Провадження № 22-ц/773/232/16 Категорія: 39 Доповідач: Подолюк В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Подолюка В.А.,

суддів - Киці С.І., Данилюк В.А.,

секретар - Вергун Т.С.,

з участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Луцької міської ради, ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2015 року позов ОСОБА_1 до Луцької міської ради, ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно задоволено частково.

Ухвалено визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно, а саме: 1/2 частку квартири НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, після смерті батька ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

В позові ОСОБА_1 до Луцької міської ради про визнання права власності на спадкове майно - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, посилаючись на неповноту з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким в частині задоволення позову відмовити.

Зокрема зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не закрив провадження у даній справі оскільки раніше з приводу спірного нерухомого майна аналогічний спір був предметом розгляду судом і в задоволенні такого позову ОСОБА_1 відмовлено, даний спір мав вирішуватися не шляхом визнання права власності на спадкове майно, а шляхом витребування правовстановлюючих документів у відповідача ОСОБА_4

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у ній, позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу вважають безпідставною.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та його синові ОСОБА_1, даний факт підтверджено копією свідоцтва про право власності на житло від 11.12.1997 року, виданого згідно розпорядження від 11.12.1997 № 282-р та зареєстроване у відділі по приватизації житлового фонду під № 282-р/60 (а.с. 6,8).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 23.09.2014 року (а.с.5, 63), після його смерті відкрилась спадщина на 1/2 частини квартири НОМЕР_1 в будинку НОМЕР_3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, спадкоємець на час смерті спадкодавця був неповнолітнім, фактично прийняв спадщину, що також стверджується судовим рішенням від 30.04.2015 року (а.с.6,10-11)

Оскільки спадщина відкрилася до вступу в силу нового ЦК України (в редакції від 2004 року) з врахуванням п.п. 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції від 2004 року) до даних правовідносин слід застосовувати положення ЦК УРСР (в редакції від 1963 року).

Згідно ст. 549 ЦК України позивач ОСОБА_1 фактично прийняв спадщину після смерті батька шляхом постійного проживання з померлим на час смерті (а.с. 7).

30.10.2014 року позивачу ОСОБА_1 відмовлено у державній реєстрації прав власності, оскільки частки у спільній сумісній власності на квартиру не виділені.

Відповідно до ч. 1 ст. 368, ч. 2 ч. 372 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.04.2015 року визначено, що спадкодавцю ОСОБА_5 та позивачу ОСОБА_1 кожному зокрема, належить по 1/2 частини квартири НОМЕР_1 на АДРЕСА_1 (а.с.10-11). Вказані обставини за вимогами ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

18.12.2014 року позивачу ОСОБА_1 постановою Першої Луцької державної нотаріальної контори було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів.

09.07.2015 року позивачу ОСОБА_1 постановою Першої Луцької державної нотаріальної контори було повторно відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів.

Згідно з статтею 527 Цивільного кодексу Української РСР редакції 1963 року (Далі - ЦК УРСР) спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Відповідно до статті 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 529 ЦК УРСР встановлено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Частинами 1, 2 статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Статтею 553 ЦК УРСР встановлено, що спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Враховуючи вказані норми закону, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно, а саме: 1/2 частку квартири НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, після смерті батька ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, встановив дійсні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору.

Покликання ОСОБА_4 в апеляційній скарзі на ту обставину, що провадження у даній справі підлягало закриттю з підстав, передбачених п.п.1,2 ч. 2 ст.122 ЦПК України є власним тлумаченням норм процесуального права та встановлених обставин справи, оскільки зі змісту судового рішення від 30 квітня 2015 року встановлено наявність спору між іншими сторонами та з інших підстав.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачем неправильно обраний спосіб захисту порушеного права, оскільки в даному випадку необхідно було заявляти позовні вимоги до ОСОБА_4 про витребування правовстановлюючих документів, не впливають на правильність висновків суду відповідно до ч.ч.1,2 ст.11 ЦПК України. Крім того, позивач вказав, що йому нічого не відомо про наявність правовстановлюючих документів на спірну квартиру і у зв»язку з цим нотаріусом було двічі відмолено в оформлені права на спадщину саме з цих підстав(а.с.58-63).

Також, колегія суддів не погоджується з посиланням представника особи, яка подала апеляційну скаргу, на можливість отримання свідоцтва про право на спадщину за письмовою заявою до нотаріальної контори спадкоємця, оскільки для цього потрібні відповідні умови, за наявності яких вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. В даному випадку відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно і за загальним правилом у разі відмова нотаріуса в оформлені права на спадщину з цих підстав особа має право звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Обґрунтування представником відповідача при апеляційному розгляді справи щодо невизначеності процесуального становища ОСОБА_4 в даній справі також не відповідають матеріалам справи оскільки встановлено, що остання, як особа, яка претендує на спадкове майно, залучена до розгляду справи в якості співвідповідача (а.с.32,37,41-42,50-52,64-74).

Інші заперечення відповідача щодо законності судового рішення в частині задоволення позову не знайшли свого підтвердження під час перегляду в апеляційному порядку, були предметом розгляду в суді першої інстанції і висновків суду, викладених в рішенні, вони не спростовують.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: