У х в а л а

іменем україни

03 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Остапчука Д. О., ДербенцевоїТ. П., Касьяна О. П.,

провівши попередній розгляд справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на Ѕ частини квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 01 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 19 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, у якому зазначала, що у період зареєстрованого з ОСОБА_5 шлюбу вони приватизували квартиру АДРЕСА_1 у рівних частках. Проте відповідач утримує у себе свідоцтво про право власності на квартиру, чим порушує її право власності та позбавляє її можливості розпорядитися свою часткою квартири.

Посилаючись на вказані обставини та з урахуванням уточнень, просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частини вказаної квартири.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 01 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 19 листопада 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалені у справі судові рішення просить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційну скаргу ОСОБА_4 необхідно відхилити з огляду на наступне.

Статтею 335 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судами встановлено, що згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 17 грудня 1999 року квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по Ѕ частини кожному.

Зазначене свідоцтво зареєстроване у КП БТІ м. Краматорська 28 грудня 1999 року за реєстровим № НОМЕР_1.

Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом зазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними.

Застосування такого способу захисту права власності як визнання права власності відповідно до ст. 392 ЦК України можливе лише за умови, що особи, які не визнають або заперечують право власності, не перебувають з власником у зобов'язальних відносинах. Права, в тому числі право власності осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, мають захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, відповідно до приписів ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України виходив із того, що оскільки право власності позивача на Ѕ частини спірної квартири ніким не оспорюється, відповідачем визнається у повному обсязі, свідоцтво про право власності на житло не втрачене та ніким не оспорюється, то підстав для визнання такого права за позивачем у судовому порядку немає.

Такі висновки судів ґрунтуються на законі та відповідають фактичним обставинам справи.

Доводи касаційної скарги про невизнання відповідачем права власності позивача на Ѕ частини спірної квартири - безпідставні, оскільки не підтвердженні будь-якими доказами.

Доводи касаційної скарги позивача про те, що вона не може захистити своє право, оскільки відповідач відмовляється надати згоду на видачу дубліката свідоцтва про право власності - безпідставні, оскільки не стосуються предмета спору. Право позивача на отримання дублікату свідоцтва про право власності на спірну квартиру для розпорядження належною їй часткою у цій квартирі може бути захищено в інший спосіб, у тому числі і шляхом оскарження дій компетентного органу у відмові видачі дубліката такого свідоцтва.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи скарги про неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права безпідставні.

Враховуючи наведене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилення касаційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 01 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 19 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Д. О. Остапчук

Т. П. Дербенцева

О. П. Касьян