У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Леванчука А.О., СитнікО.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора Радивилівського району в інтересах спільної територіальної громади Радивилівського району в особі Радивилівської районної ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Радивилівське районне бюро технічної інвентаризації, Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Адвокат і Закон», Радивилівська районна організація «Українська народна партія», Бугаївська сільська рада Радивилівського району Рівненської області в інтересах територіальної громади Бугаївської сільської ради Радивилівського району Рівненської області, про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно та за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - Бугаївської сільської ради Радивилівського району Рівненської області в інтересах територіальної громади Бугаївської сільської ради Радивилівського району Рівненської області до Радивилівської районної ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Адвокат і Закон», Радивилівська районна організація «Українська народна партія», Радивилівське районне бюро технічної інвентаризації, про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно, за касаційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_4 та Бугаївської сільської ради на рішення апеляційного суду Рівненської області від 13 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року прокурор Радивилівського району в інтересах спільної територіальної громади Радивилівського району в особі Радивилівської районної ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно.

Ухвалою Радивилівського районного суду Рівненської області від 12 січня 2015 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів ТзОВ Юридична фірма «Адвокат і Закон» (а. с. 101 т. 1).

Ухвалою Радивилівського районного суду Рівненської області від 22 січня 2015 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Радивілівську районну організацію «Українська народна партія» (а. с. 107 т. 1).

Ухвалою Радивилівського районного суду Рівненської області від 06 квітня 2015 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Радивілівське районне бюро технічної інвентаризації (а. с. 141 т. 1).

У квітні 2015 року Бугаївська сільська рада Радивилівського району Рівненської області в інтересах територіальної громади Бугаївської сільської ради Радивилівського району Рівненської області звернулася до суду з позовом до Радивилівської районної ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: ТзОВ Юридична фірма «Адвокат і Закон», Радивилівська районна організація «Українська народна партія», Радивилівське районне бюро технічної інвентаризації, про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно.

Ухвалою Радивилівського районного суду Рівненської області від 18 травня 2015 року вказані позови були об'єднані в одне провадження.

16 грудня 2015 року Бугаївська сільська рада подала заяву про зміни та доповнення до позову.

На підтвердження заявлених позовних вимог прокурор указував на те, що 04 вересня 2009 року ТзОВ «Силует» оформлено право власності на частину нерухомого майна площею 102 кв. м на підставі рішення господарського суду Рівненської області від 11 лютого 2009 року, залишеного без змін постановою Львівського апеляційного суду від 30 червня 2009 року, у справі № 15/34 за позовом ТзОВ «Силует» до Радивилівської районної ради, КП «Радивилівське районне БТІ» про визнання укладеним договору купівлі-продажу майна від 04 вересня 1995 року та визнання права власності.

Постановою Вищого господарського суду України від 31березня 2010 року вищевказані судові рішення скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для нового розгляду.

Під час перегляду даної справи суд касаційної інстанції зазначив, що ТзОВ «Силует» в 1995 році придбало не цілісний майновий комплекс, в тому числі і нежитлове приміщення площею 102 кв. м по АДРЕСА_1, а лише патент на право його оренди, тому висновки судів першої та апеляційної інстанцій про належність спірного приміщення товариству є передчасними.

За результатами нового розгляду ухвалою господарського суду Рівненської області від 23 квітня 2010 року припинено провадження у справі у зв'язку з ліквідацією юридичної особи відповідача - ТзОВ «Силует».

04 вересня 2009 року ТзОВ «Силует» зареєстровано право власності на частину нерухомого майна площею 102 кв. м на підставі вищевказаного рішення господарського суду Рівненської області від 11 лютого 2009 року, яке було скасовано.

У подальшому 11 вересня 2009 року ТзОВ «Силует» відчужило спірне майно на користь ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, який зареєстровано приватним нотаріусом Радивилівського районного нотаріального округу Додь Н.В.

На підставі вказаного договору ОСОБА_3 зареєстровано право власності на вказане майно.

26 листопада 2010 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу відчужив 37/100 частини даної нерухомості вартістю 116 тис. грн на користь ОСОБА_4, який 29 листопада 2010 року зареєстрував на нього право власності.

У зв'язку з чим ОСОБА_3 29 листопада 2010 року зареєстрував право власності на 63/100 частини спірного приміщення.

Отже, майно вибуло з власності спільної територіальної громади Радивилівського району в особі Радивилівської районної ради поза волею власника та на підставі судового рішення, яке було скасоване, відтак подальше його відчуження є незаконним.

Позивач, змінивши та уточнивши позовні вимоги, просив поновити строки позовної давності; витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь Радивилівської районної ради майно, а саме 63/100 частини нежитлового приміщення площею 102 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь Радивилівської районної ради майно, а саме 37/100 частини нежитлового приміщення площею 102 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; визнати право комунальної власності на частину нежитлового приміщення площею 102 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за Радивилівською районною радою.

Бугаївська сільська рада Радивилівського району Рівненської області в інтересах територіальної громади Бугаївської сільської ради Радивилівського району Рівненської області на підтвердження заявлених нею позовних вимог указувала на те, що факт вибуття оскаржуваного об'єкта нерухомості поза волею територіальної громади Бугаївської сільської ради підтверджується позицією Радивилівської районної ради, яка діяла в інтересах спільної територіальної громади Радивилівського району, у тому числі територіальної громади Бугаївської сільської ради, під час судового розгляду вказаної справи (невизнання позовних вимог) та подальше оскарження незаконного рішення господарського суду Рівненської області від 11 лютого 2009 року в апеляційному та касаційному порядку.

Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 31 грудня 2015 року в задоволенні позову прокурора Радивилівського району в інтересах спільної територіальної громади Радивилівського району в особі Радивилівської районної ради відмовлено.

У задоволенні позову третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - Бугаївської сільської ради Радивилівського району Рівненської області в інтересах територіальної громади Бугаївської сільської ради Радивилівського району Рівненської області відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 13 травня 2016 року рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 31 грудня 2015 року в частині відмови в задоволенні позову прокурора Радивилівського району в інтересах Радивилівської районної ради скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким позов прокурора Радивилівського району в інтересах спільної територіальної громади Радивилівського району в особі Радивилівської районної ради задоволено частково.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь Радивилівської районної ради 63/100 частини нежитлового приміщення площею 102 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь Радивилівської районної ради 37/100 частини нежитлового приміщення площею 102 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та в цій частині ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову прокурора Радивилівського району в інтересах спільної територіальної громади Радивилівського району в особі Радивилівської районної ради відмовити за пропуском строку позовної давності.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та в цій частині справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі Бугаївська сільська рада просить скасувати рішення апеляційного суду, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог прокурора, суд апеляційної інстанції вказував на те, що прокурором пропущено строк позовної давності з поважних причин, а тому він підлягає поновленню. Спірна будівля вийшла з володіння власника на підставі судового рішення, яке в майбутньому було скасовано, відповідно є підстави для застосування ст. 388 ЦК України.

Однак з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Статтями 213, 214, 316 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, а за їх відсутності ‒ на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду повністю не відповідає.

Згідно із статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача

За змістом цієї статті випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Норми статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Отже, норми статей 1212 та 388 ЦК України можуть застосуватись у випадках, коли певна вимога власника майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання або збереження майна без достатньої правової підстави. При цьому підстави застосування положень статті 1212 ЦК України є більш широкими, ніж статті 388 цього Кодексу. Наявність підстав для витребування майна за статтею 388 ЦК України не виключає застосування положень статті 1212 цього Кодексу в частині, що не суперечать положенням статті 388 ЦК України.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-3089цс15.

Установлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на адміністративно-побутову будівлю від 17 грудня 2002 року адміністративно-побутова будівля по АДРЕСА_1 зареєстрована Радивилівським районним бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за спільною територіальною громадою Радивилівського району в особі Радивилівської районної ради (а. с. 139 т. 1).

Згідно з рішенням господарського суду Рівненської області від 11 лютого 2009 року (справа № 15/34) за ТзОВ «Силует» визнано право власності на частину нежитлового приміщення площею 102 кв. м по АДРЕСА_1 відповідно до плану.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 30 червня 2009 року рішення господарського суду Рівненської області від 11лютого 2009 року у справі за позовом ТзОВ «Силует» до Радивилівської районної ради, КП «Радивилівське районне БТІ» про визнання укладеним договору купівлі-продажу майна від 04 вересня 1995 року та визнання права власності залишено без змін.

04 вересня 2009 року ТзОВ «Силует» оформило право власності на частину нерухомого майна площею 102 кв. м по АДРЕСА_1

11 вересня 2009 року ТзОВ «Силует» відчужило спірне майно на користь ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Радивилівського районного нотаріального округу Додь Н.В.

14 вересня 2009 року ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на вказане майно.

Постановою Вищого господарського суду України від 31березня 2010 року скасовано вищевказані судові рішення, а справу направлено до суду першої інстанції для нового розгляду.

За результатами нового розгляду ухвалою господарського суду Рівненської області від 23 квітня 2010 року припинено провадження у справі у зв'язку з ліквідацією юридичної особи - ТзОВ «Силует».

26 листопада 2010 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу відчужив 37/100 частини даної нерухомості вартістю 116 тис. грн на користь ОСОБА_4, який 29 листопада 2010 року зареєстрував на нього право власності. ОСОБА_329 листопада 2010 року зареєстрував право власності на 63/100 частини спірного майна.

Звертаючись до суду, прокурор просив поновити пропущений ним строк позовної давності, вказуючи про те, що їм стало відомо про порушення вказаних прав лише у 2014 році, коли головою Радивилівської районної ради став ОСОБА_10, саме тоді Радивилівська районна рада звернулася до прокуратури за захистом своїх прав.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 361 Закону України «Про прокуратуру» та частиною другою статті 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України.

Згідно із частиною першою цієї статті органи та інші особи, які відповідно до статті 45 ЦПК України звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України за своєю суттю направлений на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюється на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, а на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Установлено, що саме за касаційною скаргою Радивилівської районної ради 31 березня 2010 року Вищим господарським судом України було винесено постанову про скасування рішення господарського суду Рівненської області від 11 лютого 2009 року та постанови Львівського апеляційного господарського суду від 30 червня 2009 року, які прийняті щодо спірного майна.

Отже, ухвалюючи рішення про поновлення пропущеного строку позовної давності, апеляційний суд на вказане уваги не звернув та дійшов передчасних висновків щодо поважності пропуску вказаного строку.

Крім цього, Бугаївська сільська рада Радивилівського району, яка діє в інтересах територіальної громади Бугаївської сільської ради, у касаційній скарзі вказує на те, що спільної територіальної громади Радивилівського району не існує, така територіальна громада на законодавчому рівні не створювалася. Власником спірного майна є територіальна громада Бугаївської сільської ради Радивилівського району Рівненської області в особі Бугаївської сільської ради, яка разом із іншими територіальними громадами району є співвласником всього комунального майна, яке знаходиться у Радивилівському районі.

Установлено, що звертаючись до суду з позовом Бугаївська сільська рада Радивилівського району про вказане зазначала і з цих підстав просила визнати недійсним та скасувати свідоцтво від 17 грудня 2012 року (а. с. 154-156 т. 1).

Однак, переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказане уваги не звернув та не спростував наведені доводи.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не звернув уваги на норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини; не з'ясував усіх обставин справи та не надав їм належної правової оцінки, хоча їх з'ясування має суттєве значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково, касаційну скаргу Бугаївської сільської ради задовольнити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 13 травня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.М.Ситнік