Справа №474/260/16-ц
Провадження №2/474/116/16
РІШЕННЯ

Іменем України

06.06.16 року смт. Врадіївка

Врадіївський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Сокола Ф.Г.

за участю секретаря судового засідання Тодосьєвої А.С.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Врадіївського районного нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_4, відділ державної виконавчої служби Врадіївського районного управління юстиції Миколаївської області, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

встановив:

30.03.2016р. позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання виконавчого напису приватного нотаріусу Врадіївського районного нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_4, вчинений 04.03.2010 року, реєстровий номер 103, про примусове стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 739 183 (сімсот тридцять дев'ять тисяч сто вісімдесят три) грн. боргу таким, що не підлягає виконанню, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вказаний виконавчий напис вчинений з порушенням вимог законодавства.

Так, на думку позивача, виконавчий напис суперечить вимогам ст. 84, 88 та 89 Закону України Про нотаріат та глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України щодо повідомлення боржника про вчинення виконавчого напису, перевірки нотаріусом безспірності суми заборгованості та перевірки правильності розрахунку заборгованості, зазначення у виконавчому написі всіх необхідних реквізитів.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, та просили суд їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав та зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки приватним нотаріусом було вчинено виконавчий напис з дотриманням вимог чинного законодавства, та належним чином повідомлено позивач про його вчинення. Крім того, відповідач заявив про застосування строку позовної давності.

Третя особа приватний нотаріус Врадіївського районного нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_4 в судовому засіданні 31.05.2016р. заперечила проти позовних вимог. В судове засідання 06.06.2016р. не з'явилася, проте подала до суду заяву, в якій просить проводити розгляд справи без її участі.

Представник третьої особи - відділу державної виконавчої служби Врадіївського районного управління юстиції Миколаївської області в судовому засіданні 31.05.2016р. надала пояснення щодо відкритого виконавчого провадження по виконанню оспорюваного виконавчого напису. В судове засідання 06.06.2016р. не з'явилася, проте подала до суду заяву, в якій просить проводити розгляд справи без її участі.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

02.09.2009р. між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) було укладено договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Врадіївського районного нотаріального округу в Миколаївській області ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 1046, відповідно до п. 1 умов якого позичальник отримав від позикодавця грошові кошти в сумі 9 000 доларів США (дев'ять тисяч доларів США). Що є еквівалентом 76 320 (сімдесят шість тисяч триста двадцять) грн. згідно з офіційним курсом Національного банку України на день підписання цього договору: 100 доларів США = 848 грн. (вісімсот сорок вісім) грн., а позичальник зобов'язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів, та сплатити за кожен місяць 6% від суми позики.

Згідно п. 3 договору позики передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк до другого грудня дві тисячі дев'ятого року.

Відповідно до п. 4 договору позики вбачається, що повернення позики повинно бути здійснено в смт. Врадіївка Миколаївської області готівкою.

Пунктом 6 договору позики передбачено, якщо позичальник своєчасно не поверне позикодавцю суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 Цивільного Кодексу України, тобто несплачену у строк суму основного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а весь час прострочення, а також 20 % за кожен день прострочення.

Пунктом 7 договору передбачено, що при неповерненні суми позики своєчасно (тобто до 02.12.2009р.), позикодавець вправі буде пред'явити цей договір до стягнення в безспірному порядку і в строки, передбачені чинним законодавством України.

В зв'язку з порушенням позивачем взятих на себе зобов'язань по договору позики, відповідач звертався до нього з листами від 05.12.2009р. та 22.12.2009р. (які були отриманні позивачем наручно) з проханням повернути суму позики в розмірі 9 000 доларів США та сплатити нараховані відсотки в розмірі 1 620 доларів США.

На вказані листи відповідача позивач надав розписки від 05.12.2009р. та 22.12.2009р., в яких зобов'язувався повернути суму отриманої позики та нарахованих відсотків до 20.12.2009р. та 10.01.2010р., відповідно. Розписки містять зазначення дати їх складання та підписи позивача.

Крім того, відповідач звертався до позивача з листом від 15.01.2010р. (який був отриманий позивачем наручно), в якому просив повернути суму позики в розмір 9 000 доларів США, нараховані проценти в розмірі 1 620 доларів США. та 20 % за кожен день прострочення в розмірі 77 400 доларів США.

На вищевказаному листі наявний напис, згідно якого позивач зобов'язується повернути зазначені суми до 25.01.2010р., а також міститься дата вчинення цього напису - 15.01.2010р. та підпис позивача.

Також відповідач звертався до позивача з листом від 26.01.2010р. (який був отриманий позивачем наручно), в якому просив повернути суму позики в розмір 9 000 доларів США, нараховані проценти в розмірі 1 620 доларів США. та 20 % за кожен день прострочення в розмірі 77 400 доларів США.

На вищевказаному листі наявний напис, згідно якого позивач звернення отримав, а також міститься дата вчинення цього напису - 26.01.2010р. та підпис позивача.

04.03.2010р. приватним нотаріусом Врадіївського районного нотаріального округу в Миколаївській області ОСОБА_4 вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі № 103, про звернення стягнення з ОСОБА_1 в сумі 731 грн. 183 грн. на користь ОСОБА_3.

Згідно вказаного виконавчого напису з позивача на користь відповідача підлягає стягненню:

- сума позики в розмірі 9 000 доларів США, що в еквіваленті становить 72 180 грн. 00 коп., згідно офіційного курсу НБУ, 100 доларів США = 802 грн.;

- заборгованість по відсоткам в розмірі 16 200 доларів США, що в еквіваленті становить 12 992 грн. 40 коп.. згідно офіційного курсу НБУ, 100 доларів США = 802 грн.;

- сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 80 550 доларів США, що в еквіваленті становить 646 011 грн. 00 коп., згідно офіційного курсу НБУ, 100 доларів США = 802 грн.;

- плата за вчинення виконавчого напису - 8 000 грн. 00 коп.

За заявою відповідача відділом Державної виконавчої служби Врадіївського районного управління юстиції неодноразово відкривалося виконавче провадження з виконання виконавчого напису та здійснювались відповідні виконавчі дії, так зокрема 05.03.2010р. державним виконавцем ДВС Врадіївського РУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, а 29.01.2012р. було винесено постанову, про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України Про виконавче провадження, у зв'язку з відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення. В подальшому державним виконавцем ДВС Врадіївського РУЮ виносились постанови про відкриття виконавчого провадження 12.03.2013р., 07.11.2013р. та 10.07.2014р. Останній раз виконавче провадження було відкрито 03.04.2015р. за № 47120273, яке 08.09.2015р. приєднано до зведеного виконавчого провадження № 48674090.

Крім того, 22.10.2013р. відповідач звертався до Врадіївського РВ УМВС України в Миколаївській області із заявою про вчинення позивачем злочину, розгляд якою висновком від 23.10.2013р. припинено у зв'язку з тим, що в діях позивача відсутні ознаки складу злочину передбаченого КК України та ознаки адміністративного правопорушення передбаченого КУпАП.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; інші юридичні факти.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно з ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до п. 19 ст. 34 Закону України Про нотаріат, в редакції, яка діяла станом на вчинення оспорюваного виконавчого напису (далі Закон), виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси.

Згідно ст. 87 Закону, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою КМУ від 29 червня 1999p. № 1172 Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів встановлено, що для одержання виконавчого напису подаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди та документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 88 Закону, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Відповідно до ст. 89 Закону, у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім'я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис; найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до тягнення; розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано. Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса.

Крім того, вимоги щодо порядку вчинення виконавчого напису були прописані в Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004р. за № 20/5 (надалі Інструкція), яка діяла на момент вчинення оспорюваного виконавчого напису.

Так, п. 284 Інструкції визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи:

якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем;

за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України.

Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу.

Крім того, п. 286 Інструкції передбачено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

У відповідності до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Так, в своїх показаннях позивач наголосив на тому, що йому стало відомо про вчинення приватним нотаріусом виконавчого напису лише в березні 2010 року, коли він по пошті отримав постанову про відкриття виконавчого провадження по виконанню оспорюваного виконавчого напису. Крім того, позивач зазначив, що суму позики він отримував у гривнях, а не в доларах США, як це прописано у договорі позики, який він підписав оскільки той уже був підготовлений приватним нотаріусом та в нього не було іншого виходу. Також позивач зазначив, що надані відповідачем розписки не стосуються виконавчого напису.

Приватний нотаріус ОСОБА_4 дала суду показання, що вона вчиняла виконавчий напис згідно вимог чинного законодавства, при цьому зазначила, що відповідачем надано було всі необхідні документи, та позивач належним чином був повідомлений про вчинення виконавчого напису. Приватний нотаріус також пояснила, що не пам'ятає, які саме документи були надані відповідачем, проте зазначила, що вірність розрахунку суми, яка підлягала стягненню вона не перевіряла, а вписала в виконавчий напис те, що було зазначено відповідачем. Крім того, зазначила, що повідомляла позивача про вчинення виконавчого напису, проте не пам'ятає, яким чином вона це робила та чи був останній присутній під час вчинення нотаріальної дії.

З матеріалів справи, пояснень відповідача, позивача та приватного нотаріуса, які були допитані в судовому засіданні як свідки, судом неможливо достовірно встановити, які саме документи на підтвердження безспірності вимог відповідача були подані до приватного нотаріуса для вчинення виконавчого напису, та чи був позивач належним чином повідомлений про його вчинення, оскільки вказаними особами не надано до суду жодних належних та допустимих доказів щодо даного факту, а відповідно до акту № 3 про вилучення для знищення документів не внесених до Національного архівного фонду від 13.03.2014р., що був погоджений Протоколом засідання ЕК Головного управління юстиції у Миколаївській області від 12.03.2014р. № 3 (протокол від 26.12.2012р. № 4), матеріали справи про вчинення оспорюваного виконавчого напису були знищені.

Оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази суд виходить з того, що підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконання є не дотримання вимог чинного законодавства під час його вчинення, в зв'язку з чим зазначає наступне.

Щодо тверджень позивача про отримання суми позики у гривнях суд зазначає, що під час судового розгляду позивач та відповідач пояснювали, що окрім договору позики вони жодного іншого документу, на підтвердження факту передачі грошових коштів по вказаному договору, не складали, а в матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази на підтвердження слів позивача. Крім того, в матеріалах справи відсутні жодні відомості щодо встановлення нікчемності договору позики від 02.09.2009р. чи визнання його недійсним, в порядку визначеному чинним законодавством.

Надані відповідачем листи, з якими він звертався до позивача щодо сплати коштів по договору позики, та розписки написані останнім, суд не може взяти до уваги як докази, що підтверджують обізнаність позивача про вчинення виконавчого напису та суми заборгованості, в тому числі визначення її безспірності, для цілей вчинення виконавчого напису, оскільки суми зазначені в листі відрізняються від сум прописаних у виконавчому написі, а в листах та розписках не йде мова про вчинення певної нотаріальної дії.

Хоча судом не можливо достовірно встановити перелік документів, які надавалися приватному нотаріусу для вчинення оспорюваного виконавчого напису, як і їх зміст, однак з показань приватного нотаріуса та дослідженого в судовому засіданні виконавчого напису вбачається, що в порушення вимог п. 284 Інструкції, вона не перевіряла чи подані документи підтверджують безспірність заборгованості позивача перед відповідачем, як не перевіряла чи зроблені відповідачем розрахунки заборгованості які відповідають вимогам законодавства.

Так, згідно виконавчого напису з позивач на користь відповідача стягнено суму позики в розмірі 9 000 доларів США, що в еквіваленті становить 72 180 грн. 00 коп., згідно офіційного курсу НБУ, 100 доларів США = 802 грн.; заборгованість по відсоткам в розмірі 16 200 доларів США, що в еквіваленті становить 12 992 грн. 40 коп., згідно офіційного курсу НБУ, 100 доларів США = 802 грн.; суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 80 550 доларів США, що в еквіваленті становить 646 011 грн. 00 коп., згідно офіційного курсу НБУ, 100 доларів США = 802 грн., однак визначення розміру вказаних сум не відповідає вимогам чинного законодавства.

Згідно наданої відповідачем інформації (взятої з сайту tables.finanse.ua) щодо офіційного курсу НБУ долара США станом на 04.03.2010р. на день вчинення виконавчого напису становив 798,4 грн. за 100 доларів США, а не 802 грн. як вказано у виконавчому написі.

Крім того, не залежно від курсу долара США чи це 798,4 грн. чи - 802 грн., еквівалент нарахованих відсотків в сумі 16 200 доларів США не може становити 12 992 грн. 40 коп., оскільки в такому випадку курс долара США по відношенню до гривні мав би становити 80,2 грн. за 100 доларів США.

Щодо стягнення суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 80 550 доларів США, що в еквіваленті становить 646 011 грн. 00 коп. слід зазначити наступне.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, слід відмітити, що за змістом статті 1 Закону України від 03.07.1991р. № 1282-ХІІ Про індексацію грошових доходів населення, індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях (вказана позиція висвітлена в постанові Верховного Суду України № 6-771цс15 від 27.01.2016р.).

Слід також відмітити, що порядок та умови використання іноземної валюти в якості платіжного засобу на території України визначені Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993р. № 15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролю, який, в свою чергу, передбачає необхідність отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій в іноземній валюті, що не було враховано приватним нотаріусом під час вчинення виконавчого напису.

Крім того, виконавчий напис, в порушення приписів ст. 89 Закону та п. 287 Інструкції, не містить зазначення адреси стягувача, місце роботи боржника та строк, за який проводиться стягнення.

За таких обставин, оскільки оспорюваний виконавчий напис вчинено з порушенням норм чинного законодавства, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Однак, враховуючи те, що відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне.

02.06.2016р. відповідач подав до суду заяву, в якій вказує про пропуск позивачем строку загальної позовної давності передбачений ст. 257 ЦК України. В судовому засіданні відповідач підтримав дану заяву та просив застосувати строк позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Законом України Про нотаріат передбачено можливість оскаржити нотаріальні дії, відмову в оскарженні нотаріальних дій та нотаріальні акти.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України Про нотаріат, нотаріальними діями є посвідчення прав, а також фактів, що мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій, передбачених цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності, в тому числі і вчинення нотаріусами виконавчих написів.

Враховуючи приписи ст.ст. 15 та 16 ЦК України можливість оскарження нотаріальної дії щодо вчинення виконавчого напису реалізується шляхом подачі боржником позову до суду про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, при цьому така можливість обмежена загальним строком позовної давності, який визначається у ст. 257 ЦК України (вказана позиція також висвітлена в Узагальненні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. Про судову практику справ про оскарження нотаріальних дій або відмову у їх вчиненні).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З показань позивача вбачається, що йому стало відомо про вчинення виконавчого напису в березні 2010 року, при цьому він зазначив, що до моменту звернення з даним позовом до суду (30.03.2016р.) жодним чином не оскаржував оспорюваний виконавчий напис, а відтак враховуючи, що з моменту коли позивач дізнався про порушення свого права до моменту звернення до суду пройшло шість років, останнім пропущено строк позовної давності визначений у ст. 257 ЦК України.

Представник позивача в судовому засіданні зазначив, що строк позовної давності не пропущений, оскільки остання дія по виконанню виконавчого напису була вчинена 03.04.2015р. (відкриття виконавчого провадження). При цьому, ні позивач, ні його представник не просили поновити пропущений строк та не вказували на жодні поважні причини його пропуску.

Однак, суд зазначає, що твердження представника позивача не заслуговують на увагу з огляду на приписи ст.ст. 263, 264 ЦК України.

Так, ст. 263 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності зупиняється: якщо пред'явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); у разі відстрочення виконання зобов'язання (мораторій) на підставах, встановлених законом; у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини; якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан.

У разі виникнення обставин, встановлених частиною першою цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин.

Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.

Відповідно до ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Отже, з аналізу вказаних статей ЦК України вбачається, що відкриття виконавчого провадження чи вчинення інших дій в рамках виконавчого провадженню по виконанню виконавчого напису не є тими підставами, які зумовлюють зупинення чи перевивання перебігу позовної давності.

Судом також не встановлено факту погодження між сторонами, в порядку визначеному ст. 259 ЦК України, збільшення тривалості позовної давності чи наявності поважних причин пропуску строку позовної давності, які б давали суду можливість захистити порушене право, в порядку визначеному ч. 5 ст. 267 ЦК України.

Таким чином, враховуючи вищевикладене в сукупності, в зв'язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору понесені позивачем залишаються за ним.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 158, 208, 209, 213-215, 218 ЦПК України, суд -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Врадіївського районного нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_4, відділ державної виконавчої служби Врадіївського районного управління юстиції Миколаївської області, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Врадіївський районний суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ф.Г. Сокол