Справа №577/3377/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Гетьман В. В.
Номер провадження 22-ц/788/341/16 Суддя-доповідач - Бойко В. Б.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Бойка В. Б.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Шевченка В. А.

за участю секретаря судового засідання -

Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 11 січня 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про припинення права спільної часткової власності, виділення в натурі частки та визнання на неї права власності,

В С Т А Н О В И Л А :

В липня 2015 року ОСОБА_4 звернулась Конотопського міськрайонного суду Сумської області з даним позовом, в якому просила : припинити право спільної часткової власності ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на належні їй 1/20 частку магазину з гаражами по АДРЕСА_1; виділити в натурі належну 1/20 частку магазину з гаражами як окреме приміщення гаражу площею 15,2 кв.м.; визнати за нею право власності на вказане приміщення гаражу, як на окреме ціле приміщення.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 11 січня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5., посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. При цьому посилається на те, що судом безпідставно відмовлено у захисті права позивача на належне їй майно. Вказує, що відповідач ОСОБА_7 та його представник заперечували проти задоволення його позовних вимог, що свідчить про наявність між сторонами спору.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів існування між сторонами спору, а її право на виділення в натурі 1/20 частки гаражу порушено та підлягає захисту. Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком місцевого суду, так як він є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам і вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, магазин з гаражами, який знаходиться в АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_7 - 1/20 частина, ОСОБА_6 - 19/25 частини, ОСОБА_9 - 2/25 частини, ОСОБА_8 - 3/50 частини та ОСОБА_4 - 1/20 частини ( а.с. 4-7 ).

Вказане майно ОСОБА_4 успадкувала після смерті чоловіка - ОСОБА_11 В свідоцтві про право на спадщину за законом зазначено, що 1/20 частина магазину з гаражами, яка належить позивачці, являє собою гараж площею 15,2 кв.м.

Позивачка, звертаючись до суду, додала до позову технічний паспорт на гараж ( а.с. 9-12 ). З вказаних документів вбачається, що позивачка успадкувала не тільки ідеальну частку у майні, а і реальну частку, оскільки гараж виділений у натурі та на нього мається технічна документація.

На підставі рішення виконавчого комітету Конотопського міської ради №311 від 25 жовтня 2010 року ОСОБА_12 видано свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08 листопада 2010 року на будівлю магазину, загальною площею 78 кв.м. та присвоєно адресу - АДРЕСА_1 ( а.с. 69 ).

У відповідності до приписів ст.ст. 356 ч. 1, 358 ч. 1 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

В позовній заяві ОСОБА_4 посилалася як на положення ст. 364, так і на положення ст. 367 ЦК України, проте суд першої інстанції вірно визначився з тим, що спірні правовідносини врегульовані саме ст. 364 ЦК України, оскільки внаслідок можливого виходу позивачки з відносин спільної власності ( виділ частки співвласника у натурі ), зберігається право спільної власності на нерухоме майно інших співвласників.

Згідно ч. 1, 4 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

По справі призначалася технічна експертиза ( а.с. 74 ), проте колегією суддів встановлено, що особа, яка склала висновок щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об»акта нерухомого майна - ОСОБА_13 не є атестованим судовим експертом. Таким чином, складений на виконання ухвали суду висновок можна розцінити лише як письмовий доказ ( висновок спеціаліста, а.с. 76-80 ).

З висновку щодо технічної можливості виділу в натурі з об'єкта нерухомого майна від 09 грудня 2015 року №351 ( а.с. 78 ) слідує, що за технічними показниками 1/20 частина об'єкта, що належить ОСОБА_4 є відокремленою, має окремий вихід і може бути виділена в натурі.

Отже, цей висновок узгоджується з наявними у позивачки правовстановлюючими документами та технічною документацією щодо гаражу, це майно було відокремленим вже на момент набуття право власності спадкоємцем позивачки.

Доводи представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Статтею 15 ЦК України встановлено, що право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права.

В свою чергу, за змістом ст.ст. 212-215 ЦПК України, обов»язковою умовою для задоволення позову є доведеність в суді факту порушень прав позивача з боку протилежної сторони у спорі.

Статтями 10-11, 60 ЦПК України передбачено також, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В позовній заяві ОСОБА_4 ( а.с. 2-3 ) взагалі не зроблено посилання на докази, які б підтверджували наявність спору про право між сторонами, порушення прав позивачки з боку відповідачів.

Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження існування між сторонами спору щодо виділення ОСОБА_4 1/20 частки спірного нежитлового приміщення та припинення права спільної часткової власності, не було надано суду і під час розгляду справи по суті.

Позивач до співвласників ОСОБА_10 ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 з пропозицією укласти договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна не зверталася.

При прослуховування звукозапису судового засідання колегією суддів встановлено, що відповідач ОСОБА_14 та його представник ОСОБА_15 в суді першої інстанції не заперечували проти виділу ОСОБА_16 своєї частки та припинення щодо неї права спільної часткової власності, проте вони вважають, що позивач повинен здійснити це в позасудовому порядку.

Враховуючи те, що ОСОБА_4 не доведено порушення, невизнання або оспорення відповідачами її права на виділ частки з нерухомого майна, належний позивачці гараж є відокремленим приміщенням, з самостійним входом, право власності позивачки ніким не заперечується, висновки суду першої інстанції щодо безпідставності позовних вимог є обґрунтованими.

Таким чином, колегією суддів не виявлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 11 січня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -