АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №22-ц/796/9897/2016 Головуючий у 1-й інстанції: Ярошенко С.В.
справа №754/2339/16-ц Доповідач: Поліщук Н.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого-судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

за участю секретаря Горбачовій І.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, - Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», поданою представником за довіреністю ОСОБА_1, на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 13 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дійсним, визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати договір №1 купівлі-продажу 1/4 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1, укладений 01 травня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - виконаним та дійсним; визнати за ОСОБА_2 право на 1/4 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1, що придбана на підставі договору №1 купівлі-продажу від 01 травня 2013 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_3 є власником 1/4 частини квартири АДРЕСА_1, 01 травня 2013 року сторони уклали договір купівлі-продажу належної відповідачу частки, проте останній відмовився від нотаріального посвідчення як під час укладення договору, так і після цього.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 13 травня 2016 року позовні вимоги задоволено частково, вирішено визнати дійсним договір №1 купівлі-продажу 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 від 01 травня 2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 В іншій частині вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ПАТ КБ «ПриватБанк» подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі зазначає, що банк є кредитором відповідача, на виконанні у державній виконавчій службі знаходиться декілька виконавчих проваджень, на майно боржника накладено арешт. Зазначає, що договір, який був об»єктом судового розгляду, укладений між матір»ю та сином з метою ухилення останнього від виконання боргових зобов»язань і не мав на меті створення реальних наслідків. Зазначає про недоведеність обставини ухилення сторони правочину від його нотаріального посвідчення та про неможливість застосування ч.2 ст.220 ЦК України.

В судове засідання учасники цивільного процесу не з»явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

На підставі ст.305 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, що не з»явились в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ухилився від нотаріального посвідчення правочину, що є підставою для застосування ч.2 ст.220 ЦК України.

З такими висновками колегія суддів не погоджується, виходячи із наступного.

З матеріалів справи убачається, що відповідно до даних Свідоцтва про право власності на житло від 07 травня 2003 року та нотаріально посвідченого Договору дарування 1/4 частини квартири, укладеного 28 жовтня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, квартира АДРЕСА_1 на праві власності належить позивачу (1/2 частини), відповідачу (1/4 частини) та третій особі (1/4 частини).

На підтвердження позовних вимог, позивачем надано текст договору від 01 травня 2013 року між ОСОБА_2 (покупець) та ОСОБА_3 (продавець) про купівлю-продаж частки квартири №1, який не є нотаріально посвідченим та за змістом якого продавець продав вказану вище належну йому частину квартири.

В цей же день сторони склали Акти прийому-передачі коштів та прийому-передачі ключів та частки із застереженнями щодо описок, які сторони визнали в листах.

Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч.3 ст.640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації.

В пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз»яснено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК (435-15) не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК (435-15). Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Окрім того, в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 року №6-162цс12 висловлено наступна правова позиція. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін. Договір купівлі-продажу житлового будинку (або його частини) підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України. Суд першої інстанції під час вирішення справи безпідставно застосував матеріальний закон, який не поширюється на вказані правовідносини.

З огляду на наведене, є обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та застосування норм матеріального права, які на правовідносини сторін не поширюються.

Подані до апеляційного суду письмові клопотання представника позивача про залишення апеляційної скарги без розгляду на підставі п.2 ч.1 ст.207 ЦПК України, а також про витребування оригіналів постанов про арешт майна боржника, ухвали Деснянського районного суду м.Києва від 25 грудня 2015 року та довіреності від 05 квітня 2016 року, відхиляються колегією суддів, оскільки є безпідставними, подані представником ПАТ КБ «ПриватБанк» копії вказаних документів засвідчені у встановленому законом порядку, підстави для застосування вимог п.2 ч.1 ст.207 ЦПК України відсутні.

Відповідно до ст.309 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргуПублічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», подану представником за довіреністю ОСОБА_1, задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 13 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дійсним, визнання права власності - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В.Болотов