Ухвала

іменем україни

08 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Реєстраційної служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції, третя особа - Управління земельних ресурсів та земельної реформи Хмельницької міської ради, про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на земельну ділянку та скасування свідоцтва про державну реєстрацію, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 10 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він отримав у власність у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, Ѕ частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель по АДРЕСА_1. Оскільки вказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 1026 кв. м, то, на думку позивача, йому належить і половина вказаної земельної ділянки, тобто площею 513 кв. м. Зазначив, що у 1988-1999 роках мати відповідача ОСОБА_6 без письмового дозволу ОСОБА_5 та без рішень міської ради про виділення земельної ділянки під спорудження будинку, без проектно-дозвільних документів на земельній ділянці замість літньої кухні поруч зі старим будинком самовільно збудувала житловий будинок, через що він позбавлений права повноцінно володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Дочка ОСОБА_6 - відповідач ОСОБА_4 - 29 листопада 2013 року отримала свідоцтво на право власності на земельну ділянку площею 0,0422 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та в подальшому отримала свідоцтво про державну реєстрацію та кадастровий номер земельної ділянки, якій присвоєно адресу: АДРЕСА_2. У зв'язку з цим позивач просив визнати незаконним та скасувати свідоцтво на право власності на нерухоме майно (земельну ділянку), скасувати її державну реєстрацію.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 грудня 2015 року позов задоволено.

Скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,422 га, видане на ім'я ОСОБА_4, державну реєстрацію від 29 листопада 2013 року та кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 10 березня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірна земельна ділянка не була вільною, оскільки не вилучалася у попереднього землекористувача ОСОБА_5, а отже, передана ОСОБА_4 із порушенням вимог ч. 5 ст. 116 ЗК України.

Однак з такими висновками обґрунтовано не погодився апеляційний суд виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 90 ЗК України (у редакції 1970 року, чинній на час набуття права власності на Ѕ частини житлового будинку спадкодавцем ОСОБА_5.) на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною; при переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить у користування всіх співвласників будівлі.

За положеннями ст. 91 цього ж Кодексу особи, яким належить будинок на праві спільної власності, користуються земельною ділянкою спільно. Порядок користування нею визначається співвласниками будинку залежно від розміру часток у спільній власності на будинок. Угода про порядок користування земельною ділянкою є обов'язковою і для особи, яка згодом придбає відповідну частку в спільній власності на цей будинок. Якщо згоди на користування спільною земельною ділянкою не досягнуто, спір вирішується в судовому порядку.

Відповідно до пункту 5 постанови Верховної Ради УРСР від 18 грудня 1990 року № 562-XII «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» (1990 року) громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав землеволодіння або землекористування.

Згідно з п. 7 розділу X «Перехідні положення» ЗК України 2001 року, а також роз'ясненнями, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки, одержані ними до 01 січня 2002 року у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством.

Питання спадкування права на земельну ділянку регулюється статтею 1225 ЦК України, вказана норма є спеціальною відносно ст. 377 ЦК України, 120 ЗК України і підлягає застосуванню до правовідносин щодо переходу права власності або права користування земельною ділянкою в разі переходу права власності на жилий будинок, інші будівлі чи споруди саме в порядку спадкування.

Згідно з ч. 2 ст. 1225 ЦК України право власності до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою на якій вони розміщені, а також право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший розмір не встановлений законом.

До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом (ч. 3 ст. 1225 ЦК).

Установлено, що позивач ОСОБА_3 08 жовтня 2013 року у порядку спадкування за заповітом набув право власності на Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1.

Спадкодавець ОСОБА_5 - його батько - придбав Ѕ частини вказаного житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за договором купівлі-продажу від 10 вересня 1986 року. За цим договором житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 1 026 кв. м.

Із 1987 року ОСОБА_6 - колишня дружина ОСОБА_5 - спільно зі своїм батьком ОСОБА_7 за згодою ОСОБА_5 на вказаній земельній ділянці по АДРЕСА_1 самочинно збудувала житловий будинок, що встановлено рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 18 вересня 2014 року (т. 1, а. с. 138-139).

Наказом управління архітектури та містобудування департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів Хмельницької міської ради від 07 липня 2012 року № 379 самочинно реконструйованій господарській споруді під житловий будинок присвоєно адресу: АДРЕСА_2, у зв'язку з наявністю іншого житлового будинку по АДРЕСА_1.

На підставі рішення Хмельницької міської ради від 12 грудня 2012 року № 35 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою рішенням міської ради від 30 жовтня 2013 року № 28 надано ОСОБА_4 у власність земельну ділянку площею 422 кв. м для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2

29 листопада 2013 року ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право власності на вказану земельну ділянку.

На підставі наявних у справі доказів суд правильно установив, що на час набуття 10 вересня 1986 року спадкодавцем ОСОБА_5 права власності на Ѕ частини житлового будинку по АДРЕСА_1 за будинком була закріплена земельна ділянка площею 1 026 кв. м.

Зокрема, це підтверджується матеріалами інвентарної справи, за якими рішенням Проскурівського міськвиконкому від 07 червня 1948 року № 19 первісному забудовнику ОСОБА_8 виділено земельну ділянку під будівництво та укладено договір на право забудови від 24 червня 1948 року, за яким йому відведено земельну ділянку під забудову площею 1 026 кв. м по АДРЕСА_3. Вказана земельна ділянка була забудована, а жилий будинок здано в експлуатацію. У подальшому цей будинок неодноразово відчужувався і за останнім договором купівлі-продажу житлового будинку від 10 вересня 1986 року власником Ѕ частини жилого будинку став ОСОБА_5

Власником іншої частини вказаного будинку є ОСОБА_9 згідно з договором купівлі-продажу від 14 вересня 1983 року. У подальшому ним на цій же земельній ділянці самочинно збудовано житловий будинок, на який визнано право власності рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 14 лютого 2005 року. Цим же рішенням суду встановлено, що ОСОБА_9 належить на праві власності земельна ділянка площею 513 кв. м, на якій здійснено самочинне будівництво.

Таким чином, спадкодавець ОСОБА_5 мав право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 площею 1 026 кв. м спільно з іншим співвласником будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 08 жовтня 2013 року, виданим на ім'я ОСОБА_3 на Ѕ частини житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі заповіту ОСОБА_5, посвідченого нотаріусом 09 червня 2010 року, у заповіті останнього не визначено розмір земельної ділянки, право користування якою переходить до спадкоємця ОСОБА_3

Із врахуванням положень ч. 3 ст. 1225 ЦК України правильним є висновок апеляційного суду, що до позивача як спадкоємця Ѕ частини житлового будинку перейшло право користування земельною ділянкою, яка необхідна для його обслуговування.

Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи від 16 листопада 2015 року № 273/015 площа земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування Ѕ частини житлового будинку по АДРЕСА_1, становить 72 кв. м і не накладається на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1, що належить на праві власності відповідачу.

Крім того, під час розгляду справи апеляційним судом згідно з ч. 2 ст. 147 ЦПК Україниексперт ОСОБА_10 надавав пояснення про те, що площа земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування Ѕ частини житлового будинку, визначалася виходячи з фактично встановленого порядку користування житловим будинком, закріпленого в свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 08 жовтня 2013 року та договорах купівлі-продажу часток в будинку (щодо попередніх власників), попри те, що частка позивача в будинку є ідеальною та не виділена в натурі, проте ця обставина не впливає на правильність висновку експертизи, оскільки саме ця частина будинку, якою фактично користується позивач відповідно до закріпленого порядку, прилягає до земельної ділянки відповідача.

Виходячи з вищевикладеного апеляційний суд обґрунтовано визнав помилковим висновок суду першої інстанції про те, що спірна земельна ділянка не була вільною, а тому передана відповідачу із порушенням ч. 5 ст. 116 ЗК України.

При цьому суд надав належну оцінку тій обставині, що позивач не оспорює рішення Хмельницької міської ради від 30 жовтня 2013 року № 28 про передачу у власність відповідачу земельної ділянки, на підставі якого остання отримала оспорюване свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Доводи позивача про те, що нібито на земельній ділянці відповідача знаходиться його господарська будівля (погріб), суд визнав такими, що спростовуються матеріалами інвентарної справи (схемою розташування будівель і споруд на земельній ділянці по АДРЕСА_1, актом поточних змін від 10 липня 1990 року), за якими сарай літ. «Б» та погріб літ. «В» знесено вже станом на липень 1990 року.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок апеляційного суду про відмову в задоволенні позову.

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків апеляційного суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалене у справі рішення апеляційного суду - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 10 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак