Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 332/4113/15Головуючий у 1-й інстанції Андрюшина Л.А.
Пр. №22-ц/778/1581/16Суддя-доповідач Гончар М.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Каракуші К.В., Стрелець Л.Г.

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») до ОСОБА_2, 3-я особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району м. Запоріжжя про звернення стягнення на предмет іпотеки

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду із вищезазначеним позовом, в якому просило в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості у загальному розмірі 380513,62 грн. за кредитним договором №0703/1107/71-334 від 23.11.2007 року звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ «Дельта Банк» та визнання права власності за ПАТ «Дельта Банк» на квартиру №30, що знаходиться в будинку №64 по вул. Демократичній в м. Запоріжжі, загальною площею 42,03 кв.м, житловою площею 26,3кв.м., яка складається з двох кімнат, та належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Горловою Ю.М. 23 листопада 2007 року за №1272, запис про реєстрацію правочину внесено в Державний реєстр правочинів за реєстраційним номером 2515429. Судові витрати по справі покласти на відповідача.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 23.11.2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ВАТ «Сведбанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №0703/1107/71-334, згідно із умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 15500,00 доларів СІЛА з розрахунку 11,9% річних за користування кредитом на строк з 23.11.2007р. по 23.11.2037 рік. Банк свої зобов'язання за кредитним договором повністю виконав, надавши відповідачу кредит. 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ "Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість ПАТ «Сведбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Отже, відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги, АТ «Дельта Банк» набув права вимоги по кредитному договору, укладеному з відповідачем ОСОБА_2 З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вищевказаним кредитним договором іпотекодавець ОСОБА_2 за договором іпотеки № 0703/1107/71-334-2-1 від 23.11.2007 року передала у іпотеку нерухоме майно: квартиру № 30, що знаходиться в будинку №64 по вул. Демократичній в місті Запоріжжі загальною площею 42,03 кв.м, житловою площею 26,3кв.м., яка складається з двох кімнат, та належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Горловою Ю.М. 23 листопада 2007 року за №1272, запис про реєстрацію правочину внесено в Державний реєстр правочинів за реєстраційним номером 2515429. Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлялась у тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов'язань згідно умов кредитного договору. Однак, зобов'язання залишаються невиконаними у зв'язку з чим, станом на 28.07.2015 року за відповідачем наявна заборгованість у сумі: 380513,62 грн., з яких: тіло кредиту - 352911,95грн.; відсотки - 27601,67грн. Таким чином, зважаючи на невиконання відповідачем зобов'язання стосовно умов повернення кредиту, в рахунок виконання основного зобов'язання ПАТ «Дельта Банк» має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття (передачі) предмета іпотеки у власність згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в іпотечному договорі у порядку, передбаченому ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку».

Ухвалою судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 вересня 2015 року (т.с. 1 а.с. 67) провадження у цій справі за вищезазначеним позовом Банку відкрито.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2015 року (т.с. 1 а.с. 116) до участі у цій справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2016 року (т.с. 1 а.с. 164-168) у задоволенні позовних вимог позивача у цій справі відмовлено.

Всі особи, які беруть участь у справі, із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували, окрім ПАТ «Дельта Банк».

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ПАТ «Дельта Банк» (т.с. 1 а.с. 176-179) у своїй апеляційній скарзі просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» у повному обсязі.

Апеляційне провадження за вказаною скаргою Банку апеляційним судом було відкрито (т.с. 1 а.с. 194), справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 1 а.с. 196).

Відповідач ОСОБА_2 подала апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу Банку (т.с. 1 а.с. 205-208).

21 квітня 2016 року Банк надав апеляційному суду через канцелярію для долучення до матеріалів цієї справи звіт про оцінку від 15 лютого 2016 року вищезазначеного предмета іпотеки на суму 309542,00 грн. (т.с. 1 а.с. 209-248).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 21 квітня 2016 року, був відкладений за клопотанням відповідача та представника останньої з метою надання їм часу для ознайомлення із наданим Банком апеляційному суду вищезазначеним звітом про оцінку предмета іпотеки.

У судове засідання 26 травня 2016 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи представник Банку (позивача) та третьої особи - органу опіки та піклування не з'явились, подали апеляційному суду заяви (т.с. 2 а.с. 1-5), в яких просили розглядати дану справу апеляційним судом без участі їх представників.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажними причини неявки представників Банку та органу опіки та піклування у дане судове засідання у цій справі і на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю відповідача ОСОБА_2 та представника останньої за довіреністю (т.с. 1 а.с. 98) ОСОБА_4

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2 та представника останньої за довіреністю (т.с. 1 а.с. 98) ОСОБА_4, які у тому числі просили долучити до матеріалів цієї справи копію постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2016 року в адміністративній справі за участю інших осіб та у тому числі ПАТ «Дельта Банк», яка набрала законної сила, та була взята ними із Єдиного державного реєстру судових рішень, із якої вбачається, що адміністративним судом було встановлено, що договір купівлі-продажу прав вимоги між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» від 25.05.2012 року не є підставою згідно норм діючого законодавства України для здійснення нотаріусом реєстраційної дії щодо внесення змін іпотекодержателя з ПАТ «Сведбанк» на ПАТ «Дельта Банк», оскільки підставою для цього може бути лише правочин, що підтверджує перехід права іпотеки до іншої особи, а також копію інформаційної довідки від 10 травня 2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (т.с. 2 а.с. 6-14) щодо квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 (предмета іпотеки), на яку Банк у цій справі просив звернути стягнення, де зміна іпотекодержателя з ПАТ «Сведбанк» на ПАТ «Дельта Банк» проведена у той самий спосіб, тим самим нотаріусом та на підставі того самого договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.02.2012 року, перевіривши обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга ПАТ «Дельта Банк» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Встановлено, що правильно вирішивши цю справу по суті, а саме: відмовивши у задоволенні позову Банку у цій справі у повному обсязі, суд першої інстанції керувався ст. ст. 33, 35, 37 закону України «Про іпотеку», ст. ст. 525-526, 625, 627-629, 638, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 10-11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, та виходив із того, що умовами іпотечного договору передбачено право Банку набути право власності на предмет іпотеки згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя. Разом з тим, ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя; судом встановлено, що строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором ще не настав, оцінка предмету іпотеки суб'єктом оціночної діяльності після прийняття іпотекодержателем рішення про обрання вказаного способу звернення стягнення на предмет іпотеки, та на момент пред'явлення відповідної вимоги, як це передбачено ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та п. п. 12.3.1 іпотечного договору, не визначалась, клопотання позивачем про проведення такої оцінки також суду не заявлялось, а отже, за таких обставин вимоги Банку про визнання права власності на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості не підлягають задоволенню, оскільки позивач не надав суду доказів, що підтверджують виконання ним вимог ч. 3 ст. 37 Закону України Про іпотеку» та п.п. 12.3.1 іпотечного договору.

Згідно із ст. 307 ч. 1 п. 3 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення.

Апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення і вони стосуються окремих його частин.

В силу вимог ст. 215 ЦПК України рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної та резолютивної частин.

У мотивувальній частині рішення суду згідно зазначаються:

- встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини;

- мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти;

- чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким;

- назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що згідно із свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи, ПАТ «Дельта Банк» зареєстровано Печерською районною у місті Києві державною адміністрацією 14.02.2006 року та у зв'язку зі зміною найменування юридичної особи проведена заміна свідоцтва про державну реєстрацію 01.10.2009 року (т.с. 1 а.с.56).

Постановою Правління Національного банку України № 150 від 02 березня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних (т.с. 1 а.с.57-58).

На підставі рішень № 51 від 02.03.2015 року, № 71 від 08.04.2015 року виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в ПАТ «Дельта Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. (т.с. 1 а.с.59-60,61), розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк».

Ст. 512 ч. 1 п. 1 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, між ПАТ «Сведбанк», який в свою чергу виступає правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір, відповідно до умов якого ПАТ «Сведбанк» передав (відступив) права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами. Згідно із витягом з додатку № 1 до договору купівлі - продажу прав вимоги за кредитами від 25 травня 2012 року до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за кредитним договором №0703/1107/71-334 від 23.11.2007 року та за договором іпотеки № 0703/1107/71-334-2-1 від 23.11.2007 року, що були укладені з ОСОБА_2.(т.с. 1 а.с.48-55).

У відповідності зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа /кредитодавець/ зобов'язується надати грошові кошти/кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти .

Відповідно до кредитного договору №0703/1107/71-3 3 4 (кредит фізичній особі на купівлі та під заставу нерухомості) від 23 листопада 2007 року та договорів про внесення до нього змін та доповнень від 29.09.2010 року встановлено, що між АКБ «ТАС-Комерцбанк» і відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір, відповідно до умов якого сторонами були прийняті на себе взаємні зобов'язання, а саме: кредитор надав позичальнику кредит у розмірі 15500,00 доларів США на строк з 25 листопада 2007 року по 23 листопада 2037 року, а остання була зобов'язана повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором.

Позичальник, відповідно до п.1.3 зазначеного договору сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 11,9% річних за весь строк фактичного користування кредитом. Розмір процентної ставки може змінюватися без укладання додаткового правочину до цього договору.

Кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків по договору купівлі-продажу з метою придбання квартири під номером АДРЕСА_1

Забезпеченням виконання зобов'язань позичальника по погашенню заборгованості за кредитом, виступає іпотека об'єкта нерухомості, що придбавається позичальником за договором купівлі-продажу. Умови передачі об'єкта нерухомості в іпотеку та звернення стягнення на предмет іпотеки регулюються чинним законодавством України і іпотечним договором, що укладається між банком і позичальником (т.с. 1 а.с.6-19,20-28,29-31).

23 листопада 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір № 0703/1107/71-334-2-1, відповідно до умов якого відповідач у забезпечення виконання зобов'язання за вищевказаним кредитним договором, надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру № 30, що розташована в будинку № 64 по вул. Демократичній м. Запоріжжя, загальною площею 43,03кв.м, житловою площею 26,3кв.м.

Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 25.11.2007 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Горловою Ю.М. за реєстровим № 1272. У зв'язку з посвідченням договору іпотеки, нотаріусом накладена заборона відчуження зазначеного в договорі майна, що належить ОСОБА_2 до припинення чи розірвання договору іпотеки (т. с. 1 а.с.32-35).

29.09.2010 року до вказаного договору іпотеки внесенні зміни на підставі договору про внесення змін та доповнень № 1, що був укладений між ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником АКБ «Тас-Комерцбанк» та відповідачем ОСОБА_2.(т.с. 1 а.с.36-38).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Закону сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору, як зазначено у ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами, що передбачено ст. 629 ЦК України.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, кредитний договір та договір іпотеки, що укладені між сторонами, підписані уповноваженою на це особою банку та особисто відповідачем ОСОБА_2 Іпотечний договір посвідчений у нотаріальному порядку. Факт укладання кредитного та іпотечного договору, а також факт отримання кредитних коштів відповідачем ОСОБА_2 визнається.

Таким чином, судом першої інстанції також було правильно встановлено, що між сторонами були укладені вище вказані договори, відповідно до умов яких, сторонами були прийняті на себе взаємні права та обов'язки.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Відповідно до наданої Банком довідки від 28.07.2015 року підтверджений факт наявності заборгованості відповідача ОСОБА_2 за кредитним договором № 0703/1107/71-334 від 23.11.2007 року і загальна сума заборгованості за цим кредитним договором складає 17247 доларів США 25 центів, що в перерахунку в національну валюту за офіційним курсом НБУ станом на 28.07.2015 року складає 380513,62грн., з яких: тіло кредиту - 15996 доларів США 17 центів, що в еквіваленті складає 352911,95 грн.; відсотки - 1251 долар США 08 центів, що в еквіваленті складає 27601,67 грн. (т.с. 1 а.с.39).

Таким чином, судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідач неналежним чином виконувала свої зобов'язання за укладеним кредитним договором, в зв'язку з чим у ПАТ «Дельта Банк» виникло право вимагати задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 вище вказаного Закону, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення ч. 1 цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому порядку.

П. 11 укладеного іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов'язання повністю або частково, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов'язання (як основного боргу, так і процентів за ним. При настанні зазначених випадків іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення основного зобов'язання та зобов'язань, передбачених цим договором, у строк, що не перевищує тридцяти календарних днів, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору.

Ст. 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок основного зобов'язання.

П. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що з урахуванням положень ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

У зв'язку з наведеним, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням цих норм не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб, про який просить позивач і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором.

Отже, у разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч.2 ст. 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом.

У п. 12 іпотечного договору сторонами визначено, що за вибором іпотекодержателя застосовується один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішення суду, у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в пп.12.3.1 та 12.3.2 цього пункту договору. Відповідно до пп.12.3.1 задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

При цьому вважається, що предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена після прийняття іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом договору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі висновку незалежного експерта - суб'єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом оціночної діяльності. При цьому сторони домовляються, що кандидатура суб'єкта оціночної діяльності визначається іпотекодержателем. При оцінці предмета іпотеки незалежний експерт повинен використовувати всі методи оцінки, які будуть передбачені чинним законодавством на момент оцінки.

Банк не надав у цій справі суду першої інстанції висновку незалежного експерта - суб'єкта оціночної діяльності про вартість вищезазначеного предмета іпотеки - квартирі відповідача, на яку він просив звернути стягнення у цій справі в рахунок погашення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором шляхом визнання права власності за ним на останню, але він надав останній апеляційному суду на стадії апеляційного перегляду цієї справи (т.с. 1 а.с. 209-248), та який апеляційний суд має враховувати при апеляційному перегляді цієї справи в силу вимог ст. ст. 10 ч.4, 303 ч.2 ЦПК України.

Однак, має місце правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-185цс15, яка є обов'язковою для застосування загальними судами в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України, відступати від якої у цій справі апеляційний суд не вважає за доцільне і не вбачає підстав, та за змістом якої:

«Ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч. 3 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку".

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Ст. 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки».

При вищевикладених обставинах, не дивлячись на наявність вищезазначеного застереження у договорі іпотеки, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову Банку у цій справі у повному обсязі, мав виходити із того, що відсутні, передбачені законом підстави для визнання за ПАТ «Дельта Банк» у цій справі в рахунок погашення будь-якої заборгованості за вищезазначеним кредитним договором саме права власності на предмет іпотеки, що належить боржнику ОСОБА_2, так як згідно із ст. 36 Закону України «Про іпотеку» в судовому порядку вирішуються лише позови про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Копія постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2016 року в адміністративній справі за участю інших осіб та ПАТ «Дельта Банк», яка набрала законної сила та яка була взята відповідачем із Єдиного державного реєстру судових рішень, а також копія інформаційної довідки від 10 травня 2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (т.с. 2 а.с. 6-14) щодо квартири ОСОБА_2 - АДРЕСА_1 (предмета іпотеки), на яку Банк у цій справі просив звернути стягнення шляхом визнання за ним права власності за рішенням суд у цій справі, надані відповідачем та її представником апеляційному суду у даному судовому засіданні для долучення до матеріалів справи, не є доказами, передбаченими ст. 303 ч.2 ЦПК України, які можуть бути прийняті апеляційним судом при апеляційному перегляді цієї справи при перевірці законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції від 22 січня 2016 року.

Оскільки, вони є новими доказами, виникли після ухвалення рішення судом першої інстанції у цій справі, судом першої інстанції не досліджувались при ухваленні оскаржуємого рішення та не могли досліджуватись, відповідач із рішенням суду першої інстанції у цій справі погодилась, останнє в апеляційному порядку не оскаржувала, дана справа переглядається апеляційним судом в силу вимог ст. 303 ч.1 ЦПК України саме в межах доводів апеляційної скарги Банку.

При вищевикладених обставинах, рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2016 року у цій справі слід змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову позивача.

Судом першої інстанції оскаржуємим рішенням не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат у цій справі, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому це питання не було предметом апеляційного перегляду у цій справі, та може бути вирішено у подальшому судом першої інстанції за ініціативою суду або за заявою осіб, які беруть участь у справі, в порядку ст. 220 ЦПК України.

В силу вимог ст. 88 ч.1, 5 ЦПК України Банк в разі задоволення його апеляційної скарги лише частково при вищевикладених обставинах, не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_2 судових витрат у вигляді судового збору 4019,40 грн. (оригінал платіжного доручення т.с. 1 а.с. 1191), понесених ним при подачі цієї скарги до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2016 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову позивача.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Каракуша К.В.Стрелець Л.Г.