Справа № 344/1805/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1260/2016
Головуючий у 1 інстанції Мелещенко Л. В.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Вакарук В.М., Мелінишин Г.П.

секретаря Драганчук У.М.

з участю апелянта ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 05 квітня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

11.02.2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу, в обґрунтування якого зазначив, що з 14.02.1997 року по 14.02.2006 року проживав разом із дружиною ОСОБА_4 та її дітьми: сином ОСОБА_3 і дочкою ОСОБА_5 В серпні 2005 року відповідач проходив курси водіїв в автошколі м. Івано-Франківська. Він оплатив його навчання в автошколі, а саме 22.07.2005 року ним оплачено 300 грн. та 19.08.2005 року - 380 грн., всього 680 грн. Відповідач зобов'язувався повернути йому зазначені кошти. Також в жовтні 2005 року між ним та відповідачем був укладений усний договір позики, відповідно до якого відповідач ОСОБА_3 позичив у нього 1 000 євро. Відповідач зобов'язувався повернути йому зазначені кошти, однак строк повернення коштів не був обумовлений певною датою. По сьогоднішній день відповідач свої зобов'язання по поверненню коштів не виконав. У зв'язку з наведеним та з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_3 заборгованість в розмірі 38 617 грн., з яких 26 795,37 грн., що еквівалентно 1 000 євро - сума позики, 10 677,95 грн. - проценти від суми позики, 680 грн. - оплата за навчання в автошколі, 463,76 грн. - інфляційні витрати від суми 680 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 05 квітня 2016 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд вказав на рішення Івано-Франківського міського та апеляційного судів, а також розписки, долучені представником відповідача до матеріалів справи, які не мають жодного відношення до даної цивільної справи.

Також судом зазначено про наявність в матеріалах справи прибуткових касових ордерів від 22.07.2005 року та від 19.08.2005 року, відповідно до яких внесені кошти за навчання на курсах водіїв в сумі 300 грн. та 380 грн., а всього 680 грн. Зазначені касові ордери підтверджують факт оплати ним цих коштів за навчання відповідача ОСОБА_3, однак суд не дав даним доказам належної правової оцінки, а також не взяв до уваги, що даний факт визнано представником відповідача. Таким чином, неправильним є висновок суду про те, що на підтвердження своїх позовних вимог він не надав жодних належних та допустимих доказів.

На думку апелянта, судом не враховано ту обставину, що інтереси відповідача представляє його представник ОСОБА_6, яка не могла підтвердити факт отримання відповідачем у нього грошових коштів в розмірі 1 000 євро, оскільки не була присутня при вчиненні даного правочину, а його клопотання про виклик в судове засідання відповідача ОСОБА_3 для дачі особистих пояснень по суті справи судом відхилено. Цим самим судом неповно з'ясовано фактичні обставини справи.

Крім того, апелянт зауважує, що в позовній заяві він обґрунтовував застосування ст. 261 ЦК України щодо перебігу строку позовної давності, а саме вказував, що термін повернення коштів між ним та відповідачем не був встановлений, а тому підлягають застосуванню положення ч. 5 ст. 261 ЦК України. Проте суд зазначені обґрунтування до уваги не взяв.

З наведених підстав апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

В засіданні апеляційного суду апелянт доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та день розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомив.

Заслухавши доповідача, пояснення апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи позивачем не доведені ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, позовні вимоги є безпідставними, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач ОСОБА_2 був вітчимом відповідача ОСОБА_3, оскільки з 14.02.1997 року по 14.02.2006 року перебував з зареєстрованому шлюбі з матір'ю відповідача - ОСОБА_4

Також встановлено, що відповідач у вересні 2005 року проходив курси водіїв у ПП «АВТОБАН».

З копій прибуткових касових ордерів (а.с. 3) вбачається, що 22.07.2005 року за курси водіїв було оплачено 300 грн. та 19.08.2005 року - 380 грн. Платником згідно вказаних прибуткових касових ордерів значиться ОСОБА_3

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу повернення боргу за усними договорами позики.

Спірні правовідносини врегульовані положеннями глави 71 ЦК України.

В силу дії ч. 1ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Приписами ст. 1047 ЦК України визначено форму договору позики. Відповідно до цієї статті, письмова форма договору є обов'язковою в одному з двох наступних випадків:

1) якщо позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми договору,

2) якщо сума договору перевищує в десять разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Неоподатковуваним мінімумом доходів громадян є грошова сума розміром у 17 гривень, що встановлено пунктом 22.5 ст. 22 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Таким чином, якщо сума позики перевищувала 1 700 грн., то обов'язковою формою договору була письмова форма.

Станом на серпень 2005 року 1 000 євро за курсом НБУ складало в гривневому еквіваленті 6 107 грн.

Проте, законодавцем не встановлено, що в разі недотримання письмової форми договору позики у вказаних випадках договір вважається не дійсним. За змістом ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Такі ж положення кореспондуються з приписами ст. 218 ЦК України, відповідно до якої при розгляді справи у суді не допускається посилання на показання свідків в підтвердження договору позики. Наявність договору позики може бути доведена показаннями сторін договору, письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. В будь-якому разі, недотримання письмової форми договору позики у вказаних випадках не тягне за собою визнання договору недійсним, а тільки ускладнює для зацікавленої сторони довести наявність тих чи інших договірних умов.

Відповідач ОСОБА_3 в письмових запереченнях на позов (а.с. 10, 11) пояснив, що він не позичав у ОСОБА_2 грошей взагалі, тобто заперечив наявність між ними договору позики.

Дослідивши надані сторонами докази, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів того, що між сторонами був укладений договір позики на суму 1 000 євро, відтак позов в цій частині є безпідставним та не підлягає задоволенню. Оскільки позовна вимога про стягнення 10 677,95 грн. процентів за користування позикою є похідною від вимоги про стягнення боргу за договором позики, то суд правильно дійшов висновку про безпідставність і цієї позовної вимоги.

Висновок суду про безпідставність позовної вимоги в частині стягнення з відповідача 680 грн. оплати за навчання в автошколі також відповідає встановленим обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини (ст. ст. 1046, 526, 527 ч. 1, 1047 ч. 2 ЦК України).

Згідно матеріалів справи, а саме: копії прибуткових касових ордерів від 22.07.2005 року та 19.08.2005 року на загальну суму 680 грн., саме від ОСОБА_3 було прийнято вказану суму грошей ПП «АВТОБАН».

Доводи апелянта про те, що суд не дав оцінку наведеним прибутковим касовим ордерам, а також тій обставині, що представник відповідача визнала, що він сплатив за навчання відповідача в автошколі 680 грн., зводяться до переоцінки доказів, адже суд першої інстанції в рішенні зазначив, про неналежність доказів позивача, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

Більше того, апелянт в судовому засіданні визнав, що на той час він разом з мамою відповідача були в шлюбі і дружина висилала йому з закордону гроші на потреби сім'ї.

Щодо вимоги про стягнення інфляційних втрат в розмірі 182,37 грн., то така є похідною від вимоги про стягнення боргу в сумі 680 грн., а тому суд правильно дійшов висновку про її безпідставність.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом порядку.

Інші доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, є такими, що були предметом дослідження суду та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313- 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Вакарук В.М.

Мелінишин Г.П.