Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

Головуючого судді: Демянчук С.В.

суддів: Ковалевича С.П., Шеремет А.М.,

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Демидівського районного суду від 10 серпня 2015 року в справі за позовом відкритого акціонерного товариства Національної акціонерної страхової компанії "Оранта" до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ВАТ НАСК «Оранта» звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобі від 11 травня 2012 року № АВ/5631945 ОСОБА_1 застрахований у ВАТ НАСК «Оранта».

08 червня 2012 року в с. Лішня, Демидівського району Рівненської області відбулося зіткнення мотоцикла марки «ИЖ-ПланетаЗ» під керуванням ОСОБА_1 та автомобілем марки «Фольтсваген Каді» під керуванням ОСОБА_2, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Згідно висновку експертного автотехнічного дослідження обставин дорожньо-транспортної пригоди № 7263 від 12 квітня 2013 року з технічної точки зору, в причинному зв'язку з виникненням вказаної дорожньо- транспортної пригоди знаходиться невідповідність дій водія мотоцикла марки «ИЖ-ПланетаЗ» ОСОБА_1 вимогам п.п. 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху.

Позивач вказував на те, що на підставі рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 13 лютого 2014 року потерпілому ОСОБА_2 було виплачено страхове відшкодування в розмірі 10 070 грн.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 у передбачений законодавством триденний строк не повідомив ВАТ НАСК «Оранта» про настання страхового _____________________________________________________________________________________________

Провадження № 22ц-787/1092/2016 Головуючий у суді 1 інстанції: Феха Т.С.

Доповідач : Демянчук С.В.

випадку, позивач просив стягнути з відповідача суму страхового відшкодування в розмірі 10 070 грн. в порядку регресу.

Рішенням Демидівського районного суду від 10 серпня 2015 року позов задоволено та стягнуто із ОСОБА_1 на користь ВАТ НАСК "Оранта" в порядку регресу 10 070,00 грн. страхового відшкодування та 243,60 грн. судового збору.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 21 вересня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Демидівського районного суду від 10 серпня 2015 року залишено без змін.

16 березня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 21 вересня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі відповідач покликався на порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та на неправильне застосування норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про помилковість відмови у призначенні судової автотехнічної експертизи, оскільки відповідно до ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має наперед встановленого значення. Суд не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_4 як єдиного очевидця дорожньо-транспортної пригоди.

Судом не враховано те, що до адміністративної відповідальності відповідач не притягувався.

Вважає, що порушення вимог матеріального закону полягає у неправильному застосуванні п.п. 33.1.2 п. 33.1 ст. 33, п.п. 33.1.4. п. 33.1 ст. 33 і ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Ця неправильність полягає у тому, що виконати свій обов'язок щодо повідомлення страховика протягом трьох днів про дорожньо-транспортну пригоду був не в змозі з поважних причин, оскільки відразу з місця події його доставлено у Демидівську центральну районну лікарню. На стаціонарному лікуванні він перебував з 09 червня по 10 липня 2012 року з приводу скальпованої рани ділянки лівого ліктьового суглобу, післятравматичної невропатії дистальних відділів лівого ліктьового нерву, про що існують відповідні докази.

З наведених міркувань просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про відмову ВАТ НАСК "Оранта" у задоволенні позову.

В поданих на апеляційну скаргу запереченнях ВАТ НАСК "Оранта" просила відхилити апеляційну скаргу.

ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з'явився. Подав заяву про розгляд справи в його відсутності.

Представник ВАТ НАСК «Оранта» в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чино, що дає правові підстави для розгляду справи в їх відсутності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, а також вимог, заявлених в суді першої інстанції, правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

З матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що рішенням Демидівського районного суду від 13 лютого 2014 року задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто на йога користь з ВАТ НАСК «Оранта» 10 070,00 грн. страхового відшкодування ні підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 11 травні 2012 року № АВ/5631945. Рішення суду набрало законної сили (а.с. 5-6).

Вказаним судовим рішенням встановлено, що 08 червня 2012 року близько 21 год. 00 хв. ОСОБА_2, керуючи автомобілем «Volkswagen Саddу» в с. Лішня Демидівського району Рівненської області допустив зіткнення з мотоциклом «ИЖ-Планета» під керуванням ОСОБА_1, який рухався в попутному напрямку і раптово повернув ліворуч. Обидва транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.

Відповідно до ч. З ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Висновком експертного автотехнічного дослідження № 7263 від 12 квітня 2013 року вказано на порушення водієм мотоцикла «ИЖ-Планета 3» п.п. 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху, що знаходиться у причинному зв'язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 7-10).

Судом першої інстанції встановлено, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 застрахована ВАТ НАСК «Оранта» і 01 грудня 2014 року останнє сплатило на користь ОСОБА_2 10 070,00 грн. страхового відшкодування, що зокрема підтверджується відповідним платіжним дорученням № 69430 (а.с. 13).

Як на підставу своїх вимог про стягнення вказаної суми страхового відшкодування із ОСОБА_1 в порядку регресу, позивач вказував на те, що застрахований не повідомив страхову компанію про дорожньо-транспортну пригоду, яка може бути страховим випадком і підставою для виплати страхового відшкодування, у передбачений законом триденний строк.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, яку визнано страховим випадком, був ОСОБА_1, який застрахував свою цивільну-правову відповідальність у ВАТ НАСК «Оранта» і останнє виплатило на користь потерпілої особи відповідне страхове відшкодування. В зв'язку із тим, що страхувальник не повідомив страховика про час, місце та інші обставини страхового випадку у передбачений законом триденний строк, суд першої інстанції вважав, що сума виплачених потерпілому коштів підлягає стягненню із відповідача на користь позивача.

Проте, з висновками суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки до таких висновків суд дійшов без належного врахування обставин справи та вимог чинного законодавства.

Відповідно до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Із внесенням Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування» змін у статтю 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було розширено перелік обов'язків учасників ДТП, у зв'язку з чим обов'язок вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів повідомлення страховика про настання дорожньо-транспортної події був викладений уже в підпункті 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Проте вказані зміни, що стосуються нумерації зазначеного підпункту, до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у якому міститься відсилання на відповідні номери пунктів та підпунктів статті 33 цього Закону щодо строків та умов обов'язкового повідомлення страховика про настання дорожньо-транспортної події, внесені не були.

Відповідно до підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) у разі настання дорожньо-транспортної події , яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної події, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - Моторне (транспортне) страхове бюро України), повідомлення про дорожньо-транспортну подію установленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Отже, наведеними правовими нормами встановлено обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної події, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання дорожньо-транспортної події. Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставин дорожньо-транспортної події власними силами і запобігти необгрунтованим виплатам. У даному випадку факт настання страхового випадку ніким не оспорюється. Сам позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування. Тому сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі повинно базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-284цс15 від 16 вересня 2015 року, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові з тих підстав, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, а саме, положення підпункту «г» п.п. 38.1.1 п. 338.1 ст. 38, п.п. 33.1.4. п. 33.1 ст. 33 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" , якими позивачем обґрунтовувались позовні вимоги.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Демидівського районного суду від 10 серпня 2015 року скасувати.

В позові відкритого акціонерного товариства Національної акціонерної страхової компанії "Оранта" до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування в порядку регрессу відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя: С.В. Демянчук

Судді : С.П. Ковалевич

А.М. Шеремет