Справа №588/1568/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/207/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Левченко Т. А.,

суддів - Собини О. І. , Околота Г. М.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 09 грудня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про стягнення суми боргу, трьох відсотків річних та інфляційних витрат, -

в с т а н о в и л а:

12.10.2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 28.01.2013 року на прохання свого племінника ОСОБА_6 та його дружини ОСОБА_3, він надав останнім позику у розмірі 6970,00 грн. для погашення кредиту у кредитній спілці «Народний кредит», про що ОСОБА_3 склала відповідну розписку, за якою позичальники зобовязалися провернути борг у строк до 20.06.2014 року. В якості гарантії та завдатку за цією угодою позичальники зобовязалися передати йому свою корову та автомобіль «Москвич 2141». Однак корову відповідачі йому не передали, а автомобіль, хоча і був переданий, але 01.12.2013 року його забрав син відповідачів ОСОБА_7 12 квітня 2013 року він знову на спільне прохання відповідачів позичив їм кошти у розмірі 8500 грн. для погашення кредиту в установі «Альфа-Банк», які останні зобовязалися повернути до початку 2015 року. Так як грошові кошти відповідачі йому до цього часу добровільно не повернули, просить стягнути з них на свою користь солідарно суму основного боргу у розмірі 15500 грн., суму інфляційних за час прострочення погашення боргу у розмірі 7018,72 грн. та суму трьох процентів річних у розмірі 496,97 грн., а всього 22985,69 грн.

Рішенням суду від 09 грудня 2015 року позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_5 із ОСОБА_6 та ОСОБА_3 у солідарному порядку за борговими розписками: суму основного боргу у розмірі 13970 грн., за час прострочення грошового зобовязання суму інфляційних витрат у розмірі 6394,12 грн., суму трьох процентів річних у розмірі 459,62 грн. У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 відмовити. В доводах апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду є незаконним, так як ухвалене судом упереджено, без врахування фактичних обставин справи. При цьому зазначає, що договір позики з позивачем вона не укладала та грошей від нього не отримувала, а факт погашення частини кредитів ОСОБА_5 сприймала як добровільне погашення родичем колишнього чоловік суми заборгованості перед кредитними установами. На час складання розписок вони з ОСОБА_6 разом не проживали та спільне господарство не вели. Про укладення ОСОБА_6 кредитних договорів вона не знала, згоди на них не давала. Отримані за кредитними договорами грошові кошти ОСОБА_6 використав на власний розсуд. Крім того, в ході розгляду справи про поділ спільного майна, між нею та ОСОБА_6 відбулася усна домовленість, за якою вона сплатила колишньому чоловіку 30 000 грн. на погашення боргів, а кредит за будинок зобовязалась сплачувати сама.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4, який підтримав апеляційну скаргу, ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_8, які заперечують проти апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.09.1987 року по 16.06.2014 року. (а. с. 80)

28.01.2013 року ОСОБА_3 склала письмову розписку в якій зазначила, що ОСОБА_5 сплатив кредит в сумі 6970 грн. 41 коп. за її чоловіка ОСОБА_6 в кредитній спілці «Народний кредит» і вони з чоловіком передають в заставу належний їм автомобіль «Москвич» і корову до погашення боргу ОСОБА_5, а саме: до 20.06.2014 року. Зазначену розписку підписала ОСОБА_3 та двоє працівників кредитної спілки (а. с. 86).

Крім того 12.04.2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 склали письмову розписку про те, що ОСОБА_5 сплатив заборгованість в банку «Альфа» в сумі 7000 грн. В розписці зазначено, що вказані грошові кошти ОСОБА_3 та ОСОБА_6 зобовязуються повернути в найближчий час, а саме: до 2015 року. Сума повернутих грошей повинна бути зазначена на розписці. Розписку підписали ОСОБА_3, ОСОБА_6 та двоє свідків (а. с. 85).

Судом першої інстанції, під час розгляду справи встановлено, що відповідачі передали ОСОБА_5 в заставу за розпискою від 28.01.2013 року тільки автомобіль «Москвич», який згодом позивач повернув синові відповідачів без отримання боргу за борговими розписками.

Судом першої інстанції також встановлено, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 ОСОБА_6 уклав з Кредитною спілкою «Народний кредит», членами якої являлись він та його дружина, кредитний договір №378-3294 114 від 23.05.2011 року, за яким отримав кредит на споживчі цілі в розмірі 15000 гривень строком на 24 місяці (а. с. 93-94).

Також між ОСОБА_6 та ЗАТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір №500221611 від 11.08.2011 року, за яким утворилась заборгованість, про що ОСОБА_6 неодноразово надсилались відповідні листи (а.с.95-96, 89-92).

Згідно показань свідка ОСОБА_9 - бухгалтера-касира кредитної спілки «Народний Кредит», яка також підписала розписку від 28.01.2013 року, дійсно 28.01.2013 року до спілки прийшли ОСОБА_5 із ОСОБА_3, яка виявила бажання достроково погасити заборгованість за кредитним договором від 23.05.2011 року, укладеним між спілкою та її чоловіком ОСОБА_6 ОСОБА_9 повідомила суму до сплати, і ОСОБА_5 відрахував необхідну суму - 6970 грн., а ОСОБА_3 внесла цю суму до каси спілки. Крім того згідно квитанції № 71/71 від 12.04.2013 року ЗАТ «Альфа-Банк» через відділення АТ «Брокбізнесбанк» на погашення заборгованості за кредитним договором №500221611 сплачено 7000 гривень, платником яких є ОСОБА_6 (а. с. 84).

Виходячи із встановлених обставин справи, змісту розписок, складених відповідачами, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що між позивачем та відповідачами 28.01.2013 року та 12.04.2013 року було укладено договори позики грошових коштів на суму 6970 грн. та 7000 грн., які відповідачі, що являлись на час отримання коштів подружжям, використали на погашення заборгованості ОСОБА_6 за кредитними договорами. Зміст розписок свідчить, що вказані кошти відповідачі зобовязались разом повернути ОСОБА_5 до визначеної в розписках дати.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що договір позики з позивачем вона не укладала та грошей від нього не отримувала, а факт погашення частини кредитів ОСОБА_5 сприймала як добровільне погашення родичем колишнього чоловік суми заборгованості перед кредитними установами. Зазначені доводи спростовуються як змістом розписок від 28.01.2013 року та від 12.04.2013 року згідно яких ОСОБА_5 надав грошові кошти відповідачам для погашення заборгованості за кредитними договорами, а відповідачі зобовязались повернути йому ці грошові кошти. Факт сплати відповідачами заборгованості за кредитними договорами в день отримання коштів від ОСОБА_5 підтверджується вищенаведеними доказами. Належних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 являвся поручителем за укладеними ОСОБА_6 кредитними договорами суду не надано.

Твердження ОСОБА_3, що про укладення ОСОБА_6 кредитних договорів вона не знала, згоди на них не давала та кредитні кошти ОСОБА_6 використав на власний розсуд, колегія суддів не може взяти до уваги, так як вказана обставина підлягала б зясуванню у випадку предявлення вимоги до подружжя самими кредиторами за укладеними ОСОБА_6 кредитними договорами. В той час як в даній справі, ОСОБА_3 своїм особистим підписом на кожній розписці засвідчила факт отримання грошових коштів від ОСОБА_5 для погашення заборгованості за кредитними договорами та зобовязалась разом зі своїм чоловіком ОСОБА_6 повернути ці грошові кошти. Зміст розписок лише свідчить, що цільове призначення грошових коштів, які ОСОБА_5 надав відповідачам у позику, є погашення заборгованості за кредитними договорами. Не надано ОСОБА_3 і доказів на підтвердження того, що на час складання розписок вони з ОСОБА_6 разом не проживали та спільне господарство не вели. Шлюб між ними розірвано рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 03 червня 2014 року, яке набрало законної сили 16 червня 20014 року.

Колегія суддів не може погодитись і з доводами ОСОБА_3 про те, що в ході розгляду справи про поділ спільного майна між нею та ОСОБА_6 відбулася усна домовленість за якою вона сплатила колишньому чоловіку 30 000 грн. на погашення боргів на підтвердження якої вона надала розписку ОСОБА_6 Належних доказів про поділ між нею та ОСОБА_6 всіх боргових зобовязань подружжя, ОСОБА_3 суду не надала. Надана нею апеляційному суду розписка не є належним доказом на підтвердження вказаної обставини, так як у ній йдеться про те, що ОСОБА_6 отримав від колишньої дружини ОСОБА_3 45 000 грн. в рахунок компенсації при розподілі спільного майна подружжя та не має до неї претензій і по борговим зобовязанням, але яким саме зобовязанням та яких претензій він не має в розписці не зазначено. В письмових поясненнях апеляційному суду ОСОБА_6 стверджує, що отримані від ОСОБА_3 грошові кошти він використав на погашення заборгованості за кредитними договорами в банківських установах, а не на сплату боргу ОСОБА_10

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано, виходячи з положень ст. ст. 1046, 1047, 1049, 625 ЦК України, прийшов до висновку про обовязок відповідачів сплатити позивачу заборгованість за договорами позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми.

Проте, не можна погодитись з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення суми боргу з відповідачів в солідарному порядку.

Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обовязок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобовязання.

Згідно ст. 540 ЦК України якщо у зобовязанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обовязок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 03 червня 2014 року шлюб між сторонами розірвано. Рішенням цього ж суду від 04 серпня 2015 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про поділ майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя та визнано за кожним із них право власності на ? частину будинку за адресою: пр. Горького, 24 в с. Люджа Тростянецького району Сумської області.

Тобто на даний час відповідачі не є подружжям, предмет зобовязання у даній справі повернення отриманих відповідачами на підставі вказаних розписок грошових коштів, які можуть бути поділені в натурі.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що борг відповідачів з урахуванням встановленого індексу інфляції складає 20364 грн. 12 коп., три проценти річних від простроченої суми складає 459 грн. 62 коп. З огляду на це, кожний з відповідачів зобовязаний повернути позивачу суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі по 10182 гривні 06 коп., а також три проценти річних у розмірі по 229 гривні 81 коп. кожний.

Отже, рішення суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України в частині стягнення з відповідачів суми боргу у солідарному порядку слід змінити, стягнувши з ОСОБА_6 та ОСОБА_3 борг у рівних частинах з кожного.

Керуючись ст. ст. 303; 307 ч. 1 п. 3; 309 ч. 1 п. 4; 313-314; 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 09 грудня 2015 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі по 10182 гривні 06 коп. з кожного, а також три проценти річних у розмірі по 229 гривні 81 коп. з кожного.

В іншій, оскаржуваній частині, рішення суду залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -