Справа № 135/1418/15-ц
Провадження № 2/135/8/16
РІШЕННЯ

іменем України

01.02.2016 року Ладижинський міський суд Вінницької області

в складі: судді Корнієнка О.М.

при секретарі судових засідань Когаль А.В.,

з участю позивачів: ОСОБА_2, ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5, його представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижин цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_2 звернулися в суд з позовною заявою до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення. Згідно позовної заяви зазначили, що вони є співвласниками двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 53,7 м2, житловою площею 30,1 м2 Кожному з них належить по ? частці зазначеного нерухомого майна. На даний час, крім співвласників, у вказаній квартирі без будь-яких правових підстав проживає відповідач ОСОБА_5, який не зареєстрований в квартирі. Оскільки належна їм квартира двокімнатна, має малу житлову площу - лише 30,1 м.кв., проживання відповідача в квартирі створює реальні перешкоди в користуванні належним їм на праві власності нерухомим майном. На неодноразові вимоги звільнити спірну квартиру, відповідач не зважає, відмовляється добровільно виселитись із займаної ним квартири та продовжує перешкоджати в можливості користування квартирою за її цільовим призначенням. Вирішити спір в добровільному порядку з відповідачем не можливо, тому вони вимушені звернутись до суду з даним позовом, і просили усунути перешкоди в користуванні належним їм нерухомим майном - двокімнатною квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом примусового виселення відповідача ОСОБА_5 із вказаної квартири, без надання іншого житлового приміщення.

Відповідач ОСОБА_5 подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 і згідно уточненої позовної заяви просив встановити факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу між ним та ОСОБА_3 в період з 01.01.2001 року по 28.08.2015 року. Повідомив, що він в жовтні 1998 року познайомився з ОСОБА_3. З того часу вони проживали однією сім'єю, без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільні зобов'язання і витрати, між ними існували близькі стосунки, що притаманні чоловіку і жінці, спільно виховували дітей. Спочатку вони проживали за адресою АДРЕСА_2. Дану квартиру в той час він винаймав. Після проживання за зазначеною адресою на пропозицію відповідача в лютому 1999 року перейшли проживати в кв. АДРЕСА_1, яка на той час приватизована не була. 23 листопада 2000 він офіційно розірвав шлюб з колишньою дружиною - ОСОБА_7. Відповідач мала двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_2, ОСОБА_8, яких він виховував як рідних. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась спільна дитина - ОСОБА_9. За спільним з відповідачем рішенням він не став реєструватись в кв. АДРЕСА_1, а 04.04.2002 року зареєструвався за допомогою свого знайомого за адресою АДРЕСА_3, хоча жодного дня там не проживав. Для того щоб приватизувати квартиру кв. АДРЕСА_1 у 2005 році за його участю була погашена вся наявна на той час заборгованість. Він свідомо не приймав участі у приватизації і внаслідок дій відповідача на даний час залишається без будь-якого житла.

За час спільного проживання ним у квартирі АДРЕСА_1 зроблений ремонт, створені всі умови для проживання відповідача та їх дітей, зроблені умови щоб відповідач могла займатись підприємницькою діяльністю - надавати перукарські послуги. На даний час він проживає в кв. АДРЕСА_1 як член сім`ї, займається вихованням сина, приймає участь у витратах на утримання житла, має спільний бюджет з відповідачем.

Позивач ОСОБА_3, її представник в судовому засіданні позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Позивач доповнила, що познайомилась із відповідачем та почали разом жити в 2000 році, відповідач гарно ставився до дітей, вирішили утворити сім'ю. В них народився ще син. Після чого відповідач змінив ставлення до неї, їх відносини погіршились. Відповідач живе сам в окремій кімнаті, а вона в іншій кімнаті з двома дітьми. Ремонти в ванні та туалеті він робив за її кошти. Просить виселити відповідача, бо вже починаючи з 2005 року вони не є однією сім'єю, в них у кожного свої кошти та бюджет, він порушує її права як співвласника квартири. За квартиру вона платить з вересня 2015 року. З відповідачем виникають постійні сварки, вона викликала міліцію. Зазначила, що відповідач дійсно давав частину коштів, коли робили весілля старшому сину, також разом з відповідачем позичали кошти в людей. Балкон відповідач ремонтував із старшим сином в 2010 році. Як батько він спілкується із меншим сином, хоча в садочок не водив і на батьківські збори не ходив. Вказала, що зустрічний позов відповідача визнає частково, а саме - в частині спільного проживання однією сім'єю з 2000 року до весни 2005 року, коли їх сім'я розпалась через ревнощі відповідача.

Представник позивача доповнила, що ОСОБА_5 на момент вселення не був членом сім'ї позивача, а став членом її сім'ї в подальшому - під час спільного проживання. А на даний час він також не є членом сім'ї позивача.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримав. Додатково пояснив, що на даний час він проживає в одній кімнаті разом з матір'ю та братом, що незручно. Десь із 2000 року відповідач проживає з ними в квартирі. Доки не родився молодший брат у його матері та відповідача були хороші відносини, а потім десь через два роки їх відносини погіршились, виникали постійні сварки та скандали. Наданий час мати та відповідач харчуються окремо, а вони з братом харчуються разом з ними обома.

Відповідач ОСОБА_5 та його представник в судовому засіданні проти позову заперечили. Вказали, що відповідач вселявся в квартиру АДРЕСА_1 як член сім'ї одного із співвласників, а тому має право на проживання у квартирі, оскільки іншого житла немає. Із позивачем ОСОБА_3 проживав однією сім'єю починаючи з 1998 року, знімали квартиру. В 1999 році перейшли проживати в квартиру АДРЕСА_1. Разом робили там ремонти: робили стяжки, замінили двері, вікно в спальні, розширили кухню, ремонт в ванній, в туалеті, їм допомагали його знайомі. Діти вважали його батьком Разом із ОСОБА_2 робили ремонт на балконі. Був зареєстрований за іншою адресою, але жодного дня там не проживав. Міліцію позивач дійсно викликала, однак на нього ніяких протоколів не складали, лише спілкувались. Шлюб із першою жінкою він розірвав 23.11.2000 року. Мати відповідача погасила заборгованість в квартирі за комунальні послуги. Вважає, що і зараз вони живуть однією сім'єю, вважає старших синів своїми дітьми. Вказав, що факт проживання із ОСОБА_3 йому необхідно встановити для того, щоб підтвердити своє право на проживання в квартирі, оскільки вважає, що вселився в неї як член сім'ї.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши покази свідків, матеріали справи, суд вважає, що позов, а також зустрічний позов не підлягають до задоволення виходячи з такого.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 16.03.2006 року, виданого виконавчим комітетом Ладижинської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9 є співвласниками в рівних частках квартири АДРЕСА_1.

Що підтверджується також і витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.03.2006 року, виданого КП «Тульчинське МБТІ».

Згідно довідки КП «Ладжитлосервіс» № 396 від 26.10.2015 року видно, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3, ОСОБА_9.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого 08.10.2002 року видно, що ІНФОРМАЦІЯ_6 народився ОСОБА_9, батьками якого є ОСОБА_12, ОСОБА_3.

Сторонами визнається, що заборгованість по житлово-комунальних послугах по квартирі АДРЕСА_1 була погашена в 2005 році ОСОБА_13 - матір'ю відповідача. Що підтверджується і відповідними довідками та квитанціями ВАТ «Ощадбанк» (а.с. 42, 43, 46, 47).

Свідок ОСОБА_14 суду показала, що відповідач ОСОБА_5 був зареєстрований в її будинку в АДРЕСА_3 з 2002 року, однак не проживав там жодного дня. Зареєструвати його просили обоє: ОСОБА_3 і ОСОБА_5. В грудні 2015 року ОСОБА_5 знятий з реєстрації.

Свідок ОСОБА_15 суду показала, що позивач і відповідач спільно живуть з 2000 року. Близько трьох років після народження сина в них почались сварки і непорозуміння. Близько 6-7 років тому вони вдвох були в неї на дні народження. Позивач продала хату батьків та купила відповідачу автомобіль.

Свідок ОСОБА_16 суду показала, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 познайомились і зійшлись десь в 2000 році. ОСОБА_3 казала, що хоче створити сім'ю з ОСОБА_5, продала хату та купила йому машину десь в 2003 році. Потім відносини їхні погіршились.

Свідок ОСОБА_17 суду показав, що допомагав робити ремонт в квартирі по АДРЕСА_1, де проживав ОСОБА_5 із сім'єю. Він робив все по господарству, платив за роботу, а вона - готувала їсти. Був в них в гостях і після народження сина, в нього склалось враження, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 проживають однією сім'єю.

Свідок ОСОБА_18 суду показав, що допомагав робити ремонт в квартирі по АДРЕСА_1, де проживав ОСОБА_5 із сім'єю. Коли він востаннє був у них десь рік тому, відносини між ними були нормальні, при ньому не сварились.

Свідок ОСОБА_19 суду показав, що живе по сусідству, а саме - поверхом нижче. На коридорі, на дворі не чув ніколи, щоб сторони сварились, бились. Проживають в квартирі разом десь починаючи з 1998 року. Раніше ходили разом, а останнім часом разом їх не бачить.

Суд приймає ці докази до уваги, так як вони зібрані з дотриманням закону, не суперечать один одному та ніким не оскаржуються.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням не інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За правила частин 2 і 4 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

За змістом ч. ч. 2, 3 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

Таким чином, право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у тому числі колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснено, що наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 вселився в квартиру АДРЕСА_1 як член сім'ї ОСОБА_3

ОСОБА_5 та ОСОБА_3 довгий час проживали разом однією сім'єю у вказаній квартирі. Що визнається і самою ОСОБА_3 в частині проживання однією сім'єю з 2000 року до весни 2005 року, а також підтверджується показами свідків та письмовими доказами. ІНФОРМАЦІЯ_6 у них народився син ОСОБА_9, який проживає на даний час в квартирі з батьками.

Під час спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу з січня 2001 року однією сім'єю між ними склались усталені стосунки із взаємними правами та обов'язками, що притаманні подружжю, зокрема - ведення спільного господарства, виховання та утримання дітей, наявність спільного бюджету, тощо.

Твердження ОСОБА_3, що відповідач вселявся до квартири не як член її сім'ї, суперечить всім дослідженим в судовому засіданні доказам, суперечить і поясненням самої ОСОБА_3.

Твердження ОСОБА_3 та її представника про те, що спільне проживання закінчилось весною 2005 року не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Оскільки до суду із даним позовом позивач звернулась в 2015 році. Жодних доказів того, що саме весною 2005 року їх сім'я розпалась ОСОБА_3 не надано.

Крім того, твердження ОСОБА_3 про припинення проживання однією сім'єю в 2005 році суперечить показам свідків та поясненням самих сторін. Зокрема свідок ОСОБА_15 вказала, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 були в неї на дні народження разом біля 6-7 років тому. Свідки ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19 зазначали, що не бачили й не чули як сторони сварились. Сторони по справі самі стверджували, що їздили на море разом з меншим сином після 2010 року. Разом несли витрати на весілля коли в 2010 році син ОСОБА_3 - ОСОБА_2 одружувався, разом позичали кошти.

А твердження свідків ОСОБА_15, ОСОБА_16 про те, що сторони жили добре лише кілька років після народження сина ІНФОРМАЦІЯ_6, суд вважає такими, що не суперечать іншим встановленим в судовому засіданні обставинам. Оскільки сварки та непорозуміння в сім'ї не свідчать самі по собі про те, що особи не проживають однією сім'єю.

Працівників міліції ОСОБА_3 викликала в 2015 році, що підтверджується її поясненнями, а також відповіддю Ладижинського відділення поліції Бершадського ВП ГУ НП у Вінницькій області № 263 від 04.12.2015 року. Дані обставини не заперечуються і відповідачем.

Разом з тим, позивачем не доведено, що відповідач чинив будь-які протиправні дії чи заважав її проживанню у квартирі. Оскільки жодних доказів на підтвердження того, що відповідач систематично порушував правила проживання в квартирі позивачами не надано.

Доказів на підтвердження того, що відповідач має у власності інше житло позивачами не надано.

Доказів, які б підтверджували укладення між сторонами на час вселення ОСОБА_5 в квартиру угоди про порядок користування спірною квартирою та те, що ОСОБА_5 вселявся в квартиру як тимчасовий мешканець - позивачами не надано.

На час приватизації квартири сторони продовжували проживати однією сім'єю. Після переходу до позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 права власності на частку в квартирі, відповідач продовжив проживати в ній і користуватись житловою площею, проти чого не заперечували всі співвласники квартири. А тому відповідач отримав право користування належним позивачам житлом як член сім'ї власника житла, незважаючи на те, що був зареєстрований за іншою адресою.

Разом з тим, твердження відповідача про те, що він та ОСОБА_3 і на даний час проживають однією сім'єю є безпідставним та надуманим, оскільки повністю заперечується ОСОБА_3 та підтверджується даним спором. Однак, припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє ОСОБА_5 права користування займаним житловим приміщенням.

Крім того, відповідач ОСОБА_5 є батьком одного із співвласників квартири - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_6. А батько має право на проживання в квартирі, співвласником якої є його син, який і на даний час є членом сім'ї відповідача.

Твердження позивачів про те, що відповідач займає сам найбільшу кімнату, яка має балкон, на думку суду, не може бути підставою для його виселення.

Щодо зустрічного позову відповідача, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Виходячи з правової природи справ окремого провадження, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч. 2 ст. 256 ЦПК України).

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідач просив встановити саме факт проживання однією сім'єю з позивачем ОСОБА_3 з метою підтвердження того, що він вселився в квартиру як член сім'ї власника. Однак, при цьому відповідачем інших вимог по захисту свого права на проживання в квартирі не пред'являлось. Тому суд вважає, що в задоволенні позову про встановлення такого факту слід відмовити тому, що відповідачем не обґрунтовано, що від встановлення цього факту залежать будь-які його права. Інших вимог окрім встановлення факту відповідачем не ставилось. А оскільки суд прийшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні первісного позову про виселення відповідача, то встановлення вказаного факту не матиме ніяких юридичних наслідків для відповідача, оскільки відмовивши в первісному позові судом тим самим вже захищено право відповідача на проживання в квартирі.

Витрати, понесені сторонами в зв'язку з розглядом даної справи слід залишити за ними, оскільки відповідач не просив відшкодувати судові витрати, а позивачам в задоволенні позову відмовлено.

На підставі викладеного та керуючись ст. 47 Конституції України, ст. 383, 405 ЦК України, ст. 3, 10, 11, 60, 61, 208 - 215, ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення - відмовити.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення може бути подана апеляція протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Вінницької області через Ладижинський міський суд.

Суддя: