Категорія: 19 Доповідач: Антонюк К. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді - Антонюк К.І.,

суддів - Грушицького А.І., Овсієнка А.А.,

при секретарі - Кирилюку О.О.,

з участю: представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 лютого 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся в суд із вказаним позовом, покликався на те, що між ним та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 було укладено договір індивідуального замовлення. Предметом даного договору було придбання позивачем у відповідача метало пластикових вікон, загальною вартістю 12 389, 00 грн. Вказує що на той час у нього не було усієї суми коштів для повної оплати за товар, в зв'язку з чим він уклав із ТзОВ «ОТП Кредит» та ПАТ «ОТП Банк» договір про надання споживчого кредиту № від 30.06.2012 року. В подальшому, банком на рахунок відповідача були перераховані кошти в сумі 4523, 81 грн., однак вказане замовлення не було виконане.

Зазначає, що на його звернення відповідачем була надана відповідь про визнання ним боргу в сумі 4750 грн. та неможливість виконати замовлення, оскільки податковою міліцією у нього вилучено оригінали договорів зі споживачами, коп'ютерну техніку та товар.

Оскільки, на день звернення до суду відповідач умови договору не виконав, в зв'язку з чим просить стягнути з останнього на його користь сплачені ним кошти в сумі 4750, 00 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 лютого 2016 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвали нове рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що 30.06.2012 року між ОСОБА_2 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 був укладений договір індивідуального замовлення, предметом якого було придбання у відповідача пластикових вікон вартістю 12 389 грн. На виконання цього договору позивачем здійснена попередня оплата товару в розмірі 4 750 грн.

Ці обставини підтверджуються договором про надання споживчого кредиту, укладеного між кредитором ТзОВ «ОТП Кредит», банком ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 від 30.06.2012 року, специфікацією до кредитного договору від 30.06.2012 року (а.с. 4-8).

Відповідно до вказаного договору та специфікації кредитор надав позивачу споживчий кредит на придбання товару у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, що реалізовує товари в рамках програми споживчого кредиту, в сумі 4 750 грн., яка перерахована на поточний рахунок підприємця.

Розпискою від 24.04.2013 року ОСОБА_3 визнав про отримання ним коштів від позивача в сумі 4 750 грн. для виконання замовлення та зобов'язувався повернути ці кошти до 25.05.2013 року у зв'язку з невиконанням зобов'язання (а.с. 11).

Також в листі до позивача ОСОБА_3 повідомив про розірвання договору між ними у зв'язку з неможливістю виконати замовлення (а.с. 10).

Отже, дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що договір індивідуального замовлення, який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як фізичною особою-підприємцем, розірвано в односторонньому порядку за ініціативою відповідача, який не виконав замовлення та не повернув позивачу сплачені ним кошти в рахунок попередньої оплати в розмірі 4 750 грн.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції виходив з того, що позов заявлено до неналежного відповідача фізичної особи ОСОБА_3, тоді як належним відповідачем є фізична особа-підприємець. Також суд вважав, що позивачем невірно обрано спосіб захисту, так як спір виник не із договору позики, а у зв'язку з невиконанням зобов'язання про надання послуг.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, спір між сторонами виник щодо неповернення відповідачем попередньої оплати за договором, який не був виконаний продавцем.

Відповідно до ч.1 ст.662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором.

Статтею 693 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

У зв'язку з тим, що позивач не отримав товар у зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань, тому він вправі вимагати повернення йому суми попередньої оплати.

Розписка ОСОБА_3 від 24.04.2013 року підтверджує невиконання відповідачем зобов'язань за договором від 30.06.2012 року та визнання ним боргу в розмірі 4 750 грн.

Отже, відповідно до встановлених в судовому засіданні обставин та норм матеріального права позов ОСОБА_2 про стягнення з відповідача ОСОБА_3 боргу в сумі 4 750 грн підлягає до задоволення.

Покликання позивача в позовній заяві на норму закону, яка на думку суду не підлягає до застосування не є підставою для відмови в позові, оскільки відповідно до ст.214 ЦПК України, яку правову норму слід застосувати вирішує суд.

Помилковим є висновок суду, що оскільки позов не заявлено до фізичної особи-підприємця, тому відсутні підстави для задоволення позову у даній справі.

Ухвалюючи рішення у справі, суд не виконав припис ч.4 ст.10 ЦПК України, яка зобов'язує суд сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджувати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, та не роз'яснив позивачу в судовому засіданні його право заявити позов до відповідача як до фізичної особи-підприємця.

Законодавство України розмежовує поняття юридичної особи та фізичної особи-підприємця виходячи з їх різного правового статусу.

Правове становище громадянина як суб'єкта господарювання вказано в ст.128 ГК України.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що громадянин-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями усім своїм майном, на яке відповідно до закону може бути звернено стягнення.

Відповідно до ст.50 ЦК України право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Виходячи зі змісту вказаних норм, реєстрація фізичної особи-підприємця надає її додаткове право бути учасником господарських відносин, однак її статус як фізичної особи не зазнає змін, а тому колегія суддів приходить до висновку, що звернення з позовом до фізичної особи не є піставою у данному спорі для відмови в позові.

У зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права рішення суду першої інстанції про відмову в позові слід скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Суд покладає на відповідача судові витрати у справі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 лютого 2016 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачені кошти в розмірі 4 750 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в розмірі 487,20 грн. та судові витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача в розмірі 420 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: