Ухвала

іменем україни

10 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка діє особисто і як законний представник неповнолітньої ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - орган опіки та піклування в особі виконкому Іллічівської міської ради Одеської області, про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення та примусове вселення; за зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_4, яка діє особисто і як законний представник неповнолітньої ОСОБА_5, до ОСОБА_3, треті особи: Іллічівський міський відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, ОСОБА_7, служба у справах дітей виконавчого комітету Іллічівської міської ради Одеської області, про визнання права користування жилим приміщенням, за касаційними скаргами ОСОБА_4, яка діє особисто і як законний представник неповнолітньої ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, служби у справах дітей виконавчого комітету Іллічівської міської ради Одеської області на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 02 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про скасування реєстрації ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1, виселення їх з квартири. Згодом уточнивши позовні вимоги, просив також зобов'язати відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осібзняти вказаних осіб з реєстрації за спірною адресою.

У вересні 2014 року позивач знову уточнив позовні вимоги та просив визнати ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселити їх, а також усунути йому перешкоди у користуванні квартирою шляхом примусового вселення.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 разом з матір'ю ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року, та братом ОСОБА_7 був наймачем квартири АДРЕСА_1 з 1996 року. На підставі договору довічного утримання від 08 лютого 2005 року ОСОБА_4 набула права власності на спірну квартиру. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 січня 2012 року було скасовано рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 04 лютого 2002 року про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірною квартирою. Крім того, рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 13 березня 2012 року, яке набрало чинності, визнано приватизацію вказаної квартири недійсною, а також визнано недійсним договір довічного утримання від 08 лютого 2005 року. Незважаючи на вказане судове рішення 16 березня 2012 року відповідач ОСОБА_4 разом з двома своїми дітьми: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, була зареєстрована у спірній квартирі. Вважаючи, що законна підстава, на якій ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 заселилися у вказану квартиру, відпала, просив на підставі статей 15, 16, 216, 317, 346 ЦК України визнати їх такими, що втратили право користування житлом. Крім того, зазначив, що вказані особи вселились в спірну квартиру після смерті ОСОБА_8 без його згоди як члена сім'ї наймача та порушують його право на житло. Також просив усунути перешкоди у вселенні його в квартиру з боку ОСОБА_7

Не погоджуючись із вказаним позовом, в вересні 2014 року ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулись до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 та просили визнати за ними право користування жилим приміщенням. Позов мотивовано тим, що ОСОБА_4 разом зі своїми доньками проживали у спірній квартирі з 2001 року, і до теперішнього часу, з дозволу її баби ОСОБА_8 та батька ОСОБА_7, за яким здійснюють догляд. Враховуючи зазначене, вважають, що заселилися у спірну квартиру на законних підставах як члени сім'ї наймача, тому просили на підставі статей 65, 64 ЖК УРСР задовольнити позов.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 12 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02 липня 2015 року, первісний позов задоволено. Визнано ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловою площею квартири АДРЕСА_1. Виселено вказаних осіб із квартири АДРЕСА_1. Вселено ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

У касаційних скаргах ОСОБА_4, яка звернулася в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, служба у справах дітей виконавчого комітету Іллічівської міської ради Одеської області просять скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційні скарги підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, яким задоволено первісний позов та відмовлено у задоволенні зустрічного позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідачі підлягають визнанню такими, що втратили право користування квартирою з підстав, передбачених статтями 15, 16, 216, 317, 346 ЦК України у зв'язку з визнанням рішенням суду недійсним договору відчуження вказаної квартири, внаслідок чого було припинено право власності ОСОБА_4 на квартиру та право користування нею, а у членів сім'ї ОСОБА_4 - припинено право користування житлом як членів сім'ї власника житла. Також суди дійшли висновку, що згоди наймача квартири на вселення ОСОБА_4 із дітьми для постійного проживання не було. Крім того, враховуючи наявність перешкод з боку ОСОБА_7 у користуванні квартирою ОСОБА_3, підлягають задоволенню вимоги останнього про вселення його в квартиру.

Однак, повністю погодитися з вказаними висновками апеляційного суду не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає.

Установлено, що з 1996 року ОСОБА_3 разом з матір'ю ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року, та братом ОСОБА_7 були зареєстровані в 2-кімнатній квартирі комунальної власності АДРЕСА_1 (а.с.8 т. 1, а.с. 36, 37, 70 т. 2).

На підставі договору довічного утримання від 08 лютого 2005 року ОСОБА_4 стала власником квартири АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 січня 2012 року скасовано рішення Іллічівського міського суду від 04 лютого 2002 року про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 66 - 67 т. 2).

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 13 березня 2012 року, яке набрало чинності, визнано недійсною приватизацію квартири АДРЕСА_1 та визнано недійсним договір довічного утримання, укладений 08 лютого 2005 року на ім'я ОСОБА_4

16 березня 2012 року ОСОБА_4 та її двох дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстровано за спірною адресою.

14 вересня 2011 року в спірній квартирі зареєструвався ОСОБА_7, який в період з 2006 по 2011 роки був зареєстрований в АДРЕСА_2 (а.с. 37, 70 т. 2, а.с. 71 т. 2).

На підставі встановлених вище обставин, місцевий суд дійшов вірного висновку, що право власності ОСОБА_4 на спірну квартиру припинилося в зв'язку із визнанням договору довічного утримання недійсним.

Разом з тим, вирішуючи питання про наявність правових підстав у відповідачів ОСОБА_4 для користування спірною квартирою, апеляційний суд не звернув уваги на положення статей 64, 65 ЖК УРСР.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7, який є членом сім'ї наймача - ОСОБА_8, а ОСОБА_4 є дочкою ОСОБА_7 та онукою ОСОБА_8

Відповідно до частин 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Таким чином, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції всупереч нормам статей 212 - 214, 303, 315 ЦПК України не врахував вказаних норм права, не визначився із характером спірних правовідносин, не надав належної оцінки доводам ОСОБА_7, який користується всіма правами наймача квартири, про те, що він заперечує проти виселення його доньки та онуків із квартири, що вони проживають із його згоди та разом із ним.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року скасовано попередні судові рішення, зокрема й в зв'язку із тим, що суд першої інстанції не перевірив письмових пояснень ОСОБА_7, про те, що він, як квартиронаймач заперечує проти виселення відповідачів (своєї дочки та внуків) зі спірної квартири.

Однак, повторно вирішуючи спір суд апеляційної інстанції всупереч вимогам ч. 4 ст. 338 ЦПК України своїх процесуальних обов'язків не виконав, не врахував висновків і мотивів суду касаційної інстанції, з яких було скасовано попереднє судове рішення, неповно з'ясував усі обставини справи, що стосуються законності набуття права користування спірною квартирою відповідачами.

Разом з тим, суди обох інстанцій, керуючись обставинами вселення позивача ОСОБА_3 в спірну квартиру та наявністю перешкод з боку ОСОБА_7, який проживає у спірній квартирі, дійшли вірного висновку про обґрунтованість вимог про вселення ОСОБА_3 у спірну квартиру.

Оскільки допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, ухвала суду апеляційної інстанцій відповідно до вимог ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню в частині вирішення первісного позову про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням й виселення, а також в частині вирішення зустрічного позову з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в цій частині. В частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про вселення судові рішення слід залишити без змін.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4, яка діє особисто і як законний представник неповнолітньої ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, служби у справах дітей виконавчого комітету Іллічівської міської ради Одеської області задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 02 липня 2015 року скасувати в частині вирішення первісного позову про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням й виселення, а також в частині вирішення зустрічного позову, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про вселення рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 02 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська