Справа № 409/3029/15-ц
Провадження № 22ц/782/96/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2016 року, березня місяця, 23-го дня колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі: головуючого судді Яреська А.В., суддів- Карташова О.Ю., ОСОБА_1, за участю секретаря: Коротенка С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку Луганської області цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» на заочне рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 11 грудня 2015 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про фінансовий лізинг,

встановила:

31.08.2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про фінансовий лізинг№ 00009268 від 13.12.2013 року. У позовній заяві просили суд стягнути з ОСОБА_2 (91006, м. Луганськ, квартал Южний, 2 А, кв.40, реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними ДРФОПП: НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (91000, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними ДРФОПП: НОМЕР_2) як солідарних боржників на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (02152, м. Київ, пр. Павла Тичини, буд. 1 В, ідентифікаційний ) заборгованість за договором про фінансовий лізинг №00009268 від 13.12.2013р. в сумі 1 001 842 грн. 96 коп., з яких: 281 474 грн. 36 коп. - сума заборгованості по Лізинговим платежам; 64 607 грн. 41 коп. - сума витрат згідно з абз.2 п.6.1. Загальних умов; 5 609 грн. 04 коп. - сума 3% річних за час прострочення; 99 242 грн. 85 коп. - сума інфляційних втрат; 719 грн. 55 коп. - штрафні санкції за складені та надіслані Відповідачу-1 Вимоги (нагадування про несплату); 18 696 грн. 81 коп. - сума пені за прострочення виконання зобов'язання; 89 148 грн. 23 коп. - витрати Позивача згідно з п.п. 13.1., 13.6. та 13.5. Загальних умов (щодо вилучення Обєкта лізингу); 47 034 грн. 22 коп. - проценти за користування чужими грошовими коштами; 389 310 грн. 49 кой. - сума збитків; 6 000 грн. 00 коп. - витрати на оплату юридичних послуг з підготовки позову та представництва інтересів Позивача у суді першої інстанції.

Позов було прийнято до розгляду, заочним рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 11 грудня 2015 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна»було задоволено частково, а саме було стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (02152, м.Київ, пр. Павла Тичини, буд. 1 В, ) заборгованість за договором про фінансовий лізинг № 00009268 від 13.12.2013 року в розмірі 281474 грн. 36 коп., а також судові витрати: по сплаті судового збору в сумі 1026 грн. 77 коп., а всього: 282501 грн. 13 коп.

Із заочним рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 11 грудня 2015 року позивач не погодився та надав на нього апеляційну скаргуу якій посилався на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неповне зясування обставин, які мають значення для справи. Просив скасувати оскаржуване рішення у частині відмови у задоволенні позовних вимог стосовно стягнення суми витрат згідно з абз. 2 п. 6.1. Загальних умов, суми 3% річних за час прострочення, суми інфляційних витрат, штрафних санкцій за складення та надіслання вимоги, суми пені за прострочення виконання зобов'язання, витрат позивача згідно з п.п. 13.1, 13.6, 13.5 Загальних умов щодо вилучення об'єкта лізингу, відсотків за користування чужими грошовими коштами, суми збитків, витрат на оплату юридичних послуг з підготовки позову та представництва інтересів позивача у суді та в цій частині ухвалити нове рішення. Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2С РНОКПП НОМЕР_1, паспорт серії ЕН 568882, виданий Артемівським РВ ЛМУ УМВС України в Луганській області 29.05.2007 року, місце проживання зареєстроване за адресою:Луганська область, м. Луганськ, квартал Южний, 2 А, кв.40. та ОСОБА_4 РНОКПП НОМЕР_2, паспорт серії ЕК 192938, Ленінським РВ УМВС України в Луганській області 01.08.1996 року, місце проживання зареєстроване за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (02152, м. Київ, пр. Павла Тичини, буд. 1 В, ідентифікаційний ) заборгованість за договором про фінансовий лізинг №00009268 від 13.12.2013року 64607 грн. 41 коп.- суми витрат згідно з абз. 2 п. 6.1. Загальних умов; 5 609 грн. 04 коп. - суми 3% річних за час прострочення; 99 242 грн. 85 коп. - суми інфляційних витрат; 719 грн. 55 коп. - штрафні санкції за складені та надіслані вимоги; 18 696 грн. 81 коп. - суми пені за прострочення виконання зобов'язання; 89 148 грн. 23 коп. - витрати позивача зі ідно з п.п. 13.1, 13.6, 13.5 Загальних умов щодо вилучення об'єкта лізингу; 47 034 грн. 22 коп - відсотки за користування чужими грошовими коштами; 389 310 грн. 49 коп. - суми збитків; 6000 грн. 00 коп. - витрати на оплату юридичних послуг з підготовки позову та представництва інтересів позивача у суді. У іншій частині рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 11 грудня 2015 року просив залишити без змін.

Вислухавши доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази, обговоривши доводи апеляційної скарги та доводи наявних у справі заперечень проти позовних вимог, колегія суддів, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України у межах вимог заявлених у суді першої інстанції, приходить до таких висновків.

Як передбачено ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина 2 ст. 59 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Ст. 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 303 ЦПК є передбачені межі розгляду справи апеляційним судом, а саме те, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статті 213, 214 ЦПК України вказують на те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Між тим, частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано до суду доказів наявності будь-яких витрат на виконання умов договору фінансового лізингу, у звязку з чим частина позовних вимог щодо стягнення суми витрат згідно з Загальними умовами у розмірі 64 607 грн. 41 коп. та витрат позивача згідно Умов щодо вилучення об'єкта лізингу у розмірі 89 148 грн. 23 коп. суми збитків позивача у розмірі 389 310 грн. 49 коп. задоволенню не підлягає. В частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідачів суми витрат згідно з абз. 2 п. 6.1. Загальних умов; 5 609 грн. 04 коп. - суми 3% річних за час прострочення; 99 242 грн. 85 коп. - суми інфляційних витрат; 719 грн. 55 коп. - штрафних санкцій за складені та надіслані вимоги; 18 696 грн. 81 коп. - суми пені за прострочення виконання зобов'язання; 89 148 грн. 23 коп. - витрати позивача згідно з п.п. 13.1, 13.6, 13.5 Загальних умов щодо вилучення об'єкта лізингу; 47 034 грн. 22 коп. - відсотки за користування чужими грошовими коштами; 389 310 грн. 49 коп. - суми збитків; 6000 грн. 00 коп., то суд першої інстанції тут зазначив, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених плнктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а отже на думку суду відповідач був зобовязаний скасувати відповідачам пеню та/або штрафи, розраховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Колегія суддів не може погодитись тут із такими висновками суду першої інстанції, адже до них він дійшов із певними порушеннями норм матеріального та процесуального права. Висновки суду про ненадання суду належних та допустимих доказів на підтвердження вимог щодо стягнення суми витрат згідно з абз. 2 п. 6.1. Загальних умов у розмірі 64 607 грн. 41 коп. та витрат позивача згідно з п.п. 13.1, 13.6, 13.5 Загальних умов щодо вилучення об'єкта лізингу у розмірі 89 148 грн. 23 коп., 49 коп., то до суду позивачем було надано належні та допустимі докази на підтвердження цих вимог а саме копії рахунків-фактур, актів прийому-передачі цих послуг та платіжних доручень. Так, зокрема на підтвердження витрат позивача згідно з п.п. 13.1, 13.6, 13.5 Загальних умов щодо вилучення об'єкта лізингу у розмірі 89 148 грн. 23 коп. були надані до суду копії рахунків-фактур направлених відповідачці ОСОБА_2 для оплати № 00246684 від року на суму 4 200 грн. 00 коп., № 00265835 від 23.03.2015 року на суму 501 грн. 60 коп., № 00265834 від 23.03.2015 року на суму 501 грн. 60 коп., № 00272210 від року на суму 1 920 грн. 00 коп., № 00272209 від 28.04.2015 року на суму 600 гри. 00 коп., 00272208 від 28.04.2015 року на суму 81111 грн. 83 коп. та № 00276217 від року на суму 313 грн. 20 коп., а також рахунки-фактури разом з актами виконаних робіт та платіжними доручення на підтвердження фактичності понесених затрат. Ці докази не були спростовані відповідачем, а отже повинен був їх врахувати як такі, що підтверджують позовні вимоги у цій їх частині.А отже, твердження суду першої інстанції про безпідставність даних вимог позивача в розумінні ст. 60 ЦПК України є помилковим та таким, що об'єктивно не відповідає обставинам справи. У цій частині заявлених позовних вимог суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову і апеляційна скарга у цій частині підлягає задоволенню шляхом скасування оскаржуваного рішення у цій частині та винесення рішення про задоволення. При цьому колегія суддів враховує тут і ту обставину, що так само помилковими є посилання суду першої інстанції на ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» при відмові в стягненні штрафних санкцій, суми пені за прострочення виконання зобов'язання та відсотків за користування чужими грошовими коштами, адже тут суд помилково застосував неналежну матеріальну норму права, адже спірні правовідносини не регулюються нормами зазначеного Закону, який вказує про необхідні дії для банків та інших фінансових установ, а також кредиторів щодо пені та штрафів, які нараховані за кредитними договорами а не за договорами про лізінг. Адже спірні правовідносини по справі не є кредитними, а випливають з умов Договору про фінансовий лізинг, що ст.. 806 ЦК є визначені, як відносини стосовно передачі однією стороною (лізингодавець) другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Отже, у суду першої інстанції не було підстав для розповсюдження дії умов ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на правовідносини із лізінгу і відмова у задоволенні позовних вимог із посиланням на ці норми є необґрунтованою, у цій частині позовні вимоги підлягали задоволенню.

Хибними є і посилання суду першої інстанції на те, що покриття витрат за Договором про фінансовий лізинг № 00009268 від 13.12.2013 року є передбаченим у доларах США, і застосування тут судової практики, якою зроблено висновки про безпідставність стягнення індексу інфляції та відсотків річних по грошових зобовязаннях у валюті, адже з тексту самого Договору вбачається, що вартість обєкту лізингу є визначеною і у гривнях, становить 550 550 грн. 01 коп., а 66 411 доларів США 34 цента є зазначеними як «еквівалент суми», про що і вказано у договорі. Крім того, суд не звернув тут уваги на те, що Положеннями п.6.3. Загальних умов є встановлено, що Лізингові платежі підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом, чинним на дату виставлення рахунку, при цьому з дати направлення рахунку, який підлягає сплаті, доларовий еквівалент підлягає фіксації в гривневому розмірі за кожен повним минулий місяць виконання Договору про фінансовий лізинг. У випадку невиконання виставленого рахунку по оплаті лізингового платежу, у лізингоодержувача виникає заборгованість в гривнях, на яку в подальшому і нараховується індекс інфляції та З відсотки річних. Суд не врахував тут і положень ст. 524 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання мас бути виражене в гривневій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, положень статті ст. 533 ЦК України, яка передбачає, що грошове зобов'язання має бути виконим у гривнях і якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній вили ті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом.

Проте, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо ненадання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження вимог про стягнення з відповідачів суми збитків у у розмірі 389 310 грн. Так, у тексті позовній заяви вимоги про стягнення збитків у розмірі 389 310 грн. мотивуються лише посиланням на ч.1., 2 ст. 22 ЦК та вказується у якості підстав стягнення на те, що «грубі та неодноразові порушення відповідачами своїх обовязків по сплаті Лізингових платежів спричинили дострокове припинення дії Контракту та як наслідок недоотримання Позивачем доходів, на які він розраховував при його укладенні» (а.с. 9) та вказується сума збитків у розмірі 389 310 грн., з доказів же розміру завданих збитків суду було надано лише наданий рахунок-фактура № 00281784 від 09.06.2015 року на суму 389 310 грн. 49 коп. із вказівкою у ньому про приз начення платежу «Компенсація витрат згідно Договору фінансового лізингу» (а.с.60), що не містить у собі жодних розрахунків суми, не вказує про її складові та порядок обрахунку. Зі змісту рахунку фактури та вже наведеного вище абзацу з тексту позову з приводу цих вимог не вбачається як саме ці позовні вимоги співвідносяться із умовами п. 12.9 Загальних комерційних умов до Договору про фінансовий лізинг, які і передбачають можливість стягнення збитків, обумовлюють свою дію умовами дострокового розірвання Контракту, про що теж не вказується у позові як на підставу застосування положень цього пункту, крім того у п. 12.9 Умов є передбачено те, що розмір цих збитків визначається як різниця між вартістю обєкта лізингу, що визначається професійним оцінювачем майна та несплаченими лізинговими платежами а також іншими платежами, що залишились несплаченими (а.с. 22). Як вбачається з тексту позову обєкт лізингу автомобіль був повернутий позивачеві (а.с. 8, 68-69), проте суду не надано було визначення вартості обєкта лізингу на момент його повернення, що визначалась би професійним оцінювачем майна, не надано розрахунків різниці між цією його вартістю та несплаченими лізинговими платежами, що унеможливлює визначення розміру збитків та доведення самого факту їх спричинення. А отже, за таких обставин вимоги про відшкодування збитків позивача у розмірі 389 310 грн. 49 коп. задоволенню не підлягали, як недоведені належними та допустимими доказами, що підтвердили б наявність підстав для стягнення відповідно до визначених у п. 12.9 Загальних комерційних умов до Договору про фінансовий лізинг та відповідно до змісту ч.1., 2 ст. 22 ЦК. Доводи апеляційної скарги у цій частині висновків суду першої інстанції теж не спростовують, адже посилання тут на обґрунтування вимог у цій частині лише на рахунок-фактуру № 00281784 від 09.06.2015 року на суму 389 310 грн. 49 коп. із вказівкою у ньому про призначення платежу «Компенсація витрат згідно Договору фінансового лізингу» (а.с.60), що є виписаною працівником позивача не може вважатись доказом, що спростовує висновки суду першої інстанції та належним чином доводить розмір завданих збитків.

Щодо вимог про стягнення витрат у розмірі 6000 гривень «на оплату юридичних послуг з підготовки позову та представництва інтересів Позивача у суді першої інстанції», то колегія суддів погоджується тут із висновками суду першої інстанції, адже суду не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження цих витрат відповідно до вимог ст. 84 ЦПК України. Доводи апеляційної скарги тут висновків суду першої інстанції теж не спростовують, адже які саме витрати поніс Позивач для оплати правової допомоги саме при складанні позову у наданих до позову додатках не є зазначеним, з журналу судового засідання вбачається що справа була розглянута без участі сторін та їх представників. Між тим, нормами Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» є визначено, що «розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні». Позивачем, а у подальшому апелянтом не надано суду розрахунків щодо визначення розміру витрат, витраченого ними часу для надання правової допомоги по справі, тоді як належним та допустимим доказом тут може бути лише докладний розрахунок вартості наданої платної правової допомоги, що повинен відображати у собі вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді. Між тим, судові витрати на правову допомогу це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, повязані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права підчас вирішення цивільної справи. У матеріалах справи відсутні дані про кількість годин, які затратив для надання правової допомоги адвокат чи представник позивача по даній справі, крім договору про надання правової допомоги та заявки на надання послуг, немає підтверджень надання правової допомоги саме по цій цивільній справі, немає посилань на необхідні докази і у апеляційній скарзі. За таких обставин суд першої інстанції вірно відмовив у стягненні витрат на правову допомогу, така позиція узгоджується із судовою практикою Верховного суду України, що знайшла своє відображення зокрема в ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 квітня 2009 р.

Понесені відповідачем судові витрати, що є підтвердженими квитанціями про сплату судового збору за подання позову до суду першої інстанції та апеляційного суду підлягають стягненню із відповідачів у передбаченому ст.. 88 ЦПК порядку. З огляду на викладене вище та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314-315 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» задовольнити частково.

Рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 11 грудня 2015 року змінити, скасувати його у частині відмови у стягненні суми витрат згідно з абз. 2 п. 6.1. загальних умов договору, суми 3% річних за час прострочення, суми інфляційних витрат, штрафних санкції за складені та надіслані вимоги, суми пені за прострочення виконання зобов'язання, витрат позивача згідно з п. п. 13.1, 13.6, 13.5 загальних умов щодо вилучення об'єкта лізингу, відсотків за користування чужими грошовими коштами, стягнення судових витрат та ухвалити в цій частині заявлених позовних вимог нове рішення, яким:

стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3:

64607,41 грн. - суму витрат згідно з абз. 2 п. 6.1. Загальних умов;

5609,04 грн. - суму 3% річних за час прострочення;

99242,85 грн. - суму інфляційних витрат;

719,55 - штрафні санкції за складені та надіслані вимоги;

18696,81 грн. - суму пені за прострочення виконання зобов'язання;

89148,23 грн. - витрати позивача згідно з п.п. 13.1, 13.6, 13.5 Загальних умов щодо вилучення об'єкта лізингу;

47034,22 грн. - відсотки за користування чужими грошовими коштами;

судові витрати у розмірі 7673 гривень 40 копійок;

тобто у розмірі 332731 гривень 51 копійок.

У іншій частині оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий _______________________ Судді: ________________________________