АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22ц/796/1799/2016 Головуючий у 1-й інстанції - Галась І.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Вербової І.М. Поливач Л.Д.

при секретарі - П'ятничук В.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Інститут репродуктивної медицини» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою його представником ОСОБА_2, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, який згодом уточнив, і остаточно просив поновити його на посаді адміністратора системи Приватного акціонерного товариства «Інститут репродуктивної медицини» з 22 квітня 2014 року; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 121 500 грн та 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтував тим, що з 01.11.2013 року був прийнятий на роботу до ПАТ «Інститут репродуктивної медицини» на посаду адміністратора системи, таким чином між ним та відповідачем було укладено безстроковий трудовий договір на невизначений термін. 22 квітня 2014 року прибувши до ПАТ «Інститут репродуктивної медицини» його було не допущено до робочого місця, у зв'язку з чим ним були викликані працівники Шевченківського РУГУ МВС України в м. Києві. Письмовими поясненнями керівництва інституту, було затверджено факт недопущення його до робочого місця та розірвання трудових відносин між ним та ПАТ «Інститут репродуктивної медицини». 16 травня 2014 року на його адресу ПАТ «Інститут репродуктивної медицини» надіслано лист, із змісту якого вбачалось, що він продовжує перебувати з відповідачем у трудових відносинах, також вимагалось надати письмові пояснення та документи щодо причин відсутності на робочому місці. Позивач вважає, що його звільнення відбулося незаконно, оскільки його не було повідомлено про причини та підстави звільнення, не ознайомлено з наказом.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник позивача подала апеляційну скаргу, та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування своїх доводів, вказує зокрема, що висновки суду першої інстанції є необґрунтованими та незаконними, оскільки судом не надавалась належна оцінка наявним у матеріалам справи доказам.

У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представники відповідача заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із необґрунтованості позовних вимог, у зв'язку з їх недоведеністю.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до наказу № 147-к від 01 листопада 2013 року ПАТ «Інститут репродуктивної медицини» ОСОБА_1 прийнято на посаду адміністратора системи сектору організаційно адміністративної роботи з 01 листопада 2013 року, на підставі його заяви.

01 листопада 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Інститут репродуктивної медицини» укладений трудовий договір № 73.

22.04.2014 року Генеральним директором товариства Дахно Ф.В. видано наказ № 4 «Про з'ясування причин невиходу на роботу» працівників, в т.ч. і ОСОБА_1

22.04.2014 року Генеральним директором товариства Дахно Ф.В. видано наказ № 3 «Про доступ до службових приміщень (кабінетів) в будівлі товариства», яким створено комісію для відкриття службових кабінетів працівників, які не з'явились на роботу. (а.с. 76-77 том 1)

22.04.2014 року Заступником Генерального директора товариства Дахно Ф.В. видано наказ № 6 «Про не нарахування заробітної плати деяким співробітникам», відповідно до якого нарахування заробітної плати позивачу було припинено.

22.04.2014 року Заступником Генерального директора товариства Дахно В.Ф. видано наказ № 4-К «Про отримання письмових пояснень від працівників 22.04.2014 року», відповідно до якого працівникам, в тому числі ОСОБА_1 було запропоновано надати письмові пояснення причин відсутності на робочому місці 22.04.2014 року.

22.04.2014 року Заступником Генерального директора товариства Дахно Ф.В. видано наказ № 4-К-П «Про відсторонення ОСОБА_1.», відповідно до якого позивач був відсторонений від роботи.

22.04.2014 року Заступником Генерального директора товариства Дахно Ф.В. видано наказ № 10-к «Про покладення обов'язків на іншу особу», відповідно до якого, у зв'язку з відсутністю на роботі з 22 квітня 2014 року ОСОБА_1 виконання обов'язків адміністратора системи сектору організаційно адміністративної роботи покладено на ОСОБА_5

22.04.2014 року Генеральним директором товариства Дахно Ф.В. видано наказ № 11-к «Про покладення повноважень для встановлення факту відсутності працівників на комісію, що створена 18 квітня 2014 року за наказом № 8-к», обов'язок фіксувати та з'ясовувати причини відсутності на роботі працівників, в тому чисті ОСОБА_1 було покладено на створену комісію.

Відповідно до Висновку ДІМ Шевченківського РУ МВС України в місті Києві від 25 квітня 2014 року «опитаний заступник генерального директора ЗАТ «Інститут репродуктивної медицини» ОСОБА_6 …. пояснив, що 22 квітня 2014 року був розірваний трудовий договір з ОСОБА_1 згідно КЗпП України».

14 травня 2014 року Заступником Генерального директора товариства Дахно Ф.В. видано наказ № 16-К «Про з'явлення на робочому місці», відповідно до якого ОСОБА_1 було зобов'язано з'явитися на робочому місці протягом 2 днів для надання пояснень відсутності на робочому місці.

16 травня 2014 року на адресу позивача було направлено лист, в якому зазначено що він працює в ПАТ «Інститут репродуктивної медицини» на посаді інспектора з кадрів. Даним листом ОСОБА_1 було зобов'язано з'явитися на робочому місці негайно для надання пояснень відсутності. Даний лист був отриманий позивачем 23.05.2014 року.

Відповідно до наданих суду копій штатних розписів ПАТ «Інститут репродуктивної медицини» за період з серпня 2014 року по жовтень 2014 року ОСОБА_1 займав посаду адміністратора системи сектору організаційно адміністративної роботи з посадових окладом в розмірі 6 000 гривень.

Відповідно до табелів робочого часу ПАТ «Інститут репродуктивної медицини» за період з 22 квітня 2014 року по травень 2015 року (включно) ОСОБА_1 займав посаду «адм. систем» та протабелюваний з відміткою «П» - прогул.

Комісією ПАТ «Інститут репродуктивної медицини» складено акти про відсутність на роботі ОСОБА_1 в робочі дні в період часу з 22 квітня 2014 року по 19 червня 2015 року.

Відповідно до Довідки про нарахування ОСОБА_1 заробітної плати, за період з 22 квітня 2014 року по 16 жовтня 2015 року, заробітна плата ОСОБА_1 не нараховувалась. Доходи не відображалися в податковій звітності, як суми доходу.

Відповідно до вимог ст.. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: вільний вибір виду діяльності; безплатне сприяння державними службами зайнятості у підборі підходящої роботи і працевлаштуванні відповідно до покликання, здібностей, професійної підготовки, освіти, з урахуванням суспільних потреб; надання підприємствами, установами, організаціями відповідно до їх попередньо поданих заявок роботи за фахом випускникам державних вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладів; безплатне навчання безробітних нових професій, перепідготовку в навчальних закладах або у системі державної служби зайнятості з виплатою стипендії; компенсацію відповідно до законодавства матеріальних витрат у зв'язку з направленням на роботу в іншу місцевість; правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до вимог ст.. 37 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є: 1) угода сторін; 2) закінчення строку(пункти 2і3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; 3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно дочастин третьої та четвертоїстатті 119 цього Кодексу; 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38,39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40,41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); 5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; 6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці; 7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи; 7-1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогамЗакону України«Про запобігання корупції», встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов'язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення; 7-2) з підстав, передбаченихЗаконом України "Про очищення влади"; 8) підстави, передбачені контрактом.

Відповідно до вимог ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до вимог ст. 39 КЗпП України, строковий трудовий договір підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу. Спори про дострокове розірвання трудового договору вирішуються в загальному порядку, встановленому для розгляду трудових спорів.

Частинами 1, 2 ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ч. 40 КЗпП трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу без поважних причин.

Для звільнення необхідна наявність таких умов, як протиправність дій (або бездіяльності) працівника, його вина, систематичність порушень. При відсутності хоча б однієї з наведених підстав звільнення працівника буде незаконним.

Частина 1 ст. 149 КЗпП України, визначає, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

При звільненні працівника з роботи видається наказ, в якому зазначаються підстава розірвання трудового договору з посиланням на відповідний пункт і статтю закону. На підставі цього наказу до трудової книжки робиться запис про причини звільнення, в ній також робиться посилання на формулювання чинного законодавства із зазначенням відповідного пункту і статті закону. Звільнення не може здійснюватися з підстав, не передбачених законом. Трудова книжка з належно оформленим записом видається працівнику в день звільнення. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. На вимогу працівника власник або уповноважений ним орган зобов'язаний також видати довідку про роботу працівника на даному підприємстві із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим представником моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його прав призвели до моральних страждань, порушило звичний порядок та уклад життя, порушило його репутацію як сумлінного працівника і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Натомість, позивачем в порушення обов'язку, передбаченого статтею 60 ЦПК України, під час розгляду справи не було надано належні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, обґрунтовано виходив із того, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами щодо незаконного звільнення його з посади адміністратора системи сектору організаційно адміністративної роботи ПАТ «Інститут репродуктивної медицини», а відтак - відсутні правові підстави для задоволення позову.

Спростування даних висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги не містять.

Доводи апеляційної скарги про те, що звільнення позивача підтверджено висновком ДІМ Шевченківського РУ МВС України в місті Києві від 25 квітня 2014 року є безпідставними, оскільки зазначений висновок не може вважатися підтвердженням факту звільнення з огляду на те, що даним висновком було лише зафіксовано факт надання заступником генерального директора ЗАТ «Інститут репродуктивної медицини» ОСОБА_6 пояснень, під час перевірки заяви ОСОБА_1

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, що викладені ним на обґрунтування позовної заяви, вони були предметом розгляду суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану його представником ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до вказаного суду.

Головуючий

Судді