Справа № 127/6464/16-ц
Провадження № 2/127/3036/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2016року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Федчишена С.А.,

при секретарі Підвисоцькій О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Позов мотивовано тим, що 01 липня 2015 року, ОСОБА_1 уклав договір позики з ОСОБА_2. Відповідно до п. 1.1 Договору позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти ( позику ), а останній зобовязується повернутій таку, ж суму грошей у визначений цим договором строк. Відповідно до п.1.2 договору сума позики за цим договором складає 25000 гривень. Відповідно до п.2.2 договору факт надання позики засвідчується видатковим касовим ордером або випискою із банківського рахунку позикодавця. Позика може також засвідчуватись розпискою позичальника про отримання коштів із зазначенням дати складання розписки та дати отримання позики. Так на виконання договору позивач надав відповідачу 01липня 2015 р. грошові кошти в розмірі 25000 грн., в присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4, про що було складено розписку від 01 липня 2015 р. із підписами позивача, відповідача та зазначених свідків. Відповідно до п. 3.1. договору позичальник зобовязується повертати позику частинами або одним платежем із таким розрахунком, щоб повернути всю суму до 30 вересня 2015 року. Факт повернення позики підтверджується прибутковими касовими ордерами або другим примірником, платіжних доручень ( квитанцій ) з відміткою банківської установи, розпискою позикодавця про повернення суми позики від позичальника, (п.3.5. Договору). Всупереч п. 3.1. договору відповідач до сьогоднішнього часу позику не повернув та ухиляється від повернення суми боргу, чим порушив взяті на себе зобовязання. Станом на дату подачу позовної заяви відповідач не вчинював жодних погашень заборгованості, а тому борг його борг перед позивачем становить 25000 гривень. Відповідно до п.6.1 договору за невиконання ( неналежне виконання ) своїх обовязків за цим договором сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України та умов цього договору. П.6.2. договору покладає на позичальника відповідальність за несвоєчасне повернення суми позики у вигляді штрафу в розмірі 20 % від суми позики та пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, за кожний день такого прострочення. Оскільки відповідач не здійснив погашення наданої позики в строки встановлені договором (до 30.09.2015р.) до нього позивач застосовує відповідальність передбачену договором та Цивільним Кодексом України 20 % штрафу становить 5000,00 грн., За період прострочення повернення позики з 01.10.2015 р. по 28.03.2016 р. пеня становить 5419,72 грн. Інфляційні нарахування за період прострочення повернення позики з 10.10.2015 р. по 28.03.2016 р. становлять 470,49 грн., 3% річних за період прострочення повернення позики з 10.10.2015 р. по 28.03.2016р. становлять 369,37 грн. До сьогоднішнього часу відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушив взяті на себе зобовязання. Просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ОСОБА_1 36 259,58 грн. з яких : борг за договором позики в розмір 25 000,00 гривень, штраф 20% в розмірі 5000,00 грн., пеню в розмірі 5419,72 грн., 3%річних в розмірі 369,37 грн., інфляційні нарахування в розмірі 470,49 грн. та судовий збір у розмірі 551,21 грн. гривень.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав за обставин викладених в ньому, просив позов задовольнити.

Відповідач та його представники в судовому засіданні позов не визнали, заперечували щодо його задоволення, просили в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, з наступних підстав.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 01.07.2015року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики, згідно умов якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти (позику), а останній зобовязується повернути таку ж суму грошей у визначений цим договором строк. Сума позики за цим договором складає 25 000грн. (а.с.58).

Згідно розписки від 01.07.2015 року ОСОБА_2 засвідчив, що 01.07.2015 року відповідно до договору позики отримав від ОСОБА_1 грошові кошти (позику) в сумі 25 000грн. (а.с.59).

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Отже, у разі предявлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У той самий час за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, та в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця, або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Таким чином, суд приходить до висновку, що договір позики який було укладено між сторонами, відповідач в установленому порядку не оспорив з тієї підстави, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця, тому даний договір є дійсним і підлягає виконанню.

Відповідно до п.1.2 договору сума позики за цим договором складає 25000 гривень.

Згідно п.2.2 договору факт надання позики засвідчується видатковим касовим ордером або випискою із банківського рахунку позикодавця. Позика може також засвідчуватись розпискою позичальника про отримання коштів із зазначенням дати складання розписки та дати отримання позики.

Відповідно до п. 3.1. договору позичальник зобовязується повертати позику частинами або одним платежем із таким розрахунком, щоб повернути всю суму до 30 вересня 2015 року.

Факт повернення позики підтверджується прибутковими касовими ордерами або другим примірником, платіжних доручень ( квитанцій ) з відміткою банківської установи, розпискою позикодавця про повернення суми позики від позичальника, (п.3.5. договору).

Відповідно до п.6.1 договору за невиконання ( неналежне виконання ) своїх обовязків за цим договором сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України та умов цього договору.

Пункт 6.2. договору покладає на позичальника відповідальність за несвоєчасне повернення суми позики у вигляді штрафу в розмірі 20 % від суми позики та пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, за кожний день такого прострочення.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Судом встановлено, що право позивача порушено, неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобовязань, тому підлягає захисту, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача, кошти в розмірі 30 839,86грн., з яких: 25 000,00 грн. боргу, 5 000,00грн. штраф, 369,37грн. 3% річних, 470,49грн. у відшкодування інфляційний втрат.

Позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 5 419,72грн. задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Цивільно правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами договору позивача, а саме підпунктом 1 пункту 6.2 передбачено застосування штрафу в розмірі 20 % від суми позики за несвоєчасне повернення суми позики.

У той самий час, згідно підпункту 2 п. 6.2 договору позики передбачена сплата пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, за кожен день такого прострочення, за несвоєчасне повернення суми позики.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошового зобовязання за договором позики свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічна позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015року у справі №6-2003цс15.

Згідно ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 551,20грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

На підставі викладеного, згідно ст. ст. 202, 204, 207, 549, 625, 638, 639, 1046, 1047, 1049, 1050, 1051 ЦК України, ст. 61 Конституції України, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212- 215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1, паспорт серія АВ №729739 виданий Ленінським ВМ ВМВ УМВС України у Вінницькій області 30.11.2006року, ІПН НОМЕР_1) на корись ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2) суму боргу 25 000гривень, штраф в розмірі 5000гривень, 3% річних в розмірі 369,37грн., 470,49грн. у відшкодування інфляційні втрат, всього борг в сумі 30 839,86грн.

В задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 5 419,72грн. відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на корись ОСОБА_1 551,20грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: