У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Собіна І.М., Максимчук З.М.

секретар судового засідання: Мельник С.Ю.

за участі: позивача і представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 31 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Житлово-комунального підприємства "Західне" про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду від 31 березня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні зазначеного позову до Житлово-комунального підприємства "Західне" (далі - ЖКП "Західне" або підприємство).

У поданій на рішення апеляційній скарзі позивач покликався на його незаконність та необґрунтованість, що полягає у невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенні норм процесуального та матеріального права.

На її обґрунтування зазначав про неврахування судом того, що заява про звільнення ним подана 24 листопада 2015 року о 17 год. 30 хв., тобто коли закінчився робочий день бухгалтерів та відповідального працівника за ведення кадрів. Ця обставина підтверджується актом від 25 листопада 2015 року, що підписаний ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та узгоджується з поясненнями ОСОБА_4 Судовим рішенням встановлено факт отримання ним трудової книжки та коштів 26 листопада 2016 року, що фактично вказує про наявність дії трудового договору з відповідачем по той час. Вважав порушеним своє право найманого працівника працювати протягом двох тижнів відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України. Дата його звільнення згідно з наказом є 24 листопада 2015 року, а розрахунок та видача трудової книжки проведено 26 листопада 2015 року, що повинно було бути підставою для застосування судом ст. 47 та п.5 ст. 235 КЗпП України.

За його переконаннями, роботодавцем не було повідомлено працівника про режим роботи, трудове місце, розмір оплати праці, що повинно було виконане в письмовій формі, чим не додержано вимог ст. 29 КЗпП України. В засіданні суду представник відповідача і свідок ОСОБА_4 підтвердили вільний графік його роботи та відсутність у нього визначеного трудового режиму.

Вважав, що судом не застосовано положень ст.ст. 59, 60 ЦПК України щодо належності, допустимості та оцінки доказів, а також безпідставно взято до уваги табелі обліку праці, оскільки їх фальшування доведено наявністю в справі двох різних форм за листопад 2015 року. При цьому не враховано посадові інструкції, інструктажі, місце праці, робочий час, що визначено нормами ст.29 КЗпП України.

Крім того, він був присутній на підприємстві в день його звільнення, що стверджено показаннями свідків, однак розрахунок за всіма виплатами з ним усупереч ст. 116 КЗпП України не проведено.

З цих підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Відмовляючи позивачу у задоволенні вимог, суд першої інстанції правильно виходив із того, що звільнення ОСОБА_1 проведено з додержанням вимог трудового законодавства, а тому підстав для його поновлення на роботі, виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено не було.

З матеріалів справи вбачається, що 2 листопада 2015 року ЖКП "Західне" видано наказ №141-15, яким ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду юриста на 0, 5 ставки з 3 листопада 2015 року з оплатою згідно зі штатним розписом (а. с. 32, т. 1).

24 листопада 2015 року його звільнено із займаної посади юриста за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з виплатою працівникові компенсації за невикористану щорічну відпустку за робочий рік з 03.11.2015 року по 24.11.2015 року, тобто за 1 календарний день, про що свідчить наказ роботодавця №157-к від того ж числа (а.с. 9, т. 1).

Вважаючи, що звільнення відбулося з порушенням вимог закону - не додержано роботодавцем двохтижневого строку перед звільненням, 2 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ЖКП "Західне" (з подальшими уточненими вимогами) про визнання незаконним і скасування наказу №157-к від 24.11.2015 року, поновлення його на попередньому місці роботи, зобов'язавши відповідача сплатити на користь позивача заробітну плату за роботу протягом 25 і 26 листопада 2015 року, що нарахована як компенсація за відпустку.

14 грудня 2015 року ОСОБА_1 подав до суду ще один позов, де вимагав зобов'язати підприємство виплатити йому середній заробіток за затримку при звільненні з роботи за час з 24 листопада по 14 грудня 2015 року.

22 січня 2016 року зазначені позови судом об'єднані в одне провадження.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 пояснив, що робота юриста з оплатою праці у 0, 5 ставки, де він бажає поновитися в судовому порядку, його не влаштовувала з самого початку виникнення між сторонами трудових відносин. Роботодавцем ставилися до нього вимоги, не обумовлені трудовим договором, а також ним було порушено положення ст. 29 КЗпП України щодо обов'язку проінструктурувати працівника і визначити йому робоче місце. Однак при звільненні за власним бажанням він ґрунтувався не на правилах ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а на вимогах ч. 1 цієї статті, яка передбачає дотримання власником або уповноваженим ним органом обов'язкового двотижневого строку перед звільненням, коли при цьому відсутні поважні причини для припинення трудових відносин в інший строк.

Між тим, представник відповідача погодився, що з моменту укладення трудового договору ОСОБА_1 висловлював своє невдоволення з приводу роботи, умов і оплати праці. Неодноразово вказував, що знайде іншу, більш гідну і високооплачувану роботу. Незадовго до написання заяви про звільнення в черговий раз висловився, що має намір працевлаштуватися в іншому місці.

Тому зрозумівши, що позивач наполягав на звільненні за власним бажанням у той самий день, коли подав відповідну заяву, в зв'язку з наявністю поважних причин - працевлаштуванням в іншому місці, ЖКП "Західне" задовольнило його вимогу та розірвало трудові відносини між сторонами за ст. 38 КЗпП України.

Цих обставин ОСОБА_1 спростовано не було.

Згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи, є відповідно до ст. 5 (1) КЗпП України одними із гарантій забезпечення права громадян на працю.

Проте судом обґрунтовано встановлено, що оспорюваним звільненням з роботи суб'єктивні права ОСОБА_1 на працю роботодавцем порушено не було.

Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то в зв'язку з відсутністю підстав для задоволення первинних вимог - про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення та про поновлення на роботі не вбачається мотивів і для задоволення решти позову, вимога якого є похідною.

Правильно залишено судом без задоволення і вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Так, згідно з ч. 1 ст. 116, ст. 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Сторонами не заперечується те, що заяву про звільнення ОСОБА_1 подано в кінці робочого дня 24 листопада 2015 року і тоді ж роботодавцем видано наказ про його звільнення. 25 листопада 2015 року він не вийшов на роботу, про що свідчить складений інспектором відділу кадрів, головним бухгалтером та секретарем ЖКП "Західне" актом, а з'явився за розрахунковими наступного дня, коли йому і було вручено трудову книжку та всі належні при звільненні грошові кошти.

Оскільки зазначені кошти роботодавцем було виплачено ОСОБА_1 на першу ж його вимогу, тому підстав для стягнення заборгованості за заробітну плату за час з 25 по 26 листопада 2015 року (коли він вже не перебував у трудових відносинах з ЖКП "Західне" і заробітна плата йому не нараховувалася) не вбачається, як відсутні такі підстави й для застосування вимог ст. 117 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги про незастосування судом положень ст.ст. 59, 60 ЦПК України щодо належності, допустимості та оцінки доказів, а також безпідставне взяття до уваги табелі обліку праці, на увагу колегії суддів не заслуговують через їх необґрунтованість.

Не можна погодитися і з рештою посилань позивача, оскільки вони спростовуються правильністю висновків суду.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 3, 303, 307, 309, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Рівненського міського суду від 31 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: