Ухвала

іменем україни

26 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Висоцької В.С., Гримич М.К.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Миколаївської обласної дирекції до ОСОБА_5 про дострокове розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 19 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2011 року публічне акціонерне товариство «РайффайзенБанк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») в особі Миколаївської обласної дирекції звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 15 жовтня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «РайффайзенБанк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «РайффайзенБанк Аваль», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику невідновлювальну кредитну лінію з лімітом у 252 000 грн. зі сплатою 13,5 % річних до 15 жовтня 2017 року. З метою забезпечення виконання вказаних кредитних зобов'язань, між сторонами укладено два іпотечних договори, відповідно до умов яких в іпотеку передано: квартиру АДРЕСА_1 та магазин промислових товарів по АДРЕСА_2. Оскільки відповідач не виконала умови кредитного договору, у неї утворилася заборгованість перед банком, яка станом на 25 березня 2011 року становить 352 598,88 грн.

Враховуючи викладене, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Миколаївської обласної дирекції просило достроково розірвати кредитний договір та стягнути з ОСОБА_5 вказану вище заборгованість.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 19 квітня 2016 року, позов задоволено. Достроково розірвано кредитний договір від 15 жовтня 2007 року. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором у розмірі 352 598,88 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 239 656,50 грн., заборгованості зі сплати відсотків - 29 943,13 грн., пені - 82 999,25 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 15 жовтня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику невідновлювальну кредитну лінію з лімітом у 252 000 грн. зі сплатою 13,5 % річних з кінцевим терміном повернення коштів до 15 жовтня 2017 року.

З метою забезпечення виконання вказаних кредитних зобов'язань, між сторонами укладено два іпотечних договори, відповідно до умов яких в іпотеку передано: квартиру АДРЕСА_1 та магазин промислових товарів по АДРЕСА_2.

Оскільки відповідач не виконала умови кредитного договору, у неї утворилася заборгованість перед банком, яка станом на 25 березня 2011 року становить 352 598,88 грн. та складається із: заборгованості за кредитом - 239 656,50 грн., заборгованості зі сплати відсотків - 29 943,13 грн., пені - 82 999,25 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вірно виходив із того, що позичальником порушено умови кредитного договору, а тому в останньої виникла заборгованість перед банком, яка і підлягає до стягнення з відповідача.

Місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про задоволення позову. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 19 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

В.С. Висоцька

М.К. Гримич