Справа № 203/2181/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2016 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

Головуючого судді Казака С.Ю.

при секретарі Місюра К.А.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що з 2012 року працював у відповідача на посаді водія. 26.01.2015 року з невідомих причин його не було допущено до виконання обовязків за трудовим договором. Протягом тривалого часу він намагався отримати від відповідача пояснення щодо підстав звільнення, а також трудову книжку та грошовий розрахунок. Лише після втручання органів внутрішніх справ його було викликано до Жовтневого центру зайнятості, де 17.03.2015 року було розірвано трудовий договір та того ж дня отримано трудову книжку, в якій зазначено, що його було звільнено 23.01.2015 року в звязку із втратою довір я на підставі п.2 ст.41 КЗпП України. Посилаючись на те, що займана ним посада водія автотранспортного засобу не передбачала безпосереднє обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей, договору про повну матеріальну відповідальність або посадової інструкції він не підписував, позивач просив визнати звільнення незаконним, стягнути з відповідачки на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 5525 грн. 82 коп., завдану внаслідок порушення його трудових прав моральну шкоду в сумі 10000 грн. та судові витрати по справі.

Під час розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та відповідно до поданої 11.02.2016 року заяви, остаточно просив суд визнати його звільнення незаконним, поновити на посаді, стягнути з відповідачки на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 23740 грн. 56 коп., завдану внаслідок порушення його трудових прав моральну шкоду в сумі 10000 грн. та судові витрати по справі.

В судовому засіданні представник позивач позов підтримав та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні за безпідставністю позовних вимог, посилаючись на законність звільнення позивача.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що 14.08.2012 року позивач був прийнятий на роботу до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на посаду водія автотранспортного засобу за трудовим договором №5 від 14.08.2012 року (а.с.9).

23.01.2015 року вказаний трудовий договір з позивачем було розірвано на підставі п.2 ст.41 КЗпП України, в звязку із втратою довіря (а.с.8).

Статтею 41 КЗпП України визначені додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов.

Так, згідно п.2 ст.41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Трудове законодавство не містить визначення поняття «втрата довіря», але, аналізуючи зміст п.2 ст.41 КЗпП України вбачається, що працівник може бути звільнений за вказаних підстав якщо він безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності; за наявності винних дій цієї категорії працівників, які можуть бути вчиненні як умисно, так і з необережності; а також якщо винні дії працівника давали підстави для втрати довір'я до нього.

Через втрату довіря можуть бути звільнені як працівники, які уклали договори про повну матеріальну відповідальність і обслуговують безпосередньо матеріальні цінності, так і працівники, які не укладали зазначених договорів, а згідно з функціональними обовязками виконують таку роботу.

Такими діями зокрема можуть бути використання довіреного майна працівником в особистих цілях, обважування, отримання плати за послуги без оформлення відповідних документів, порушення правил з проведення операцій з матеріальними цінностями тощо. Вина працівника визначається тим, що працівник передбачав чи повинен був передбачити негативні наслідки своїх дій.

Втрата довір'я може бути наслідком вчинення й такого проступку, що дає підстави зробити висновок, що подальше залишення такого працівника на роботі з обслуговуванням грошових і матеріальних цінностей може призвести до втрати цих цінностей.

Відповідна правова позиція відображена в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Так, як розяснено в п.28 вказаної Постанови при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за пп.2,3 ст.41 КЗпП, судам слід враховувати, що розірвання трудового договору з цих підстав не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги ст.ст.148,149 КЗпП про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються.

Звільнення з підстав втрати довір'я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою.

Як встановлено судом та не заперечувалось сторонами, позивач працював у фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на посаді водія автотранспортного засобу та згідно домовленостей між сторонами здійснював перевезення вантажів на підставі укладених відповідачкою договорів про надання транспортно-експедиторських послуг.

26.08.2014 року на виконання умов договору від 15.08.2014 року про надання транспортно-експедиторських послуг, укладеного між відповідачкою та ТОВ «АГРОМАШТРЕЙД» (а.с.63), позивач прибув до складу, орендованому вказаним товариством на підставі договору №0108 від 01.08.2014 року з фізичною собою-підприємцем ОСОБА_5 (а.с.67).

Згідно накладної №БТ-38367 від 26.08.2014 року до транспортного засобу ОСОБА_3 мало бути завантажено 10 шт. кормоподрібнювачів (а.с.66).

Листом від 23.01.2015 року ТОВ «АГРОМАШТРЕЙД» повідомило відповідачку про те, що за наслідками інвентаризації від 18.12.2014 року на орендованому товариством складі, встановлено факт недостачі товарно-матеріальних цінностей кормоподрібнювачів ДТЗ. За наслідками проведеного товариством внутрішнього службового розслідування встановлено, що викрадення здійснювали комірники даного підприємства, які без оформлення видаткових документів у передбаченому порядку, шляхом доступу до товарно-матеріальних цінностей у змові з ОСОБА_3 за використанням вантажного автомобіля, який належить відповідачці, організували викрадання кормоподрібнювачів ДТЗ КР-01 та КР-02 і в подальшому продавали їх за половину вартості. На підставі цього, оскільки відповідачкою надавались послуги з перевезення згідно договору №15081 від 15.08.2014 року та її автомобіль під керуванням ОСОБА_3 мав право заїзду на територію складу для завантаження та перевезення товару, ТОВ «АГРОМАШТРЕЙД» вказаним листом висловило недовіру до ОСОБА_3 та повідомило про його не допуск на територію складу (а.с.79).

Таким чином, враховуючи, що робота позивача, як водія автотранспортного засобу, за трудовим договором з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та характером виконуваної роботи була безпосередньо повязана з обслуговуванням товарно-матеріальних цінностей, що полягала в їх прийнятті та транспортуванні за відповідними товаро-супровідними документами, а також отримані відповідачкою від ТОВ «АГРОМАШТРЕЙД» повідомлення та матеріали службового розслідування, з письмовими пояснення ОСОБА_3 та комірника цього товариства щодо обставин розкрадання, зверненням ТОВ «АГРОМАШТРЕЙД» до правоохоронних органів щодо притягнення винних за розкрадання осіб до кримінальної відповідальності (а.с.68-70,71-75,138), суд приходить до висновку, що наступне звільнення позивача на підставі п.2 ст.41 КЗпП України було проведено за наявності відповідних підстав для такого звільнення та є законним.

В звязку з цим, позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання незаконним звільнення та поновлення його на роботі задоволенню не підлягають, як безпідставні.

Посилання позивача в своєму позові та його представника позивача під час дачі пояснень в судовому засіданні на відсутність між ним та відповідачкою договору про матеріальну відповідальність та посадової інструкції суд не приймає до уваги, як доказ незаконності звільнення, оскільки наявність останніх не є обовязковою умовою для звільнення з підстав, передбачених п.2 ст.41 КЗпП України.

Оскільки судом не встановлено порушень трудового законодавства при звільненні позивача, не підлягають задоволенню і позовні вимоги останнього про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, які є похідними від вимог про незаконність звільнення та поновлення на роботі.

Враховуючи, що позивача в силу закону звільнено від сплати судового збору та в звязку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати по справі слід компенсувати за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.41,235 КЗпПУ, ст.ст.ст.3,10,11,57-61,88,212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м.Дніпропетровська шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час

проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.Ю.Казак