Справа №642/441/16ц
Провадження №2/642/539 /16
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 травня 2016 р. Ленінський районний суд м. Харкова
головуючого Лазарєва А.В.,
секретаря Клименко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Ленінського районного суду м. Харкова справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Транстехсервіс «Автограунд»» про захист прав споживача та визнання договору лізингу нікчемним, стягнення коштів, -
В обґрунтування заявлених вимог у позовній заяві зазначено, що 26.11.2015 р. позивач уклав з відповідачем договір майнового лізингу №758027 з додатками, відповідно до якого відповідач зобов»язався придбати у свою власність та передати позивачу у користування автомобіль Skoda Octaviа A7 седан, а позивач періодично сплачувати за користування автомобілем лізингові платежі згідно графіку. Договір майнового лізингу передбачав право позивача отримати автомобіль у власність за умови повної сплати вартості автомобіля та інших витрат. Згідно договору автомобіль передається у користування позивача не пізніше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок відповідача фінансового платежу в розмірі 50% вартості предмета лізингу, комісії за організацію і оформлення даного договору в розмірі 10% вартості предмета лізингу та комісії за передачу автомобіля.
У вказаному договорі лізингу виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов»язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», положення ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.
Відповідачем не надано відомостей про наявність у нього ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, договір лізингу між позивачем і відповідачем не посвідчений нотаріально.
Наведені факти є підставами для визнання договору майнового лізингу несправедливим та недійсним в цілому з моменту укладання, з відновленням становища, яке існувало до порушення.
Позивач також зазначив, що відповідач спричинив йому моральну шкоду, яка полягає в: порушенні права власності - відповідач набув грошові кошти в сумі 50 000 гр. без належних правових підстав та не повертає позивачу сплачений авансовий платіж; порушенні інших цивільних прав як споживача; душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою щодо нього, внаслідок не реалізації очікувань на отримання автомобіля та неповернення авансового платежу та інших негативних явищ, заподіяних незаконними діями відповідача. Порушення прав позивача як споживача завдали позивачу моральних страждань та нервових переживань.
Внаслідок порушення його прав позивач був вимушений звертатися до суду для їх захисту. Судова тяганина викликає у позивача душевні переживання, порушує звичний ритм життя, позивач змушений докладати значних зусиль для захисту своїх прав, витрачати кошти на правову допомогу тощо, що спричиняє позивачу нервові переживання. Це підтверджує зв'язок між діями відповідача та моральної шкодою, яка позивачу заподіяна.
Правовідносини щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди мають похідний характер і пов'язані з встановленням факту порушення прав особи незаконними діями або бездіяльністю відповідача.
У цивільному праві України застосовується система генерального делікту, відповідно до якої всяке заподіяння шкоди передбачається протиправним і тягне обов'язок причинителя відшкодувати цю шкоду, якщо тільки він не доведе свою правомочність на її заподіяння. В даній справі позивачу спричинена моральна шкода, яка не може бути компенсована тільки констатацією факту порушення майнових прав.
Фактичний розмір заявленої до стягнення моральної шкоди може бути визначений за загально відомою методикою проф. Ерделевського О.М., яка рішенням про державну реєстрацію від 03.03.2010 року включена до Реєстру за реєстраційним кодом 14.1.04 «Методика встановлення заподіяння моральної шкоди та метод оцінки розміру компенсації спричинених страждань». Зазначена методика є базовою та є єдиною офіційною методикою в Україні для розрахунку моральної шкоди та схвалена Науково - методологічною радою з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції України. Дана методика ґрунтується на: а) презумпції моральної шкоди страждань, які повинна відчути «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина; б) визначення базисного рівня розміру компенсації за страждання, спричинені заподіянням тяжкої шкоди здоров'ю, що приймається в розмірі 720 мінімальних розмірів зарплати; в) розробленій шкалі співвідношень розмірів компенсації моральної шкоди на основі співвідношень максимальних санкцій Кримінального кодексу, що передбачають відповідальність за посягання на аналогічні права людини; г) розробленій формулі, за допомогою якої можна визначити розмір компенсації та яка враховує критерії, що повинен прийняти до уваги суд при вирішенні відповідного питання. Згідно зазначеною методикою фактичний розмір заявленої до стягнення моральної шкоди визначається за формулою:
D = d * fv * i * c * (1 - fs)*р,
де: D - розмір компенсації дійсної моральної шкоди;
d - розмір компенсації презюмованої моральної шкоди;
fv - ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, 0 < fv < 1;
і - коефіцієнт індивідуальних особливостей потерпілого (суб'єктивного стану), 0 < i < 2;
c - коефіцієнт урахування обставин, що заслуговують на увагу (об'єктивні фактори), 0 < с < 2;
fs - ступінь вини постраждалого, 0 < fs < 2;
р - коефіцієнт врахування майнового стану особи, яка спричинила моральну шкоду, 0,5 < р < 1.
Перша складова цієї формули презюмована моральна шкода визначається розрахунковим шляхом виходячи з діючого в Україні мінімального розміру заробітної плати, якій згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» визначений в листопаді 2015 р. в розмірі 1378 гр., тобто: 1378 грн. * 720 = 992160 гр..
Друга складова цієї формули ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди в разі утиску прав громадянина неправомірними діями згідно методики дорівнює 0,05.
У зв'язку з тим, що не існує та не може існувати точних критеріїв матеріального еквіваленту душевних переживань, порушення звичного ритму життя, нервових переживань суб'єктивний стан потерпілого оцінюю коефіцієнтом 1.
Коефіцієнт урахування обставин, що заслуговують на увагу дорівнює 1,0.
Представник позивача вважає, що вини позивача в порушені його прав та спричинення йому шкоди не має, тому ступінь вини постраждалого дорівнює 0.
Коефіцієнт врахування майнового стану особи, яка спричинила моральну шкоду дорівнює 1.
Таким чином 720*1378*0,05*1*1,0*(1,0-0)*1= 49 608 грн.
Тобто, виходячи із зазначеного розрахунку та із глибини, характеру та тривалості душевних страждань та нервових переживань, істотності недоотриманих благ, керуючись принципом розумності на справедливості розмір спричиненої моральної шкоди позивач оцінює в 49 608 гр..
Згідно зі ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод (в редакції Протоколу № 11), рішення Європейського суду є обов'язковими для держав-учасниць Конвенції. При цьому Україна офіційно визнала юрисдикцію Європейського суду з питань тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї. Отже, суду необхідно враховувати в своїй діяльності прецеденту практику Європейського суду з прав людини.
Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).
Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Розмір компенсації зазвичай становить 2000 - 5000 євро. Таким чином визначений розмір спричиненої позивачу моральної шкоди цілком відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Так рішенням від 27.07.2004 р. по справі "Ромашов проти України" Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви, Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлена письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення.
Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства і, зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України.
У цивільному праві України застосовується система генерального делікту, відповідно до якої всяке заподіяння шкоди передбачається протиправним і тягне обов'язок причинителя відшкодувати цю шкоду, якщо тільки він не доведе свою правомочність на її заподіяння. Тобто обов'язок доказування відсутності моральної шкоди в даній справі покладений на відповідача.
У судове засідання з»явився представник позивача.
Відповідач, будучи належним чином повідомлений, до суду не з»явився і від нього не надійшла заява про слухання справи за його відсутністю, а тому суд, керуючись ст.224 ЦПК України, вирішив розглянути справу за відсутністю відповідача та винести заочне рішення на підставі наявних у справі доказів з урахуванням того, що представник позивача проти такого порядку вирішення справи не заперечував.
Під час розгляду справи представник позивача заявлені вимоги підтримав і дав пояснення аналогічні позовній заяві.
Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.
26 листопада 2015 року позивач уклав з відповідачем договір майнового лізингу № 758027 з додатками, відповідно до якого ТОВ «Транстехсервіс» ( відповідач) зобов'язалось придбати у свою власність та передати позивачу у користування автомобіль Skoda Octavia A7 седан, а позивач зобов'язався періодично сплачувати за користування автомобілем лізингові платежі згідно графіку. Договір майнового лізингу передбачав право позивача отримати автомобіль у власність за умови повної сплати вартості автомобіля та інших витрат ( а. с. 8 - 18).
Згідно п. 5.1 вказаного договору предмет лізингу передається у користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця Авансового платежу та Комісії за передачу Предмета Лізингу.
У п.5.2 цього договору зазначено, що Лізингодавець має право сплачувати Авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання даного договору платежами, визначеними Лізингодавцем залежно від вартості Предмета Лізингу в Додатку №1 до даного договору, який є його невід»ємною частиною, та розрахований по формулі, визначеній в п.8.2.2. даного Договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю Лізингоодержувачем до сплати Вартості Фінансування.
Пунктом 8.2.1 договору визначено, що перший лізинговий платіж складається із: а. Комісійної винагороди Лізингодавця за організаційні заходи, пов»язані з підготовкою та укладанням цього договору( надалі - «Вартість Фінансування), яка розраховується як: Вартість Фінансування, яка визначена у Додатку №1 до даного Договору. б. Авансу ціни предмету Лізингу, який визначений у Додатку №1 до даного Договору. в. комісійної винагороди Лізингодавця за передачу Предмета Лізингу, як платіж, що покриває витрати Лізингодавця пов»язані з організацією передачі Предмета Лізингу на користь Лізингоотримувача, Розмір Комісійної винагороди Лізингодавця за передачу Предмета Лізингу, визначений в Додатку №1 до даного договору.
Згідно п.8.2.3 Другий лізинговий платіж складається з періодичних лізингових платежів. Кількість періодичних лізингових платжів відповідає кількості періодів лізингу, зазначених у Додатку №2 до цього Договору. Періодичний лізинговий платіж складається з: відшкодування частини вартості Предмету Лізингу; сплата відсоткової ставки за користування Предметом лізингу; сплата відсоткової ставки за користування Предметом Лізингу (вказаної в додатку №2 до Договору); сплата комісії за супроводження договору (розмір комісії вказано в додатку №2 до Договору)..
Відповідно до пп.. 11.1 - 11.6.:
В разі належного виконання протягом усього строку дії Договору зобов»язань щодо сплати всіх лізингових платежів та інших зобов'язань, визначених Договором, Лізингоодержувач має право набути у власність Предмет лізингу.
Лізингоодержувач під час дії цього договору, при обов'язковій умові сплати в повному обсязі заборгованості за лізинговими платежами за умовами даного Договору, сплати можливих штрафних санкцій та відшкодування збитків (що підтверджується підписанням сторонами акту звірки взаєморозрахунків) має право придбати у власність (викупити) Предмет Лізингу по його викупній (залишковій) вартості за окремо укладеним Договором купівлі-продажу.
Набуття у власність (викуп) Предмета Лізингу відбувається не раніше сплати Лізингоодержувачем всіх платежів, передбачених п.11.1 та 11.2 даного Договору., в повному обсязі та витрат, які зазнав чи міг зазнати Лізингодавець у в зв'язку з переходом права власності щодо Предмета Лізингу.
Вартість, за якою здійснюється придбання Лізингоодержувачем Предмета Лізингу на підставі Договору купівлі-продажу лише після закінчення строку дії даного Договору, дорівнює розміру викупної вартості Предмета Лізингу, визначеною в Додатку №2 до даного Договору та яка дорівнює 1,5% від початкової вартості Предмета Лізингу, вказаної в Додатку №2 до даного Договору. Строк сплати Лізингоодержувачем суми продажу Предмета Лізингу настає протягом 1 робочого дня з моменту укладання Сторонами Договору купівлі-продажу Предмета Лізингу, якщо інше не буде встановлено даним Договором.
Якщо в результаті порушення Лізингоодержувачем умов даного договору або чинного законодавства України Лізингоодержувач має прострочену заборгованість за Лізинговими платежами, не сплатив штрафні санкції або не відшкодував збитки (якщо вони були нараховані Лізингодавцем) або Предмет Лізингу вилучено у Лізингодавця ( чи триває процедура вилучення Предмету Лізингу або вирішується в судовому порядку будь-якій спір між Лізингодавцем та Лізингоодержувачем з приводу даного Договору), Лізингоодержувач втрачає право придбати у власність (викупити) Предмет Лізингу на умовах, передбачених цим Договором.
Перехід права власності на Предмет Лізінгу здійснюється на підставі та на умовах укладеного між Лізингодавцем та Лізингоодержувачем Договору купівлі-продажу Предмета Лізингу.
26 листопада 2015 року на виконання умов договору фінансового лізингу позивач сплатив відповідачу авансовий платіж в розмірі 50 000 гр. ( а. с.22).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу
Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання правочину недійсним судом не вимагається
Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.
Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.
Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).
Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.
Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можно дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно наступних ознак:
умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України);
умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін;
умови договору завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону).
Аналіз змісту спірного договору майнового лізингу від 26 листопада 2015 року, укладеного між позивачем та відповідачем дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (розділи 9, 12 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.
Згідно п. 3.6 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.
За змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.
Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 3.6 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст. 808 ЦК України.
Окрім того, згідно п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.
Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).
Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
Відповідачем не надано відомостей щодо наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.
Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.
Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Договір майнового лізингу від 26 листопада 2015 року, укладений між позивачем та відповідачем, нотаріально посвідчено не було.
Таким чином несправедливі умови спірного договору, відсутність у відповідача відповідної ліцензії для надання фінансових послуг та відсутність нотаріального посвідчення спірного договору являються підставами для визнання спірного договору лізингу несправедливим та недійсним.
Стосовно заявленої позивачем моральної шкоди судом встановлено наступне.
Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
У відповідності до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ч.4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов»язана з розміром цього відшкодування.
Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Під час розгляду справи судом було встановлено, що окремі положення договору лізингу являються несправедливими, договір не посвідчений нотаріально, на час розгляду справи відсутня ліцензія для здійснення відповідачем фінансових послуг, однак протиправні дії з боку відповідача, які являються підставами для стягнення моральної шкоди не встановлено. Належних доказів спричинення моральної шкоди суду не надано.
Виходячи з викладеного суд відмовляє у стягненні моральної шкоди з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст. ст. 88, 212 - 215, 224 - 226 ЦПК України, ст.ст. 8, 19, 21, 24, 41, 55, 64 Конституції України, ст.ст. 23 ч.2, 220 ч.1, 227 ч.1, 640 ч.3, 799, 806, 808, ЦК України, ст. 4, 5, 17, 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати договір майнового лізингу від 26.11.2005 р. №758027 несправедливим у цілому з моменту укладання. Відновити становище, яке існувало до порушення прав ОСОБА_1 як споживача до укладання договору майнового лізингу від 26.11.2015 р. №758027.
В іншій частині позову відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання ним копії судового рішення.
Позивач може оскаржити рішення в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Ленінський районний суд м. Харкова протягом 10 днів з дня його проголошення.
Суддя А.В. Лазарєв