Справа №265/5233/16-ц
Провадження №2/265/2050/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2016 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

при секретарях - Азаровій А. О., Байрачній І. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, 3-я особа: Приватний нотаріус ОСОБА_3, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідачки про визнання договору дарування недійсним, посилаючись на те, що 26 травня 2016 року між нею та відповідачкою, яка приходиться ОСОБА_1 троюрідною племінницею, було, як вона пізніше дізналась, укладено договір дарування належної позивачці АДРЕСА_1, який був посвідчений нотаріально приватним нотаріусом ОСОБА_3 Так вказувала, що 22 квітня 2016 року вона була доставлена до неврологічного відділення Маріупольської міської лікарні № 5, де їй було виставлено діагноз: геморагічний інсульт в басейні лівої середньої мозкової артерії з тотальною афазією, правобічна геміплегія внаслідок церебрального атеросклерозу ІІІ ступеня, артеріальна гіпертензія. Під час знаходження на стаціонарному лікуванні з 22 квітня 2016 року по 10 травня 2016 року їй увагу приділяла відповідачка, яка є медичним працівником, яка після проходження позивачкою стаціонарного лікування через відсутність у позивачки рідних в місті Маріуполі та наявного захворювання запропонувала переїхати до неї. Оскільки ОСОБА_2 обіцяла надати їй необхідний догляд для одужання та відновлення стану здоровя, то позивачка погодилась на пропозицію відповідачки. З моменту переїзду до будинку відповідачки, остання надавала необхідний догляд позивачці, використовуючи кошти ОСОБА_1 При цьому ОСОБА_2 запропонувала ОСОБА_1 забезпечити її подальший догляд та необхідне повноцінне лікування. В свою чергу ОСОБА_1 повинна була взамін цього «переписати» свою квартиру на відповідачку. Позивачка погодилась через свій похилий вік та перенесений інсульт, бо інших близьких рідних не мала. Так для укладення відповідної угоди 26 травня 2016 року вона разом із раніше невідомою їй жінкою, відповідачкою та чоловіком останньої поїхали до міста Маріуполя до нотаріальної контори. Вона при цьому залишалась в машині, а відповідачка з цією невідомою жінкою пішли до нотаріусу. Згодом до неї вийшла жінка нотаріус, яка задавала декілька питань з приводу передачі її квартири відповідачці. Вказувала, що вона натомість не була присутня при оформленні угоди дарування належної їй квартири, а також вона не надавала згоди на представлення її інтересів для оформлення такого договору невідомій особі, ОСОБА_4 Тому вважає, що приватний нотаріус ОСОБА_3 порушила процедуру посвідчення спірної угоди, бо ОСОБА_4 не мала повноважень на відчуження майна позивачки. Після цього до машини сіли відповідачки та вказана невідома жінка, та вони повернулись до будинку ОСОБА_2, де вона знаходилась до серпня 2016 року. Після цієї поїздки відношення до позивачки з боку ОСОБА_2 змінилось, бо відповідачка почала приділяти менше уваги та догляду за нею. При цьому відповідачка забрала у неї ключі від її квартири, позбавила її доступу до такої квартири. Також оскільки банківська карта для пенсійних виплат перебувала у відповідачки, то вона була позбавлена можливості її використовувати. З огляду на вказані підстави вона була змушена переїхати до свого двоюрідного брата, ОСОБА_5, де мешкає до сих пір. Заперечуючи законність угоди дарування від 26 травня 2016 року, додавала, що у неї іншого житла окрім АДРЕСА_1, де вона залишається досі зареєстрованою, однак без фактичного допуску до такого житла через дії відповідачки. Зазначала, що через перенесений інсульт, пенсійний вік та відсутність необхідних коштів для існування, вона потребувала стороннього догляду та опіки, тому, бажаючи надання такої допомоги з боку відповідачки, погодилась на відповідну угоду з переданням ОСОБА_2 АДРЕСА_1, яка по своїй суті фактично передбачала укладення договору довічного утримання. Однак через те, що вона не усвідомлювала правову природу договору від 26 травня 2016 року та зміст прав та обовязків сторін після укладення угоди, то вона не погодилась би ніколи на укладення договору дарування. На підставі переліченого просила суд визнати договір дарування від 26 травня 2016 кору належної їй АДРЕСА_1 недійсним.

У судове засідання позивачка, ОСОБА_1, будучи належним чином повідомлена, не зявилась, надавши суду заяву з проханням вирішити спір у її відсутність за присутності її представника, адвоката ОСОБА_6, наполягаючи при цьому на задоволенні поданого нею позову.

Представник ОСОБА_1, який діє на підставі договору, адвокат ОСОБА_6, в судовому засіданні, підтримуючи заявлені позивачкою вимоги, надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві ОСОБА_1 При цьому вказував, що воля позивачки була направлена не на укладення із відповідачкою договору дарування, а на укладення договору довічного утримання, оскільки у неї існувала домовленість із ОСОБА_2 щодо подальшого догляду позивачки після її виписки з лікарні з наданням відповідачкою усіх необхідних умов для відновлення стану здоровя ОСОБА_1, бо та сама не мала змоги себе забезпечити, взамін чого ОСОБА_1 повинна була переоформити свою АДРЕСА_1 на відповідачку. При цьому таку допомогу позивачці відповідачка надавала як до, так й після укладення спірного договору дарування. Таким чином не було у позивачки жодних підстав для укладення безгрошового договору дарування щодо єдиного свого житла. Крім цього фактичної передачі житла ОСОБА_1 А у володіння ОСОБА_2 не відбулось, бо у АДРЕСА_2 продовжували перебувати усі речі позивачки, яка також залишалась там зареєстрованою. Зазначав, що була суттєво порушена процедура укладення договору дарування 26 травня 2016 року спірного нерухомого майна, бо посвідчення такої угоди здійснював приватний нотаріус в місті Маріуполі, який при цьому вказав у договорі дарування діагноз, яким насправді не страждала позивачка, без участі позивачки, без надання згоди останньою на представлення її інтересів з боку ОСОБА_4, а також поза межами нотаріальної контори. Крім цього про існування вказаного договору позивачка дізналась лише у серпні 2016 року, бо примірник такої угоди не отримувала та не знайомилась із його змістом раніше. Просив суд задовольнити позов повністю.

Відповідачка, ОСОБА_2, у судовому засіданні, не визнаючи заявлені до неї позовні вимоги, вказувала, що після надходження до лікарні із інсультом позивачки вона опікувалась ОСОБА_1 за час її стаціонарного лікування разом із подругою позивачки. При цьому двоюрідний брат позивачки не вивив бажання ані доглядати ОСОБА_1 в лікарні, ані забрати її після виписки до себе. На підставі переліченого зі згоди ОСОБА_1 вона забрала її до себе додому 10 травня 2016 року, де надала їй окрему кімнату, щоб доглядати та помогти відновити здоровя. Додавала, що позивачка знала ОСОБА_4, яка навідувалась до будинку ОСОБА_2, коли там перебувала ОСОБА_1 Стверджувала, що саме за пропозицією позивачки вони вирішили оформити договір дарування АДРЕСА_1, яка належала позивачці, бо таким чином ОСОБА_1 намагалась віддячити за догляд з боку ОСОБА_2 Запевнила суд, як медичний працівник, що після виписки з лікарні позивачка потребувала постійного стороннього догляду. При цьому вони домовились, що вона буде доглядати позивачку до одужання, а після цього ОСОБА_1 зможе повернутись до своєї квартири. Додавала, що документи на квартиру позивачки привезли подруги останньої. Вказувала, що нотаріус все читали та пояснювала ОСОБА_1 при укладенні такої угоди 26 травня 2016 року, коли виходила з нотаріальної контори до машини, де перебувала ОСОБА_1, а ОСОБА_4 діяла з усної згоди позивачки. Після підписання договору дарування з її боку догляд та лікування позивачки продовжувались, аж до моменту, коли після поліпшення стану здоровя вона не вирішила поїхати до свого двоюрідного брата. Вказувала, що пенсії позивачки не вистачало, тому вона була змушена витрачати також свої кошти на належний догляд та лікування ОСОБА_1 Не заперечувала, що вона до теперішнього часу утримує при собі ключі від квартири позивачки. Просила відмовити у задоволені позову.

Представник відповідачки, який діє на підставі договору, адвокат ОСОБА_7, в судовому засіданні, підтвердивши доводи ОСОБА_2 та посилаючись на її письмові заперечення, зазначав, що підстав для задоволення поданого позову немає. Так ОСОБА_1 при укладенні договору дарування перебувала у ясній свідомості, віддавала звіт своїм діям, сама бажала подарувати свою квартиру відповідачці через те, що мешкала у ОСОБА_2, що було також належним чином оформлено через нотаріально посвідчену угоду. При цьому помилка позивачки щодо мотивів правочину не може свідчити про недійсність угоди дарування спірного нерухомого майна. Таким чином просив суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її вимог.

Відповідно до письмових заперечень ОСОБА_2 вбачається, що при укладенні договору дарування 26 травня 2016 року позивачка усвідомлювала укладення такого договору та бажала його оформлення, бо сама запропонувала його укладення ОСОБА_2, тим більше вказана угода була посвідчена нотаріально, що свідчить про дотримання закону при його укладенні. Заперечувала проти того, що вона не належним чином доглядала позивачку, бо виконувала усі вказівки лікаря, а стан здоровя ОСОБА_1 після виписки поліпшився. На підставі необґрунтованості вимог просила суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1

Приватний нотаріус, ОСОБА_3, у судове засідання не зявилась, надавши суду заяву з проханням вирішити справу за її відсутності.

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши надані суду докази, вважає позовні вимоги ОСОБА_1 такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного вмотивування.

За ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

На підставі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що за ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Згідно із ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

На підставі п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної ним у постанові від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-202цс15, вбачається, що виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та ст. ст. 203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

На підставі ст. 237 ЦК України представництвом є правовідносини, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно із ч. 3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Судом було встановлено, що 26 травня 2016 року між ОСОБА_1, як дарувателем, та ОСОБА_2, як обдарованою, був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом, ОСОБА_3, реєстр № 622 від 26 травня 2016 року, за яким ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 АДРЕСА_2. В умовах вказаного договору зазначено, що така угода відповідає дійсним намірам сторін створити для себе відповідні юридичні наслідки. Також у вказаному договорі дарування вказано, що ОСОБА_1 неписьменна на підставі ішемічної хвороби серця, тому на її особисте прохання та за усною довіреністю після прочитання нотаріусом тексту договору він був у присутності ОСОБА_1 та нотаріуса підписаний ОСОБА_4, яка також підписувала від імені ОСОБА_1 заяву від 26 травня 2016 року (а. с. 6, 69).

З наданих нотаріусом ОСОБА_3 матеріалів нотаріальної справи з посвідчення договору дарування від 26 травня 2016 року АДРЕСА_1 вбачається, що вказана квартира позивачці належала на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14 червня 1995 року, де ОСОБА_1 була зареєстрована з 5 лютого 1993 року. В той же час ОСОБА_4 зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1, де також по вул. Мурзи 52 зареєстрована й ОСОБА_2 (а. с. 29, 30, 31, 32-33, 68, 88).

При цьому з відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що у ОСОБА_1 у власності не перебуває жодного іншого нерухомого майна (а. с. 56).

З медичної картки амбулаторного хворого, де містяться протоколи засідання ВКК та рішення ВКК, вбачається, що ОСОБА_1, яка мешкає АДРЕСА_3, надійшла до лікарні 22 квітня 2016 року із геморагічним інсультом в басейні лівої середньої мозкової артерії з тотальною афазією, правобічною геміплегією внаслідок церебрального атеросклерозу ІІІ ступеня, артеріальною гіпертензією, де вона знаходилась на стаціонарному лікуванні, після чого внаслідок виписки з лікарні вона продовжила лікування та проходить його до теперішнього часу (станом на серпень 2016 року), що також підтверджується компютерною томографією головного мозку ОСОБА_1 (а. с. 9-14, 15).

На підставі виписки з медичної карти ОСОБА_1 вбачається, що позивачка перебувала у стаціонарі неврологічного відділення Маріупольської міської лікарні № 5 з 22 квітня 2016 року по 10 травня 2016 року, після чого була виписана для продовження амбулаторного лікування (а. с. 16).

Згідно довідок відділу пенсійного фонду Україні в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя від 1 вересня 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 отримує пенсію за віком в розмірі 1331,43 грн. на місяць (а. с. 7).

Допитана у судовому засіданні в якості свідка, ОСОБА_8, вказувала, що вона є знайомою ОСОБА_1, яку провідувала в червні 2016 року у будинку відповідачки. Стверджувала, що усі необхідні умови для догляду за позивачкою ОСОБА_2 в своєму будинку створила для позивачки, доглядала за нею, лікувала її, бо ОСОБА_1 перебувала у хворобливому стані через перенесений нею інсульт, оскільки у позивачки не працювала права рука та права нога, а розмовляла вона дуже тихо та нерозбірливо, тому потребувала постійного догляду. В свою чергу ОСОБА_2 вказувала, що буде доглядати позивачку до її одужання.

Свідок ОСОБА_9 Вказувала в суді, що вона є дружиною двоюрідного брата позивачки, від якого дізналась, що ОСОБА_1 навесні потрапила у лікарню, де вона із братом відвідували її. Після виписки, коли відповідачка забрала до себе ОСОБА_1, вони її провідували вже там. Зазначала, що стан здоровя позивачки вимагав постійного догляду за нею. При цьому вона пропонувала позивачці забрати її до себе, однак ОСОБА_1 відмовлялась. Однак, коли позивачка зателефонувала та поскаржилась на ОСОБА_2, то вона із своїм чоловіком були змушені забрати позивачку в серпні 2016 року до себе. Зі слів позивачки вони дізнались, що ОСОБА_1 підписала угоду із відповідачкою про догляд за нею до смерті взамін на АДРЕСА_1. В той же час виявилось, що фактично було укладено договір дарування єдиного житла позивачки. На теперішній час стан здоровя позивачки поліпшився. Вказувала також, що у належній позивачці квартирі по теперішній час залишаються речі ОСОБА_1, вона там зареєстрована, однак доступу до такого житла у позивачки через волю ОСОБА_2 не має.

Свідок ОСОБА_10 вказувала, що вона застала в квартирі позивачки непритомну ОСОБА_1 22 квітня 2016 року, яку було доставлено в лікарню через перенесений нею інсульт. Вказувала, що провела першу добу із позивакою у лікарні. В подальшому вона разом із іншими подругами опікувалась ОСОБА_1, яку також доглядала відповідачка. При цьому вказувала, що ані брат позивачки, ані дружина останнього не навідувались до ОСОБА_1 у лікарню, у яких із позивачкою, як вона зрозуміла, були не дуже гарні стосунки. Після лікарні на прохання ОСОБА_1 позивачку до себе забрала ОСОБА_2, де опікувалась та доглядала її, створивши необхідні умови для одужання. Вона також провідувала позивачку в будинку відповідачки, тому може стверджувати, що ОСОБА_2 належним чином доглядала ОСОБА_1, внаслідок чого стан здоровя позивачки покращився. Зазначала при цьому, що зі згоди своїх подруг позивачка вирішила оформити договір дарування АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2, щоб відповідачка у подальшому продовжувала доглядати та піклуватися ОСОБА_1, а вже після одужання мала змогу повернутись до своєї квартири. Відповідачка погоджувалась на такі умови. Знає, що згодом відбулось оформлення договору дарування, після якого відповідачка продовжувала належним чином опікуватись позивачкою, якій до теперішнього часу необхідна відповідна допомога. Однак через деякий час позивачка вирішила поїхати від ОСОБА_2 до свого двоюрідного брата, де перебуває досі.

Свідок ОСОБА_11 вказувала, що позивачка її сусідка по пр. Перемоги 135 в м. Маріуполі, з якою вона підтримує дружні відносини. Вказувала, що вона допомагала позивачці у її доставці до лікарні після інсульту, яку доглядала у лікарні разом із іншими подругами та рідними, бо стан здоровя позивачки був поганим. Після виписки з лікарні ОСОБА_1 почала жити у відповідачки, яка як медичний працівник доглядала позивачку у лікарні та погодилась опікуватись нею у себе вдома. Коли вона відвідувала позивачку у будинку відповідачки, то умови догляду ОСОБА_1 з боку ОСОБА_2 були створені належні. Стверджувала, що саме позивачка запропонувала оформити договір дарування АДРЕСА_1 на відповідачку, щоб ОСОБА_2 у подальшому продовжувала допомагати позивачці та опікуватись її здоровям, а після його покращення повернутись до свого житла, на що погоджувалась ОСОБА_2 Стверджувала, що стан здоровя ОСОБА_1 за час проживання у ОСОБА_2 значно поліпшився.

Свідок ОСОБА_12 в суді вказувала, що позивачка її сусідка, яка потрапила навесні у лікарню, де за нею вона із іншими подругами доглядала. Також приймала участь у опіці ОСОБА_1 відповідачка, яка працює медичним працівником. Таким чином після виписки з лікарні відповідачка забрала до себе додому ОСОБА_1, бо та не хотіла їхати до свого двоюрідного брата. Підтвердила, що договір дарування був укладений зі згоди на нього як ОСОБА_1, так й ОСОБА_2, бо вони дійшли згоди, що відповідачка доглядатиме позивачку, за що та оформить на ОСОБА_2 належну ОСОБА_1 квартиру. Додавала, що відповідачка у себе вдома створила усі необхідні умови для відновлення стану здоровя ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_13 вказувала в судовому засіданні, що вона є подругою позивачки, за якою вона доглядала за час перебування у лікарні ОСОБА_1 після перенесеного нею інсульту. Стверджувала, що на прохання ОСОБА_1 відповідачка забрала позивачку до себе додому, де після виписки з лікарні продовжувала доглядати. При цьому для позивачки були створені з боку ОСОБА_2 усі належні умови для відновлення. Додавала, що їй було відомо, що за подальший догляд за нею ОСОБА_1 хотіла переоформити свою квартиру на користь ОСОБА_2

Так в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1, зважаючи на її похилий вік та тяжку хворобу, яка зумовлювала необхідність стороннього догляду позивачки, після інсульту отримувала від ОСОБА_2 відповідну опіку та догляд за місцем мешкання відповідачки з метою покращення свого стану здоровя.

Також суд встановив, що позивачка з метою подальшого догляду за нею з боку ОСОБА_2 вирішила укласти угоду із відповідачкою з метою забезпечення свого догляду з боку ОСОБА_2 до покращення свого здоровя до видужання.

З цією метою позивачка забажала передати у власність ОСОБА_2 свою квартиру АДРЕСА_4, яка була єдиним майном належним ОСОБА_1

При цьому сторони домовились, що ОСОБА_2 доглядатиме ОСОБА_1 доки у цьому буде потреба для одужання позивачки, після чого ОСОБА_1 змогла б повернутися до свого житла, до АДРЕСА_1.

Вказане було підтверджене в суді медичними документами позивачки та показами допитаних свідків, які стверджували, що як до, так й після укладення спірного договору дарування ОСОБА_2 продовжувала доглядати за ОСОБА_1, надаючи останній необхідну допомогу.

Також судом було встановлено, що участь в укладенні договору дарування від 26 травня 2016 року спірного нерухомого майна ОСОБА_1 приймала через ОСОБА_4, яка була знайомою ОСОБА_2, а не ОСОБА_1

Суд зазначає, що угоду дарування свого житла позивачка не підписувала, з огляду на стан здоровя, до приватного нотаріуса вона взагалі не виходила, приватним нотаріусом ОСОБА_3 в спірному договорі дарування не зазначено, що розяснення змісту договору дарування від 26 травня 2016 року позивачці відбулось фактично за межами нотаріальної контори, а натомість у посвідченій нею угоді нотаріусом вказано, що підписання такого договору відбувалось від імені ОСОБА_1 іншою особою, ОСОБА_4, через ішемічну хворобу серця позивачки, хоча в матеріалах нотаріальної справи жодних відомостей про таке захворювання ОСОБА_1 немає, а навпаки суд встановив, що таким захворюванням позивачка не страждала на момент укладення договору.

Вказані обставини у свій сукупності, враховуючи хворобливий стан позивачки, ставлять під сумнів добровільність як передачі своїх повноважень ОСОБА_1 через усну довіреність саме ОСОБА_4, так й дійсне волевиявлення ОСОБА_1 щодо укладення нею договору про безкоштовне та безумовне передання свого єдиного житла на користь ОСОБА_2

Зазначені доводи свідчать про порушення при укладенні договору дарування від 26 травня 2016 року положень ст. 717 ЦК України, бо суд вставив, що такий договір за дійсною волею сторін фактично встановлював обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника певні дії, тобто догляд до моменту видужання позивачки від хвороби, що в свою чергу вказує на те, що такий договір не може бути по своїй правовій суті договором дарування.

Таким чином суд встановив, що ОСОБА_1 помилилась відносно обставин, які мали істотне значення на момент укладання 26 травня 2016 року договору дарування, а саме: щодо природи правочину та прав й обов'язків сторін такої угоди.

При цьому суд зауважує, що ОСОБА_1 в момент укладення спірного договору дарування неправильно сприйняла фактичні обставини правочину через свій похилий вік, перенесену тяжку хворобу, потребу у зв'язку із цим у постійній сторонній допомозі, що підтверджується також відсутністю у позивачки іншого житла та наданням їй відповідної допомоги та догляду з боку ОСОБА_2

З урахуванням викладеного договір дарування від 26 травня 2016 року на вимогу ОСОБА_1 повинен бути визнаний судом недійсним, оскільки доводи відповідачки та її представника не спростовують встановлені судом обставини укладення такого договору та не впливають на вирішення такого спору по суті.

На підставі переліченого суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню шляхом визнання недійсним договору дарування від 26 травня 2016 року АДРЕСА_1 із приведенням сторін угоди у первинний стан.

Оскільки при зверненні до суду із вказаним позовом та заявою про забезпечення своїх позовних вимог суд відстрочив сплату судового збору позивачці до вирішення справи по суті, то через задоволення судом її позову на підставі ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 826,80 грн. (551,20 + 275,60 = 826,80).

Керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 60, 61, 88, 212, 213-215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, 3-я особа: Приватний нотаріус ОСОБА_3, задовольнити.

Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_5 (житлова площа 27,3 кв. м., загальна площа 45,3 кв. м.), укладений 26 травня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_3, реєстр № 622, - недійсним, повернувши сторони договору у первинний стан.

Стягнути з ОСОБА_2, ІПН: НОМЕР_1, зареєстрованої в ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь держави судовий збір в розмірі 826,80 грн.

Рішення суду може бути оскаржено у апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя