Категорія 27Доповідач Оніщук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Оніщука В.В.

суддів: Нікушина В.П., Панасюка О.С.,

при секретарі: Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20.10.2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до АТ «ОСОБА_3 Аваль», базового відділення АТ «ОСОБА_3 Аваль», ОСОБА_4 про визнання договору поруки припиненим, -

в с т а н о в и л а :

В липні 2015 року позивач звернулась в суд з вказаним позовом, посилаючись на те, що 18.12.2007 року між ВАТ «ОСОБА_3 Аваль», правонаступником всіх прав та обовязків якого є Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_3 Аваль», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №014/035-43/50545, відповідно до умов якого банк зобовязався надати позичальнику кредит в сумі 30 000, 00 доларів США, строком користування по 19.12.2017 року, зі сплатою 14,0% річних за користування кредитними коштами. 18.12.2007 року між ВАТ «ОСОБА_3 Аваль» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки в забезпечення виконання кредитного договору №014/035-43/50545 від 18.12.2007 року. 26.01.2009 року між банком та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду №1 до вищеназваного кредитного договору, згідно якої строк користування кредиту був збільшений на 11 років, тобто до 19.12.2028 року. В позові зазначено, що внаслідок укладення додаткової угоди збільшився обсяг її відповідальності як поручителя за договором поруки, з нею додаткові угоди до договору поруки не укладалися, відтак вважає, що вона не надала згоди на збільшення обсягу відповідальності, до того ж у звязку із збільшенням строку користування кредитом (відстрочення виконання) збільшується період, протягом якого нараховуються проценти за користування кредитом.

02.07.2007 року між ВАТ «ОСОБА_3 Аваль», правонаступником всіх прав та обовязків якого є Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_3 Аваль», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №014/035/-43/50211, відповідно до умов якого банк зобовязався надати позичальнику кредит в сумі 23 345, 00 доларів США, строком користування по 01.07.2027 року, зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитними коштами. 03.07.2007 року між ВАТ «ОСОБА_3 Аваль», правонаступником всіх прав та обовязків якого є Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_3 Аваль» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки в забезпечення вищеназваного кредитного договору №014/035/-43/50211 від 02.07.2007 року. В позові зазначено, що станом на 11.03.2015 року до неї не надходило жодних вимог банку про виконання своїх обовязків як поручителя, а тому з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати припиненим договір поруки від 19.12.2007 року, укладений між ВАТ «ОСОБА_3 Аваль», правонаступником всіх прав та обовязків якого є Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_3 Аваль», та ОСОБА_2 та визнати припиненим договір поруки від 03.07.2007 року, укладений між ВАТ «ОСОБА_3 Аваль», правонаступником всіх прав та обовязків якого є Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_3 Аваль», та ОСОБА_2, а також стягнути з відповідачів на її користь судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.10.2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, при цьому зроблено посилання на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені в ній обставини.

Представник АТ «ОСОБА_3 Аваль» в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, вказавши на її безпідставність і законність та обґрунтованість рішення суду.

ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки не повідомив, а тому згідно вимог ч.2 ст. 305 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вимогами ст. 308 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з того, що банком не пропущено строк для предявлення вимоги до поручителя за укладеними кредитними договорами та договорами поруки, а також позивачем було надано згоду на зміну умов кредитного договору, відповідно до додаткової угоди №2 від 03.11.2009 року.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 18.12.2007 року між ВАТ «ОСОБА_3 Аваль», правонаступником всіх прав та обовязків якого є Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_3 Аваль», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №014/035-43/50545, відповідно до умов якого банк зобовязався надати позичальнику кредит в сумі 30 000, 00 доларів США, строком користування по 19.12.2017 року, зі сплатою 14,0% річних за користування кредитними коштами.

З метою забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором між ВАТ «ОСОБА_3 Аваль» та ОСОБА_2 укладено договір поруки 19.12.2007 року.

З матеріалів справи видно, що 26.01.2009 року між банком та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №014/035-43/50545 від 18.12.2007 року, згідно якої строк користування кредиту збільшений на 11 років, тобто до 19.12.2028 року.

Крім того, 02.07.2007 року між ВАТ «ОСОБА_3 Аваль», правонаступником всіх прав та обовязків якого є Публічне акціонерного товариство «ОСОБА_3 Аваль», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №014/035/-43/50211, відповідно до умов якого банк зобовязався надати позичальнику кредит в сумі 23 345, 00 доларів США, строком користування по 01.07.2027 року, зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитними коштами.

З метою забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором 03.07.2007 року між ВАТ «ОСОБА_3 Аваль», правонаступником всіх прав та обовязків якого є Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_3 Аваль», ОСОБА_2 було укладено договір поруки.

Відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Вимогами ст. 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Звернувшись в суд з позовом, ОСОБА_2 заявлено вимогу про визнання договорів поруки припиненими, мотивуючи вимогу тим, що внаслідок укладення додаткової угоди між банком та позичальником збільшився обсяг її відповідальності як поручителя за договором поруки, при цьому з нею не укладались додаткові угоди до договору поруки, а тому вона не давала згоду на збільшення обсягу відповідальності.

Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Вимогами ч.1,2 ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З матеріалів справи видно, що у звязку з невиконання зобовязань за кредитним договором, 30.03.2015 року АТ «ОСОБА_3 Аваль» на адресу ОСОБА_2 було направлено вимогу про виконання грошових зобовязань за договором поруки, згідно яких банк вимагав протягом 5 днів від дати отримання даної вимоги сплатити заборгованість за кредитним договором.

Крім того, відповідно до умов кредитного договору кредитор вправі в односторонньому порядку змінити дату остаточного погашення кредиту, при цьому банк скористався своїм правом на дострокове повернення кредиту та змінив строк виконання зобовязання, визначивши його граничний термін, зі спливом 5 днів від дати отримання вимоги.

У звязку з невиконання вимоги про дострокове виконання зобовязань, АТ «ОСОБА_3 Аваль» звернувся до Вінницького районного суду Вінницької області із позовними заявами до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитними договорами.

У правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 17.09.2014 року у справі №6-53цс14, визначено, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Умовами договору поруки від 19.12.2007 року передбачено, що даний договір діє до повного виконання боргових зобовязань за кредитним договором; відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобовязань в повному обсязі.

Умовами договору поруки від 03.07.2007 року визначено, що порука, зокрема припиняється, якщо кредитор в межах трирічного терміну з дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя (п. 4 ст. 559 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

Матеріалами справи встановлено та не заперечується сторонами, що останній платіж божником здійснено в грудні 2014 року, при цьому банк звернувся із судовою вимогою до боржника та поручителя про стягнення заборгованості в межах шестимісячного строку.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач є дружиною позичальника, при цьому остання була поінформована про укладення кредитного договору між її чоловіком та банком, про укладення додаткової угоди №1 до кредитного договору від 18.12.2007 року щодо збільшення строку користування кредитом, зокрема ознайомлена з умовами даної угоди, заперечень до її змісту не мала, що підтверджується її заявою від 26.01.2009 року, посвідченою нотаріусом (а.с. 53), а також надала письмову згоду на зміну умов кредитного договору, викладених в додатковій угоді №2 до кредитного договору від 18.12.2007 року та підтвердила, що її зобовязання до договором поруки від 19.12.2007 року зберігаються та забезпечують виконання зобовязань позичальника за вказаним кредитним договором, з урахуванням внесених змін.

На підставі наведеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо відсутності підстав для припинення поруки та відмови в задоволенні заявленого позову.

Викладені в апеляційній скарзі твердження про те, що строк виконання основного зобовязання за кредитним договором №014/035-43/50211 від 02.07.2007 року настав 16.09.2014 року, а вимога банку до поручителя датована 30.03.2014 року, тобто через 14 днів після спливу шестимісячного строку, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки з наданого розрахунку заборгованості видно, що фактичне погашення заборгованості за кредитом здійснювалось також і протягом жовтня грудня 2014 року, тобто строк виконання основного зобовязання, визначеного кредитним договором, не настав, а тому шестимісячний строк на предявлення вимоги до поручителя не закінчився, відтак порука не може вважатись припиненою.

Крім того, п. 4.1. договору поруки від 03.07.2007 року визначено, що порука припиняється, якщо кредитор в межах трирічного терміну з дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Щодо посилання позивача про те, що вона не надавала згоди на зміну умов кредитного договору №014/035-43/50545 від 18.12.2007 року відповідно до додаткової угоди №1 від 26.01.2009 року, а саме збільшення строку користування кредитом на 11 років, то останні є безпідставними, оскільки ОСОБА_2 у своїй заяві від 26.01.2009 року, посвідченій нотаріусом, вказала, що з умовами додаткової угоди №1 до кредитного договору №014/035-43/50545 від 18.12.2007 року, укладеної 26.01.2009 року між ОСОБА_4 та ВАТ «ОСОБА_3 Аваль» ознайомлена, заперечень до її змісту не має, а також зміст ст.ст. 60, 65 СК України нотаріусом їй розяснено (а.с. 53).

Крім того, слід зазначити, що умовами як кредитного договору, так і умовами договору поруки не передбачено укладення між банком та поручителем будь-яких додаткових угод, а всі додаткові угоди до кредитного договору є його невідємними частинами.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тобто ухвалене рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20.10.2016 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_5

Судді: /підпис/ ОСОБА_6

/підпис/ ОСОБА_7

Згідно з оригіналом: