Дата документу 27.01.2016
Справа № 334/9254/15-ц
Провадження № 2/334/498/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого - судді Нікітенко Н.П., при секретарі Лапіні О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Відділ громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Ленінського РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області, про визнання особи такою, що втратив право користування житловим приміщенням

В С Т А Н О В И В :

Позивачі звернулись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в якому зазначили, що їм на праві власності належить квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Право власності на житло вони отримали на підставі договору купівлі-продажу, який було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстровано в реєстрі за № 10900, а також на підставі витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 45433465 від 09.10.2015 року.

Членом їх сімї ОСОБА_3 ніколи не був. Договору оренди квартири позивачі з відповідачем не укладали.

На теперішній час відповідач залишається зареєстрованою у квартирі, що перешкоджає їм вільно користуватися та розпоряджатися власністю, просять суд усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратив право користування житловим приміщенням.

В судовому засіданні позивачі підтримали позов в повному обсязі, не заперечували проти заочного розгляду справи.

Відповідач, відповідно до ч.5 ст.77 ЦПК України, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, але, в матеріалах справи не містяться будь-якої заяви від відповідача про причини неявки в судове засідання.

Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач надав суду заяву про визнання позовних вимог в повному обсязі.

Представник третьої особи до суду не з'явився, заперечень по суті позову не надав, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутності

Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У відповідності до ст. 224 ЦПК України, за згодою позивача, суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Вислухавши пояснення позивача, дослідивши заяву відповідача про визнання позовних вимог, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заявлений позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до вимог ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу, який було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстровано в реєстрі за № 10900, а також на підставі витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 45433465 від 09.10.2015 року, позивачі є власниками квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до довідки від 19.10.2015 року № 8 в спірній квартирі,окрім позивачів, зареєстрований відповідач ОСОБА_3 .

Відповідно до заяви відповідача ОСОБА_3, після продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2, він виїхав з неї разом із своїми особистими речами. Позовні вимоги про позбавлення його права користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 він визнає в повному обсязі.

На теперішній час, у звязку з реєстрацією відповідача у квартирі, у позивачів виникли проблеми з виконання обов`язків щодо сплати комунальних послуг, тому що нарахування проводяться у відповідності до кількості зареєстрованих за адресою осіб.

Згідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Отже, відповідач не є власником вказаної квартири, без жодних поважних причин не мешкає в ній, особисті речі відсутні, витрати на утримання квартири не несе, за комунальні послуги не сплачує. З вини відповідача позивачі вимушені сплачувати комунальні платежі за користування комунальних послуги з урахуванням всіх зареєстрованих осіб, що вимушує її нести додаткові фінансові витрати.

Проаналізувавши у сукупності надані докази в обґрунтування позовних вимог, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60,169, 212-215, 224-226, ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 317, 318, 321, 391, 405 ЦК України, суд,

В и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Відділ громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Ленінського РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області, про визнання особи такою, що втратив право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 127 в будинку № 60 по вулиці Товариській в м. Запоріжжі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Нікітенко Н. П.