10.02.2016 Справа № 127/2050/15-ц
Провадження № 2/127/533/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючої судді Іщук Т.П.,

при секретарі Коваленко Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, який мотивував тим, що за період шлюбу за спільні кошти була придбана частина будівлі адміністративного корпусу на першому поверсі по вул.Тарногродського,40 в м.Вінниці та частина цього ж приміщення на другому та третьому поверхах, а також трикімнатна квартира АДРЕСА_1. При цьому вказував, що адміністративне приміщення він використовував у своїй підприємницькій діяльності, він зєднав усі три поверхи, зробив окремий вхід, на що витратив значні кошти. За таких обставин, уточнивши позовні вимоги, він просить поділити майно, виділивши йому частину адміністративної будівлі на першому поверсі по вул.Тарногродського, 40 (вул. Сергія Зозулінського, 40) в м.Вінниці, а іншу частину цього адміністративного корпусу та ? частину квартири, переобладнаної в нежитлове приміщення, залишити у власності ОСОБА_2

ОСОБА_2 звернулася із зустрічним позовом про поділ майна, вказуючи, що за час шлюбу ними було придбане майно: квартира АДРЕСА_2, а також автомобіль ВАЗ 2107, 1991 року випуску, та автомобіль ВАЗ 21150, 2001 року випуску, а тому вона просить визнати дане майно спільною сумісної власністю та поділити його, визнавши за кожним із сторін право власності на ? частку цієї квартири, відповідачу виділити автомобіль ВАЗ 2107, 1991 року випуску, та стягнути з відповідача ОСОБА_1 на її користь половину вартості автомобілів ВАЗ 2107, 1991 року випуску, та ВАЗ 21150, 2001 року випуску.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21 травня 2015 року позовні вимоги обєднанні в одне провадження.

В судовому засіданні представники сторін підтримали кожен свою заяву та заперечували щодо задоволення іншої заяви, надавши свої письмові заперечення.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до наступного.

Судом встановлено, що з 10 травня 1994 року сторони перебували у шлюбі. Рішенням Ленінського районного суду м.Вінниці від 08 вересня 2005 року, яке набрало законної сили 20 вересня 2005 року, шлюб між сторонами розірваний.

24 жовтня 2002 року між Колективним підприємством Вінницька автобаза «Укрбуд» та приватним підприємцем ОСОБА_2 укладений договір купівлі- продажу частини будівлі, відповідно до якого остання придбала частину будівлі адміністративного корпусу літера «А1», яка розміщена за адресою: м.Вінниця, вул.Тарногродського,40, яка складається з приміщень на першому поверсі: 1/2 приміщення 2-1 площею 1,25 кв.м, ? частини приміщення 2-2 площею 17,5 кв.м, ? частини приміщення 2-22 площею 1,2 кв.м. та приміщень з 2-3 по 2-20, загальною площею 252,95 кв.м., за 38 900,00 грн. Вартість сплачена приватним підприємцем, про що свідчить копія квитанції від 25 жовтня 2002 року №156 (а.с.142, 145, 146 т.1).

Рішенням третейського суду, утвореного для вирішення конкретного спору в складі юрисконсульта ОСОБА_3, від 30 вересня 2004 року позов приватного підприємця ОСОБА_2 до Колективного підприємства Вінницька автобаза «Укрбуд» задоволений повністю. Визнаний дійсним договір купівлі-продажу частини приміщень адміністративного корпусу, позначеного на плані під літерою «А», що складає 51/1000 частки загальною площею 539,8 кв.м., яка складається з: приміщень ІІ поверху: приміщення 4-25, приміщення з 4-26 по 4-33, ? приміщення 4-34, площею 3,5 кв.м, ? частини приміщення 4-1 площею 8,7 кв.м.; та приміщень ІІІ-поверху: з приміщення 6-29 по 6-32, 1/2 приміщення 6-33 площею 3,9 кв.м., 1/2 частини приміщень 6-1, площею 8,6 кв.м., які знаходяться за адресою: смт. Стрижавка Вінницького району Вінницької області, вул.Тарногродського, 40, укладений 12 серпня 2004 року між Колективним підприємством Вінницька автобаза «Укрбуд» та приватним підприємцем ОСОБА_2 та визнано за приватним підприємцем ОСОБА_2 за вказаним договором право власності на вказану частину приміщення адміністративного корпусу. Це рішення набрало чинності з моменту його оголошення, визнано остаточним, таким, що оскарженню не підлягає (а.с.143-144 т.1). Кошти за придбання цього приміщення перераховані 12 серпня 2004 року відповідно до платіжного доручення від 27 серпня 2004 року №27 в розмірі 35 104,00 грн. (а.с.147 т.1).

За договором оренди від 15 листопада 2004 року, укладеним між сторонами, як субєктами підприємницької діяльності, вказаним майном до 01 жовтня 2005 року користувався ОСОБА_1, як приватний підприємець.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 08 червня 2015 року, яке залишено без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 23 вересня 2015 року, у справі №902/20/15 за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_2Г до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном, позов задоволено та зобовязано фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні частиною будівлі адміністративного корпусу літера «А1», розміщеної за адресою: м.Вінниця, вул.Тарногродського, 40, та частиною приміщень адміністративного корпусу, позначеної на плані літерою «А» за адресою: с.Стрижавка, Вінницького району, Вінницької області по вул.Тарногродського, 40, шляхом звільнення даного обєкту нерухомого майна. Ухвалюючи вказане рішення, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_2, купуючи під час шлюбу нерухоме майно як фізична особа-підприємець для здійснення підприємницької діяльності, діяла виключно як власник цього майна та субєкт господарювання в процесі здійснення нею господарської діяльності. Тому майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту власність, а не як обєкт спільної сумісної власності подружжя (а.с. 221-225 т.1, а.с. 12-15 т.2).

30 квітня 2003 року відповідно до договору купівлі продажу квартири ОСОБА_2 та ОСОБА_4 була придбана в рівних частках квартира 24 в житловому будинку 51 по проспекту Юності в м.Вінниці за 29 тис.грн. Право власності зареєстроване КП ВООБТІ 21.05.2003 року за №622/50466 в реєстровій книзі №579 (а.с.149 т.1).

В даній квартирі проведена реконструкція та актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкту від 11.11.2006 року реконструйовану квартиру 24 в житловому будинку 51 по просп.Юності в магазин промислової групи товарів прийнято в експлуатацію. Акт зареєстрований інспекцією ДАБК УМіА Вінницької міської ради 11.12.2006 року за №222 та затверджено рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 11.12.2006 року за №3007 (а.с.196-197 т.1). Проведення реконструкції здійснено без участі ОСОБА_1, що не заперечується ним.

Відповідно до свідоцтва №37 про право власності на магазин промислових товарів від 02.02.2007 року обєкт в цілому по проспекту Юності, 51 в м. Вінниці належить ОСОБА_4 - ?, ОСОБА_2 - ? на праві приватної спільної власності (а.с.151 т.1).

22 червня 1999 року був придбаний автомобіль ВАЗ 2107, 1991 року випуску, № кузова ХТА 210700М0590904, державний номер знак 59824ВІ, а також 17 січня 2002 року автомобіль ВАЗ 21050, 2001 року випуску, № кузова ХТА 4854, який 15 травня 2004 року ОСОБА_1 знятий з обліку (а.с.65-66 т.1).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 11 серпня 1994 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, була придбана квартира АДРЕСА_3 (а.с.241-242 т.1).

Встановленим судом фактичним обставинам даної справи відповідають правовідносини, врегульовані нормами ЦК України в частині права спільної власності на майно, нормами КпШС та Сімейного кодексуУкраїни в частині регулювання питань права спільної сумісної власності подружжя, права подружжя на поділ такого майна та визначення його часток.

Керуючись нормами чинного законодавства України, враховучи розяснення, викладені в постановах Пленуму Верховного Суду України від18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд дійшов висновку, що в задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний позов підлягає частковому задовленню.

Судом встановлено, що 24 жовтня 2002 року та 30 вересня 2004 року ОСОБА_2 були придбані частини адміністративного корпусу по вул.Тарногродського,40 в м.Вінниці та по вул.Тарногродського, 40 в смт.Стрижавка Вінницького раойну Вінницької обласіт. Однак, як вбачається з наданих доказів, вказане мано було придбане стороною як фізичною особою - приватним підприємцем і за кошти, отримані від підприємницької дільяності.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у статті 22 КпШС України (зважаючи на час виникнення спірних правовідносин). Аналогічна норма міститься і в ст. 60 СК України.

За змістом цих норм майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Разом з тим, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи вказані норми та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Відповідні правові висновки, висловлені Верховним Судом України в цілому ряді справ, зокрема, в справі № 6-79цс13.

Господарський суд Вінницької області, ухвалюючи рішення у справі №902/20/15, яке залишене без змін постановою суду апеляціної інстанції, прийшов до висновку, що ОСОБА_2, купуючи під час шлюбу нерухоме майно як фізична особа-підприємець для здійснення підприємницької діяльності діяла виключно як власник цього майна та субєкт господарювання в процесі здійснення нею господарської діяльності. Тому майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту власність, а не як обєкт спільної сумісної власності подружжя.

Частиною другою статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За встановлених обставин, вимоги ОСОБА_6 в цій частині задовленню не підлягають, як і не підлягають задовленню вимоги щодо поділу магазина «Карманчик».

Як вбачається з позовної заяви позивач ОСОБА_6 не претендує на частку в магазині «Карманчик», а як спосіб поділу просить застосувати розподіл речей (без компенсації) та просить залишити частку у даному магазині у власності колишньої дружини. Наразі, як вбачається вказане відповідає фактичному стану речей. Частка у магазині по прос.Юності, 51 в м.Вінниці належить ОСОБА_2, що підтверджується матеріалами справи. При цьому, суд зважає, що в 2003 році була придбана саме квартира 24 по прос.Юності, 51 в м.Вінниці по ? частки ОСОБА_2Г та ОСОБА_4 Вказана квартира була реконструйована в магазин уже в 2006 році, тобто після розірвання шлюбу і відповідно змінила своє цільове призначення та утворився новий обєкт. При цьому ця зміна здіснювалася без участі позивача-відповідача ОСОБА_1 Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін.

Враховуючи викладене, суд не знаходить підстав для задоволення позову в цій частині.

Щодо зустрічних вимог ОСОБА_2, то суд відмічає, що дійсно в період шлюбу ОСОБА_1 за 40 млн. карбованців придбав квартиру АДРЕСА_4. Суд знаходить обгрунтованими його твердження щодо витрачання власних коштів в розмірі 30 млн. карбованців на її придбання. До такого висновку суд приходить з урахування вартості продажу його власної квартири в м.Енергодар Запорізської області та незначного проміжку часу між продажем та купівлею, створенням сімї в м.Вінниці. Заперечення відповідача-позивача ОСОБА_2 щодо цього суд не бере до уваги, оскільки доказів, які б спростували вказану обставину нею не надано. Разом з тим, доказів, що кошти в сумі 10 млн. крб., вкладених при купівлі спірної квартири, є особистою власністю ОСОБА_1, суду також не надані, а тому суд приходить до висновку, що ? частка у вказаній квартирі є спільною власністю подружжя (частка визначена з урахуванням вартості квартири та частки внесених коштів), а тому вона і підлягає поділу між подружжям.

Вказаний висновок суду узгоджується з Правовою позицію, висловленою Верховним Судом України 23 вересня 2015 року в справі №6-606цс15.

Згідно зі статтею 22 КпШС України, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Визначаючи правовий статус житла як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Статтями 69, 70 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що ? вказаної квартири слід поділити порівну в рівних частках, визнавши за кожним з них право власності на 1/2 частку цієї частки ( тобто по 1/8), відповідно частка ОСОБА_1 в цій квартирі з урахуванням його особистого внеску буде становити 7/8.

Щодо автомобіля ВАЗ 2107, 1991 року випуску, № кузова ХТА 210700М0590904, державний номер знак 59824ВІ, то як вбачається з наданих доказів вказаний атомобіль був придбаний сторонами в період шлюбу і за спільні кошти, що визнаєтсья сторонами. Відповідно і підлягатиме поділу як спільне майно. Суд не бере до уваги твердження позивача-відповідача ОСОБА_1 щодо відчуження вказаного автомобіля в період шлюбу, оскільки належних та допустимих доказів щодо цього суду не надано. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема витягу зі журналу карток, вказаний автомобіль обліковується за ОСОБА_6, а тому він підлягає поділу. Щодо способу поділу, то враховуючи згоду відповідача-позивача ОСОБА_2 на компенсацію, суд вважає за можливе залишити його у приватній власності ОСОБА_1, стягнувши на її користь ? його вартості, що становить 12 020 грн. При цьому, суд бере до уваги висновок спеціаліста, яким визначена його вартість, оскільки заперечуючи проти позову, позивач-відповідач не надав ніяких доказів на підтвердження своїх заперечень та не включив вказаний обєкт, заявляючи клопотання про проведення судової експертизи. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач відповідач ОСОБА_1 у порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України ухилився від доведення обставин, на які посилався. Відповідно до ч.ч. 3 і 4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд же сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи.

Щодо автомобіля ВАЗ 21050, 2001 року випуску, № кузова ХТА 4854, то як встановлено в судовому засіданні цей автомобіль знятий з обліку для реалізації 15 травня 2004 року. При цьому відповідач позивач ОСОБА_2 просить стягнути на свою користь половину вартості цього автомобіля. Разом з тим належних та допустимих доказів щодо того, що автомобіль був проданий саме за таку вартість, а також, що отримані кошти були використані не в інтересах сімї суду не надані. В той же час, суд зауважує, що кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а тому вимога в цій частині задоволенню не підлягає. При цьому її посиланння на те, що з травня 2004 року сторони вже не проживали в шлюбі, суд не бере до уваги, оскільки як вбачається конкретної дати припинення сімейних відносин судом не встановлено, а позивачка не довела тієї обставини, що кошти, виручені за проданий автомобіль не використані для спільних інтересів. При цьому суд також не може визнавати вказане майно спільної сумісною власністю під час розгляду цієї справи, оскільки майно було відсутнє на момент розірвання шлюбу.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, суд проводить розподіл судових витрат. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Відповідне розяснення викладене в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10. Зважаючи, що позивач-відповідач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, а зустрічний позов задоволений частково, на користь відповідача-позивача ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. 22 КпШС України, ст. ст. 60, 69, 71 СК України, ст. ст. 319, 325, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задовленні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати спільним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1: ? частку квартири АДРЕСА_5, загальною площею 36,5 кв.м. та автомобіль ВАЗ 2107, 1991 року випуску, № кузова ХТА 210700М0590904, державний номер знак 59824ВІ.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/8 частки квартири АДРЕСА_6.

Визнати за ОСОБА_1 право власності:

на 7/8 частки квартири АДРЕСА_6,

автомобіль ВАЗ 2107, 1991 року випуску, № кузова ХТА 210700М0590904, державний номер знак 59824ВІ.

Стягути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в сумі 12 020 грн. (дванадцять тисяч двадцять гривень) за частку в праві спільної сумісної власності на автомобіль ВАЗ 2107, 1991 року випуску, № кузова ХТА 210700М0590904, державний номер знак 59824ВІ.

В решті вимог - відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмір 1032,70 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції може бути подана протягом десяти днів з дня її проголошення.

Суддя: