У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, у якому просила розірвати шлюб, який зареєстровано між нею та ОСОБА_4 18 лютого 2008 року Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено запис № 510 та стягнути з останнього на свою користь аліменти на утримання дітей у розмірі Ѕ частини з усіх видів доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку до досягнення ними повноліття.

На обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що вона та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18 липня 2008 року, від якого мають двох малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Посилаючись на те, що через відсутність взаєморозуміння та розходження поглядів сімейне життя між сторонами не склалося, тому просила розірвати шлюб та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їх неповнолітніх дітей.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2015 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, зареєстрований 18 липня 2008 року у Амур-Нижньодніпровському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 510.

Залишено без змін ОСОБА_3 прізвище після розірвання шлюбу.

Ухвалено стягувати з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі Ѕ частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 5 жовтня 2015 року і до досягнення ними повноліття.

Допущено негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 березня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині вимог ОСОБА_3 щодо розірвання шлюбу скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. У решті рішення районного суду залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні вимог щодо розірвання шлюбу, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та в цій частині залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, виходив із того, що сім'я розпалася остаточно і зберегти її неможливо, фактично шлюбно-сімейні відносини та ведення спільного домашнього господарства припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливо.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що судом першої інстанції не встановлені фактичні взаємовідносини сторін і причини позову, збереження шлюбу відповідає інтересам сторін та інтересам неповнолітніх дітей.

Проте погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна.

Судами установлено, що з 18 липня 2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі, який зареєстровано Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 510. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, які проживають з матір`ю і знаходяться на її утриманні.

Згідно із ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Положеннями чч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до вимог ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Під час розгляду справ про розірвання шлюбу суд за правилами ст. 112 СК України з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не доведено позовних вимог в частині розірвання шлюбу, не зазначено з якого часу припинені шлюбно-сімейні відносини та ведення спільного домашнього господарства тощо. ОСОБА_3 послалася на загальні фрази щодо неможливості збереження шлюбу та подальшого спільного життя подружжя.

Разом з тим, ОСОБА_3 зазначено, що з серпня 2015 року сторони не ведуть спільного господарства та окремо проживають, крім того, позивач намагається створити нову сім'ю.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову, виходячи із встановлених у справі обставин та керуючись нормами СК України, в частині розірвання шлюбу, оскільки між подружжям склалися неприязні стосунки, сторони не підтримують сімейних відносин, позивач категорично заперечує проти можливості відновлення подружніх стосунків.

Ураховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, покладення апеляційним судом в ухваленому ним рішенні обов'язку збереження сім'ї на одного з подружжя при наявності на це його категоричного заперечення не можна визнати законним та обґрунтованим і таким, що відповідає вимогам ст. ст. 24, 55, 56 СК України.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, є правильним.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 березня 2016 року скасувати, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик