АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/982/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_7 звернувся до суду з даним позовом, яким просив стягнути з відповідачки на свою користь 453862,29 грн., мотивуючи про те, що 30.05.2014 між ним та ОСОБА_6 укладено договори дарування частки будинку, що розташований по вул. Молокова, 17, м. Умань та земельної ділянки, площею 0,0238 га, що розташована за цією ж адресою. Доцільність укладення договорів дарування ОСОБА_6 мотивовано як єдину можливість для неї відчужити майно та отримати за нього кошти, оскільки вона володіє 1/2 частиною будинку по вул. Молокова, 17, м. Умань, а іншою половиною будинку володіє ОСОБА_8, яка є двоюрідною сестрою батька відповідачки і яка категорично проти продажу частини будинку та сама не має можливості придбати частину у ОСОБА_6, тому дозвіл співвласника відповідачка отримати не могла і єдиною можливістю відчуження майна бачила договір дарування, чим і ввела в оману позивача, спонукаючи укласти дані договори дарування. Крім того, такими діями ОСОБА_6 хотіла уникнути сплати податків.

В рахунок оплати майна, яке перейшло в приватну власність позивача на підставі зазначених договорів ОСОБА_6 отримала від нього 20 тисяч доларів США в присутності двох свідків: ОСОБА_9 та ОСОБА_10 В підтвердження цього факту вона власноруч написала відповідну розписку.

В подальшому відповідачка звернулась до суду з позовом про визнання договорів дарування недійсними. Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03.04.2015 договори дарування від 30.05.2014 визнанні недійсними. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 17.05.2015 вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Позивач вказує, що заборгованість відповідачки складає 20000,00 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на час розрахунку складає 440643,00 грн.

Оскільки від моменту тримання ОСОБА_6 грошових коштів минув уже один рік та 2 місяці, вважає за необхідне стягнути 3% річних за користування його коштам, відповідно до ст.625 ЦК України, у сумі 13219,29 грн.

Зазначені обставини стали фактичними підставами для звернення з даним позовом до суду.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22.02.2016 позов задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідачка подала апеляційну скаргу, в якій та в доповненнях до якої, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування вказує на те, що суд не вказав, чому надав перевагу одним доказам та відхилив інші; суд послався на показання свідка, який не був присутній при складанні відповідачкою боргової розписки; ОСОБА_7 у іншій справі за позовом ОСОБА_6 стверджував про те, що ніякі розписки не складалися, що підтверджується ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 17.07.2015; позивач змусив відповідачку скласти боргову розписку; суд не вказав у чому саме полягає невиконання відповідачкою її зобовязань; позивач переоформив право власності на подаровану йому частину будинку на іншу особу; позивач не вказав про наявність боргової розписки у цивільній справі про визнання договору дарування недійсним; доводи про намагання апелянта уникнути оподаткування операцій з відчуження її нерухомості є помилковими, адже усі витрати по оформленню переходу права власності на будинок до ОСОБА_7 він узяв на себе; суд послався на правові норми, які регламентують правовідносини з приводу позики, однак позивач на ці норми взагалі не посилався; у борговій розписці не вказано про наявність у відповідачки обовязку повернути отримані кошти; позивач, ніде не працюючи, не мав можливості передати відповідачці таку велику суму коштів; стягнення 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України є безпідставним, оскільки індексації внаслідок інфляції підлягає лише національна валюта, а не іноземна валюта боргу.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав та мотивів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами у справі наявні правовідносини з приводу договору позики, згідно якого відповідачка, як позичальник, свої зобовязання належним чином не виконала внаслідок чого у неї перед позивачем, як позикодавцем, виникла заборгованість, яка підлягає до стягнення згідно рішення суду.

Однак погодитися з правильністю таких висновків суду першої інстанції колегія суддів не може, виходячи з наступного.

При розгляді справи встановлено, що 30.05.2014 між ОСОБА_6, як дарувальником, та ОСОБА_7, як обдарованим, укладено договір дарування 1/2 частки житлового будинку, з відповідною часткою надвірних споруд за №17, розташованого по вул. Молокова в м. Умань Черкаської області, що знаходиться на земельній ділянці площею 0,0238 га, та договір дарування земельної ділянки, площею 0,0238 га, що розташована по вул. Молокова, 17, м. Умань Черкаської області. Ці договори посвідчені приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області ОСОБА_11 та зареєстровані в реєстрі, відповідно, за №1517 та №1518.

Згідно розписки від 30.05.2014 ОСОБА_6 вказала: «Я, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, …. отримала від ОСОБА_7 в рахунок переходу права власності до ОСОБА_7М…, ІНФОРМАЦІЯ_2,….. на житловий будинок, розташований по вул. Молокова, 17, м. Умань Черкаської області по договору дарування від 30.05.2014, посвідченого приватним нотаріусом …… 20 тисяч доларів США. Дана розписка написана нею власноруч без будь-якого примушування в присутності двох свідків: ОСОБА_9, ОСОБА_10Ю.».

Наразі Уманським міськрайонним судом Черкаської області розглядається позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання вказаних вище договорів дарування недійсними.

Рішення суду по суті цього спору, яке б набрало законної сили відсутнє.

Відповідно до положень ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів.

Дана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Таким чином, із системного аналізу фактичних обставин справи, позовних доводів та вказаних вище норм права, колегія суддів приходить до висновку про те, що між сторонами у справі відсутні, зокрема, боргові зобовязання щодо сплати відповідачкою на користь позивача грошових коштів на підставі розписки, адже у тексті розписки указано, що кошти передаються саме на виконання відповідного договору дарування, та не визначено обовязку по їх поверненню.

Із доводів, викладених позивачем в позовній заяві вбачається, що позивач наполягає на тому, що між сторонами виникли саме боргові правовідносини за вищевказаною розпискою, в звязку з чим він вказує на зобовязання відповідачки повернути отримані в борг кошти і наполягає на його поверненні, а також стягненні з неї на його користь 3 % річних за користування коштами.

Згідно з вимог цивільного законодавства України, яким визначено поняття зобовязання вбачається, що зобовязання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь іншої певну дію або утриматися від виконання будь яких дій, а інша сторона (кредитор) має право вимагати від боржника виконання взятого на себе обовязку.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку немає підстав для висновку про те, що між сторонами по справі наявне боргове зобовязання, так як наданими доказами по справі не підтверджується наявності у відповідачки обовязку сплатити кошти позивачу, відповідно, право позивача вимагати виконання зобовязання.

Також не може бути мови й про наявність між сторонами справи правовідносин на підставі договору позики, як указав суд першої інстанції, оскільки у розписці відповідачки від 30.05.2014 указано про одержання нею коштів на підставі договору дарування, а не в борг у якості позики із зобовязанням у послідуючому їх повернути позику у визначений сторонами строк та порядку, що передбачено ст. 1046 ЦК України (яка регламентує правовідносини з приводу позики).

Відповідно до положень ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст.309 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення по справі, які суд вважав доведеними, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З цих підстав колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22.02.2016 у даній справі у звязку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права - ст. 1046 ЦК України та ухвалити нове рішення по суті спору, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у справі за їх безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів скасувати.

Позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня його проголошення.

Головуючий :

Судді :