АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 29.06.2016 у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта-Банк» про визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просив суд визнати недійсним кредитний договір номер 1029/ФКВ-07 від 24.07.2007, укладений між позивачем та ТОВ «Український промисловий банк».

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 24.07.2007 між нею та ТОВ «Український промисловий банк» було укладено кредитний договір 1029/ФКВ-07. Відповідно до умов договору банк зобов'язався надати позивачеві кредитні кошти в сумі 135850,00 доларів США строком кредитування у 300 місяців з терміном повернення кредиту 19.07.2032 для придбання нерухомості. Відповідно до п.1.5 вказаного договору позивач зобов'язується сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 12,5% річних. Пунктом 2.5 кредитного договору передбачено, що кредит повертається лише у тій валюті, в якій він був наданий.

Після звернення позивача до юриста в серпні 2015 року їй стало відомо про порушення її прав, оскільки кредитний договір за своїм змістом не відповідає законодавству України. Так, позивач зазначала, що на день укладення кредитного договору іноземний курс валюти становив за 1 долар США 4,95 гривень, а на день подання позову до суду - 22,8633 гривень, отже існує істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним договором. Крім того, вказувала, що подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час є порушенням принципу справедливості та суперечить принципу добросовісності. Несправедливими є умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 29.06.2016 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта-Банк» про визнання кредитного договору недійсним - відмовлено.

Справа № 757/39930/15-ц
№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/11358/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Васильєва Н.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Не погодилась з вищезазначеним судовим рішенням позивач, її представником подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність і необґрунтованість рішення суду, як такого, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Представник позивача зазначає, що в порушення вимог п.п.в, г ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку, що для надання і одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, а також для використання іноземної валюти на території України як засобу платежу достатньо наявності у банківської установи тільки генеральної довіреності на здійснення валютних операцій, оскільки вважає, що для здійснення вказаних вище валютних операцій Банк мав одержати індивідуальну ліцензію.

В зв'язку з вищевикладеним позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

В судовому засіданні представник відповідача просив відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач та її представник в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутність відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24.07.2007 між ОСОБА_5 /післяшлюбне прізвище ОСОБА_1/ та ТОВ «Український промисловий банк» було укладено кредитний договір 1029/ФКВ-07.

Відповідно до п.1.1,1.2,1.3,1.4 вказаного договору Банк зобов'язався надати позивачу кредитні кошти в сумі 135850,00 доларів США строком кредитування у 300 місяців терміном повернення кредиту 19.07.2032 для придбання нерухомості. У відповідності до п.1.5 вказаного договору позивач зобов'язався сплачувати відсотки за користування кредитом в розмірі 12,5% річних. Пунктом 2.5 кредитного договору передбачено, що кредит повертається у тій валюті, у якій він був наданий.

30.06.2010 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу права вимоги за спірним кредитним договором, відповідно до якого відповідач став новим кредитором договору.

Позивач вважаючи, що вказаний кредитний договір суперечить Законам України та нормативно-правовим актам України, чим суттєво порушує її права просила суд визнати його недійсним.

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання кредитного договору недійсним, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для визнання вказаного кредитного договору недійсним, посилаючись на те, що договір був укладений з дотриманням вимог діючого законодавства у сфері валютного кредитування.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Частиною 3 ст. 533 ЦК України передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо відсутності на момент укладення кредитного договору у Банка індивідуальної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України на право надавати кредитні кошти позичальникам фізичним особам у іноземній валюті, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» ліцензування, в тому числі, банківської діяльності, професійної діяльності на ринку цінних паперів, діяльності з надання фінансових послуг, здійснюється згідно з законами, що регулюють відносини у цих сферах. Дана норма закону встановлює, що документом, який видається Національним Банком України у порядку та на умовах, визначених в цьому Законі, на підставі якої банк та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність, є банківська ліцензія.

У відповідності до ст. 5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», на здійснення валютних операцій Національний Банк України видає генеральні та індивідуальні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції, як: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

У відповідності до ст.ст. 192, 533, 1054 ЦК України, ст.ст. 32, 34 Закону України «Про національний банк України», ст.ст. 2,47,49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 1,3,5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» банк, який у встановленому порядку отримав банківську ліцензію НБУ та за умови отримання генеральної ліцензії /письмового дозволу/ НБУ на здійснення валютних операцій має достатні юридичні підстави та законне право на надання резидентам України кредитів, як в національній, так і в іноземній валюті та отримання процентів за користування кредитом у відповідній валюті зобов'язання. Тобто, банк має право на постійній основі здійснювати діяльність з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від НБУ банківської ліцензії на здійснення валютних операцій без отримання індивідуальної ліцензії.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанк» на момент укладення вказаного кредитного договору мало банківську ліцензію на право здійснення банківських операцій, у тому числі щодо розміщення залучених від свого імені коштів, на власних умовах та на власний ризик.

У відповідності до п.11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної із сторін кредитного договору.

Таким чином, надання банком кредиту в іноземній валюті та повернення позичальником такого кредиту здійснюється на підставі генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, виданої останньому НБУ та не потребує отримання банком або позичальником індивідуальної ліцензії на операцію з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті та операцію з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Отже, враховуючи наявність у ТОВ «Укрпромбанк» генеральної ліцензії та письмового дозволу НБУ, здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства та не є підставою для визнання недійсним договору про надання кредиту в іноземній валюті, при цьому наявності в уповноваженому банку індивідуальної ліцензії на здійснення разової валютної операції не є необхідним.

Посилання апелянта на підвищення валютного ризику, як на підставу істотної зміни обставин, які не могли передбачити сторони, та як наслідок визнання кредитного договору недійсним, колегія суддів до уваги не приймає оскільки відповідно до п.16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою навіть для розірвання кредитного договору на підставі ст. 652 ЦК України, а позивач в позові просить визнати недійсним кредитний договір з вказаних підстав, тому колегія суддів вважає вказані посилання безпідставними та необгрунтованими.

Доводи апеляційної скарги переважно зводяться до тлумачення представником позивача положень чинного законодавства, що регулює спірні відносини, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено у відповідності до норм матеріального та процесуального права, а тому підстав до його скасування з мотивів викладених у апеляційній скарзі не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 29.06.2016 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: