УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоКолодійчука В.М.,
суддів: Висоцької В.С., Умнової О.В.,Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 про поділ спільного набутого майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1. Позивач просила суд, визнати за нею право власності на кімнату № 2 площею 17,2 кв. м. та кімнату № 3 площею 15,9 кв. м. в цій квартирі, а за ОСОБА_7 визнати право власності на кімнату № 1 площею 8,5 кв. м., кухню площею 5,5 кв. м., ванну кімнату площею 4,20 кв. м., вбиральню площею 0,9 кв. м., та коридор площею 4,9 кв. м.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що в період шлюбу між нею та відповідачем останній приватизував зазначену вище квартиру, про що видано свідоцтво про право власності на житло 29 червня 2011 року. Шлюб між сторонами було розірвано 18 грудня 2012 року і з того часу відповідач одноособово використовує квартиру, яка є спільною сумісною власністю, та набута за час шлюбу. За таких обставин, з посиланням на ч. 1 ст. 71 СК України, позивач просила суд поділити спірну квартиру в натурі, як об'єкта спільної сумісної власності подружжя, у обраний нею спосіб.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року скасовано та ухвалено у справі нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира АДРЕСА_1 має 3 кімнати і, станом на 24 жовтня 2010 року мала статус комунального житла.

З 03 квітня 1990 року у цій квартирі було зареєстровано відповідача ОСОБА_7 (наймач), який проживав у 2 кімнатах цієї квартири, житловою площею 25,7 кв. м. (кімната 1 - 8,5 кв. м. та кімната 2 - 17,2 кв. м.) (а. с. 10, 11).

10 грудня 2009 року між позивачем ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_7 було зареєстровано шлюб (а. с. 9).

ОСОБА_6 та її дочка ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, були зареєстровані у спірній квартирі 09 березня 2010 року.

У зв'язку з вивільненням 3-ої кімнати у спірній квартирі площею 15,9 кв. м. та для поліпшення житлових умов відповідача, розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації № 395 від 17 червня 2010 року (а. с. 11) таку кімнату було надано ОСОБА_7 на сім'ю з 3 осіб (ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8) та визначено, що на особовому рахунку ОСОБА_7 рахується уся спірна квартира № 32, житловою площею 41,6 кв. м.

На підставі розпорядження органу приватизації № 376 від 29 червня 2011 року спірна квартира № 32 в цілому була приватизована ОСОБА_7 та набула статусу приватної власності ОСОБА_7, про що Відділом (органом) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації було видано відповідне свідоцтво про право власності на житло від 29 червня 2011 року (а. с. 12).

18 грудня 2012 року шлюб між позивачем і відповідачем було розірвано (а. с. 13).

Ухвалюючи у справі судове рішення про відмову в позові про поділ спірної квартири між позивачем і відповідачем, районний суд виходив з того, що спірна квартира не підлягає поділові в рамках даного спору, оскільки не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, так як набута у власність ОСОБА_7 в порядку приватизації і належить особисто йому на праві приватної власності. Крім того, суд першої інстанції встановив, що позивачем не доведено підставності вимог та можливості виділення в натурі частини квартири кожній із сторін, що виключає можливість її поділу в натурі.

Апеляційний суд з такими висновками не погодився, встановив, що спірна квартира набута у власність одним з подружжя під час шлюбу і, керуючись ст. ст. 61, 63, 68 СКУкраїни, дійшов протилежних висновків, що така квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Такі висновки апеляційного суду ґрунтуються на тому, що Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, ст. 61 СК України доповнено ч. 5, якою передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Оскільки квартира АДРЕСА_1 була приватизована ОСОБА_7 29 червня 2011 року (а. с. 12), тобто за час перебування з позивачем у шлюбі, то така квартира є спільною сумісною власністю подружжя. За правилами ч. 1 ст. 70 СК України частки майна дружини та чоловіка є рівними, тобто по Ѕ частині. Як наслідок, апеляційним судом ухвалено у справі рішення про визнання за сторонами права власності по Ѕ частині цієї квартири.

Щодо висновків суду першої інстанції про недоведеність можливості поділу квартири в натурі, апеляційний суд визнав такі посилання суду обґрунтованими та такими, що не спростовуються наявними у матеріалах справи документами.

Повністю з такими висновками судів погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається, що при розгляді справи в суді першої інстанції ОСОБА_7 двічі заявлялося клопотання про зупинення розгляду даної справи до вирішення судом іншої справи між сторонами у справі про визнання шлюбу недійсним (а. с. 70-71, 92-93), з посиланням на те, що у разі задоволення Дніпровським районним судом м. Києва позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання недійсним укладеного між ними шлюбу, зникне необхідність розгляду даної справи про поділ набутого в шлюбі майна, оскільки спірна квартира набута у власність ОСОБА_7 не спільно з ОСОБА_6, а в порядку приватизації державного житлового фонду.

Матеріали справи не містять ухвали суду першої інстанції щодо розгляду повторно поданого клопотання ОСОБА_7 (а. с. 92-93), що свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 201 ЦПК України.

На аркуші справи 94 міститься копія ухвали апеляційного суду м. Києва від 04 лютого 2015 року про скасування ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 04 грудня 2014 року (якою позовну заяву ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання шлюбу недійсним залишено без розгляду), з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, що підтверджує наявність судового спору між сторонами у справі стосовно визнання недійсним шлюбу.

На факт існування між сторонами у справі невирішеного судового спору щодо визнання недійсним укладеного між ними шлюбу звертав увагу ОСОБА_7 і апеляційний суд (а. с. 143-145), однак, у порушення вимог ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд даним обставинам належної правової оцінки не надав, недоліків, допущених судом першої інстанції не виправив, та ухвалив у справі передчасне судове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_6 про поділ набутого в шлюбі майна.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства.

Необхідність у зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто, між двома справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв'язок, а факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиціальне значення для іншої справи.

У п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» судам роз'яснено, що, визначаючи наявність передбачених ст. 201 ЦПК України підстав, за яких провадження у справі підлягає обов'язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, як зазначено в п. 4 ч. 1 цієї статті - неможливість розгляду цивільної справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, застосовується в тому разі, коли в цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Однак, вирішуючи даний спір, суди першої та апеляційної інстанцій на зазначене уваги не звернули, незважаючи на те, що від наслідків розгляду справи за позовом про визнання шлюбу недійсним залежить прийняття рішення у справі, предметом позовних вимог якої є поділ набутого в шлюбі майна.

Порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права призвело до того, що характер правовідносин між сторонами у справі встановлено належним чином не було. Як наслідок, судами невірно застосовано норми матеріального права та допущено ухвалення у справі судових рішень, що не відповідають вимогам ст. ст. 213. 214 ЦПК України.

Окремо слід зазначити, що відповідач ОСОБА_7 заперечує фактичне існування між ним та ОСОБА_6 шлюбних відносин. Посилається на те, що шлюб мав фіктивний характер і було його укладено внаслідок обману та злочинних дій з боку колишнього довіреного ОСОБА_7 - ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_11 з метою проведення безперешкодної приватизації спірної квартири в цілому. Також, ОСОБА_7 посилається на те, що з боку вказаних вище осіб вчиняються погрози на його користь з метою привласнення належної йому житлової площі. З довідки Управління внутрішніх справ Дніпровського району м. Києва МВС України від 21 квітня 2015 року (а. с. 147) вбачається, що слідчим відділом Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві розслідується кримінальне провадження від 11 лютого 2015 року за фактом погрози вбивством та вимаганням у громадянина ОСОБА_7 зі сторони вказаних вище осіб за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, і слідство триває. Документи на підтвердження відповідних обставин додано заявником і до касаційної скарги.

Ці обставини мають значення для правильного вирішення спору та підлягають ретельному дослідженню судами при розгляді даної справи.

В силу ст. 338 ЦПК України, наведені вище обставини є підставою для скасування касаційним судом судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.М. Колодійчук
Судді:В.С. Висоцька О.В. Кафідова О.В. Умнова І.М. Фаловська