Справа № 132/289/15-ц Провадження № 22-ц/772/178/2016Головуючий в суді першої інстанції Попик Ю. П.
Категорія 57Доповідач Луценко В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого - Луценка В.В.,

суддів - Денишенко Т.О., Нікушина В.П.,

при секретарі - Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживача, визнання кредитного договору, договору поруки, договору іпотеки недійсними, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 24 листопада 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись в суд з позовом до ПАТ «ОТП Банк» про захист прав споживача, визнання кредитного договору, договору поруки, договору іпотеки недійсними.

Позивачі мотивували свої вимоги тим, що 22.02.2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») були укладені: кредитний договір №ML-B02/020/2008, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кредитні кошти в сумі 27478,45 швейцарських франків із строком повернення до 17.02.2037 року та з плаваючою процентною ставкою (фіксований відсоток 4,49% + FIDR); додатковий договір №ML-B02/020/2008/CHF до кредитного договору №ML-B02/020/2008.

Окрім того, 22.02.2008 року між ОСОБА_3 та ЗАТ «ОТП Банк» укладено договір поруки №SR-B02/020/2008 за умовами якого вона поручилась перед кредитором за належне виконання ОСОБА_2 взятих на себе кредитних зобов'язань.

25.03.2008 року в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №ML-B02/020/2008 між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк» було укладеного договір іпотеки №PML-B02/020/2008, згідно якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1.

В позові ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вказували на те, що Банк не надав позичальнику повної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, а кінцева сума процентів перевищує суму кредиту, під час виконання договору відповідач не проводив зарахування коштів на погашення кредиту в день сплати по ньому, здійснюючи зарахування коштів на дату, яка зазначена в графіку. Позивачі вважають умови кредитного договору несправедливими, а саме щодо плати за обслуговування кредиту та плати за його дострокове погашення, а тому просили визнати недійсними укладені з відповідачем кредитний договір, договір поруки та договір іпотеки.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 24 листопада 2015 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 та ОСОБА_3 оскаржують його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі зазначають, що рішення не відповідає нормам матеріального та вимогам процесуального права, а тому просили його скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, пояснення та заперечення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про те, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 22.02.2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») було укладено кредитний договір №ML-B02/020/2008 та додатковий договір до нього №ML-B02/020/2008/CHF. За умовами кредитного договору Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 27478,45 швейцарських франків із строком повернення до 17.02.2037 року та з плаваючою процентною ставкою (фіксований відсоток 4,49% + FIDR) для придбання нерухомого майна.

22.02.2008 року між ОСОБА_3 та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено договір поруки №SR-B02/020/2008, за умовами якого Поручитель зобов'язується відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_2 його боргових зобов'язань перед Кредитором.

25.03.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки №PML-B02/020/2008, за умовами якого останній передав цілий житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 90,2 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 у іпотеку, з метою забезпечення виконання умов кредитного договору.

В позовній заяві та апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили, у тому числі, визнати недійсним кредитний договір №ML-B02/020/2008, посилаючись на те, що Банк, окрім іншого, не надав Позичальнику повної інформації про умови кредитування, орієнтовану скупну вартість кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, проте судова колегія з даними доводами погодитись не може, у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч.1, 3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки кредитні кошти надавалися ОСОБА_2 на придбання квартири, тобто на споживчі цілі, на спірні правовідносини поширюється дія ЗУ «Про захист прав споживачів».

У рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Під час укладення кредитного договору сторонами було погоджено графік сплати коштів банку, в якому вказано порядок погашення коштів з визначенням щомісячних платежів та загальних сум платежів за строк дії договору, в тому числі платежів на погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, одноразової плати за розрахунково-касове обслуговування під час укладення договору, та сум страхування, вказано реальну процентну ставку та абсолютне подорожчання кредиту (т.1,а.с.69-81).

В подальшому 21.02.2011 року сторонами було погоджено новий графік погашення кредиту з вказівкою на вищевказані суми платежів, в тому числі вказано реальну процентну ставку та абсолютне подорожчання кредиту (т.1,а.с.57-68).

21.02.2012 року сторонами було погоджено новий графік погашення кредиту з вказівкою на суми платежів погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом та сум страхування, вказано реальну процентну ставку та абсолютне подорожчання кредиту (т.1,а.с.46-56).

Окрім того, в матеріалах справи наявна підписана ОСОБА_2 анкета-заявка фізичної особи на отримання іпотечного кредиту та умови кредитування по програмі «Житло в кредит», в яких, зокрема, описані наявні форми кредитування, схеми погашення кредиту, розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту, з відміткою про отримання ОСОБА_2 в письмовій формі та в повному об'ємі інформації передбаченої п.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

З наведеного вбачається, та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що в перед укладенням договору про надання споживчого кредиту ОСОБА_2 було в повному обсязі письмово повідомлено всі вимоги ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Згідно ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Водночас згідно ч.6 цієї статті, договір може бути визнаний недійсним у цілому лише у випадку, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору.

Пунктом 1.8. частини №2 кредитного договору встановлено умови дострокового виконання боргових зобов'язань за ініціативою позичальника. Зокрема п.1.8.2. встановлено, що в разі дострокового виконання позичальником частини боргових зобов'язань сторони виключно за вимогою позичальника та за умови сплати позичальником на користь банку комісії, розмір якої визначається тарифами, підписують графік платежів у новій редакції. Не підписання графіку платежів у новій редакції не звільняє позичальника від обов'язку належно виконувати боргові зобов'язання за цим договором.

Згідно правової позиції Верховного Суду України в справі №6-80цс12, несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Тобто такі умови не є підставою для визнання недійсним договору у цілому та вимог про визнання недійсними окремих положень договору позивачі не заявляли.

Згідно п.1.8.3 частини №2 кредитного договору, кошти на повне чи часткове дострокове погашення боргових зобов'язань списуються банком у межах залишку коштів на поточному рахунку позичальника на підставі письмового повідомлення (заяви) позичальника у порядку, передбаченому п.1.5. (з підпунктами) цього Договору в сумі та у дату, вказану в письмовому повідомленні (заяві) про здійснення такого дострокового погашення.

Про таке списання коштів позивач ОСОБА_2 звертався до відповідача, згідно копій поданих заяв (т.1,а.с.23-28), та їх відповідне договору списання відображено в виписці по особовому рахунку позичальника (т.1,а.с.220-225), тобто дії відповідача відповідають умовам кредитного договору, не є несправедливими та не порушують прав позичальника.

Згідно п.1.8.5. частини №2 кредитного договору, дострокове виконання боргових зобов'язань не звільняє позичальника від обов'язку здійснювати щомісячні платежі в строках, в порядку та в розмірі, що передбачені цим договором.

Відповідно до п.3.6 правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, яка затверджена Постановою НБУ №168 від 10.05.2007 року банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Сплата комісії за кредитне обслуговування згідно тарифів банку відповідає п.1.3.1.1. частини №2 кредитного договору, згідно якого умовою отримання позичальником кредиту є відкриття позичальником поточного рахунку в банку та сплати банку комісії у відповідності з діючими тарифами, та дана комісія передбачена графіком погашення коштів за договором від 22.02.2008 року, а отже не змінює грошових зобов'язань позичальника.

Згідно п.5 частини №1 кредитного договору, тарифами є типові тарифи на розрахунково-касове обслуговування фізичних осіб, а також щодо інших послуг банку, що є невід'ємною частиною договору про відкриття та обслуговування банківського рахунку, що укладається між банком та позичальником. Тобто з даними тарифами банку позичальник був обізнаний, оскільки уклав з банком відповідний договір про відкриття та обслуговування карткового рахунку для отримання та відповідного повернення коштів банку.

Квитанції про сплату комісії за прийом платежів згідно тарифів банку не вказують на їх сплату позивачем саме на виконання оспорюваного кредитного договору, а тому не можуть вказувати на порушення його прав за укладеним кредитним договором.

Квитанцій на придбання відповідної валюти, порядок придбання якої в касі банку встановлено Додатковим договором від 22.02.2008 року, п.1.11.2 з відповідними застереженнями, в яких позивач висловив свою обізнаність з обов'язковими платежами, передбаченими чинним законодавством.

Щодо комісії за надання дозволу на відстрочу оформлення державного акту на земельну ділянку, то її сплата позивачем взагалі не передбачена укладеним між сторонами кредитним договором, та позивач не був зобов'язаний здійснювати її виплату, тому сплата позивачем такої комісії не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним.

З наведеного вбачається, що підстави для визнання в цілому кредитного договору №ML-B02/020/2008 недійсним відсутні, а вимоги про визнання окремих положень кредитного договору недійсними позивачами не ставились, а оскільки відсутні підстави для визнання недійсним кредитного договору, відповідно відсутні підстави для визнання недійсними укладених на його забезпечення договорів поруки та іпотеки.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на обставинах та матеріалах справи, відповідає нормам матеріального та вимогам процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити, а рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 24 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набуває законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 20 днів.

Суддя-доповідач: _______ Луценко В.В.

Судді: _______ Денишенко Т.О.

_______ Нікушин В.П.