБА_8 від 20 квітня 2016 року, акту про відсутність на роботі від 20 квітня 2016 року, з урахуванням письмових пояснень ОСОБА_3 від 21 квітня 2016 року (а.с. 24, 25, 26, 27, 28).

Розпорядженням голови Сумської ОДА № 121-к від 31 травня 2016 року ОСОБА_3 звільнено 01 червня 2016 року з посади завідувача господарства сектору господарського забезпечення апарату Сумської ОДА за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку, згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП України (а.с.23).

Підставами для звільнення стало застосоване до позивача 12 травня 2016 року дисциплінарне стягнення у вигляді догани на підставі розпорядження № 9-АГП, а також службові записки керівника апарату ОСОБА_9 від 17 травня 2016 року, звернення ліфтера ОСОБА_10 від 26 травня 2016 року та письмові пояснення ОСОБА_3 від 25 травня 2016 року, з яких вбачається, що на ґрунті особистих неприязних відносин 12 травня 2016 року об 11 годині 50 хвилин в підвальному приміщенні Сумської ОДА позивач вчинив сварку та бійку із ОСОБА_11, під час якої їй завдано фізичного болю. (а.с. 32, 33, 34).

На підставі показань ОСОБА_10, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 місцевим судом встановлено, що позивачем 12 травня 2016 року дійсно було допущене правопорушення, яке не пов'язане з роботою та виконанням трудових обов'язків чи правил внутрішнього трудового розпорядку.

Частково задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що розпорядження від 12 травня 2016 року № 9-АГП про накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді догани за порушення трудової дисципліни прийняте з дотриманням норм трудового законодавства, оскільки обставини відсутності ОСОБА_3 20 квітня 2016 року на роботі без поважних причин знайшли своє підтвердження під час розгляду справи у суді.

Обґрунтовуючи законність звільнення позивача, суд дійшов висновку про те, що вчинене 12 травня 2016 року ОСОБА_3 відносно ОСОБА_10 правопорушення не свідчить про невиконання позивачем без поважних причин трудових обов'язків або правил внутрішнього трудового розпорядку, а тому дійшов висновку про відсутність законних підстав для звільнення ОСОБА_3 за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність ознак порушення ОСОБА_3 12 травня 2016 року під час сварки з працівником ОСОБА_10 трудової дисципліни, оскільки встановлені судом обставини сварки та заподіяння позивачем фізичного болю працівнику відповідача виходять за межі трудових правовідносин сторін у справі.

Відтак погоджується колегія суддів і з відсутністю законних підстав для звільнення позивача за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, тобто за систематичне невиконання позивачем без поважних причин трудових обов'язків або правил внутрішнього трудового розпорядку.

Проте з висновком місцевого суду в частині законності підстав накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани за відсутність позивача 20 квітня 2016 року на робочому місці колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У відповідності до положень статей 21 та 139 КЗпП України, працівник зобов'язаний виконувати роботу, визначену трудовим договором, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

З урахуванням положень ст. 147 КЗпП України звільнення за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП України підставами є заходом стягнення, що застосовується до працівника за порушення ним трудової дисципліни.

Працівник може бути звільнений з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, якщо після застосування до нього дисциплінарного стягнення, яке не втратило юридичної сили за давністю і не зняте достроково (ст. 151 КЗпП України), він знову вчинив проступок на роботі.

Таким чином, тільки правомірно накладені стягнення можуть ураховуватись і бути підставою для звільнення працівника за п. 3 ст. 40 КЗпП України, тому суд, вирішуючи спір, повинен надати оцінку законності накладених на працівника всіх дисциплінарних стягнень і з'ясувати систематичне невиконання яких саме трудових обов'язків позивачем передувало його звільненню.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині незаконності розпорядження про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани за відсутність без поважних причин на робочому місці, ОСОБА_3 вказував, що 20 квітня 2016 року жодних порушень трудової дисципліни не вчиняв, тобто був присутнім на робочому місці з 8 години до 11 години та з 14 години 30 хвилин до 15 години 20 хвилин.

Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Досліджуючи обставину перебування позивача на робочому місці 20 квітня 2016 року, місцевий суд у порушення зазначених вимог процесуального закону взяв до уваги показання свідків ОСОБА_8, ОСОБА_14 та ОСОБА_15, а не перевірив цю обставину належними і допустимими доказами, зокрема первинними обліковими документами зі статистики праці, які обліковуються у відповідному структурному підрозділі Сумської ОДА.

Так, з табелю виходу на роботу працівників сектору господарського забезпечення за квітень 2016 року вбачається, що 20 квітня 2016 року ОСОБА_3 відпрацював передбачену колективним договором кількість годин.

Зазначений табель не містить позначки «ПР» (прогулу) чи «НЗ» (неявки з нез'ясованих причин) саме 20 квітня 20016 року як це передбачено типовою формою № 5 первинної облікової документації підприємств, установ, організацій, яка затверджена наказом Державного комітету статистики України від 05 грудня 2008 року № 489, а відтак роботодавець здійснив відносно позивача облік робочого часу як за повний робочий день.

Крім того, у квітні 2016 року кількість робочих днів, відповідно до норми тривалості робочого часу на 2016 рік, становила 21, з яких 15 (з 01 квітня по 21 квітня включно) ОСОБА_3 відпрацював та за які, як вбачається з розрахункового листка за квітень 2016 року, йому нарахована заробітна плата у повному обсязі, а решту днів, з 22 квітня по 30 квітня, був тимчасово непрацездатним.

Інших належних та допустимих доказів, які б спростовували обставину перебування ОСОБА_3 на робочому місці протягом всього робочого часу, матеріали справи не містять і відповідачем суду не надані.

Крім того, заслуговують на увагу доводи заявника апеляційної скарги з приводу відсутності у нього постійного робочого місця з огляду на характер виконуваної ним роботи.

Таким чином, відповідачем не доведена відсутність позивача на робочому місці 20 квітня 2016 року у період з 08 години до 11 години та з 14 години 30 хвилин до 15 години 20 хвилин, а тому колегія суддів вважає, що дисциплінарне стягнення у вигляді догани накладене на позивача неправомірно, а розпорядження № 9-АГП від 12 травня 2016 року є незаконним.

З рішенням суду в частині необґрунтованості вимог про стягнення моральної шкоди колегія суддів також не погоджується.

Вірно встановивши факт порушення трудових прав позивача в частині незаконного звільнення та поновивши заявника на роботі, суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_3 не довів факту спричинення йому моральної шкоди.

Зазначений висновок суперечить положенням ст. 237-1 КЗпП України, якою передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за умов наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника, у разі виникнення у працівника моральних страждань, або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя, а також за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами.

Незаконне звільнення позивача стало наслідком вимушених змін в організації його життя, що спричинило певні моральні страждання, втрату нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Висновки місцевого суду щодо недоведеності позивачем факту спричинення моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки факт спричинення моральної шкоди встановлюється судом.

Враховуючи, що факт порушення відповідачем трудових прав працівника встановлений, а вказані порушення призвели до моральних страждань ОСОБА_3, його вимоги про відшкодування моральної шкоди також є обґрунтованими і підлягають частковому задоволенню. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає за необхідне розмір відшкодування моральної шкоди визначити в сумі 500 грн.

З визначеним місцевим судом розміром середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який стягнуто з відповідача та який обчислений судом на підставі ч. 2 ст. 235 КЗпП України та відповідно до Постанови КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року «Про порядок обчислення середньої заробітної плати», колегія суддів повністю погоджується.

З огляду на викладене, рішення суду в частині незадоволених вимог не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, оскільки зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що відповідно до п.п. 1, 4 ст. 309 ЦПК України є підставою для його часткового скасування та ухвалення нового рішення про задоволення цих вимог.

Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 88 ЦПК України розподіл судових витрат підлягає зміні.

Оскільки вимоги позивача задоволені частково, з Сумської ОДА в дохід держави слід стягнути 1190,59 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 97 грн. - за розгляд справи апеляційним судом.

Керуючись ст.303, п.3 ч.1 ст.307, п.п.1,4 ч.1 ст.309, ч.2 ст.314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - Семиволоса Володимира Владиславовича задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Сумської обласної державної адміністрації відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 серпня 2016 року в даній справі в частині незадоволених вимог скасувати та ухвалити нове рішення.

Визнати незаконним розпорядження голови Сумської обласної державної адміністрації № 9-АГП від 12 травня 2016 року про накладення на ОСОБА_3 дисциплінарного стягнення у вигляді догани.

Стягнути з Сумської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_3 500 грн. у рахунок компенсації завданої моральної шкоди.

Рішення в частині стягнення з Сумської обласної державної адміністрації в дохід держави судового збору змінити.

Стягнути з Сумської обласної державної адміністрації в дохід держави 1190 грн. 59 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, а не 551 грн. 20 коп., як зазначив суд першої інстанції.

Стягнути з Сумської обласної державної адміністрації на користь держави 97 грн. судового збору за розгляд справи в апеляційному суді.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді: