АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4157/16 Справа № 201/650/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Свистунова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої В.Ю., Ремеза В.А.

за участю секретаря Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4, третя особа : Орган опіки та піклування Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради про позбавлення права користування житловим приміщенням та усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 в свої інтересах, та в інтересах малолітнього ОСОБА_4, третя особа: Орган опіки та піклування Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради про позбавлення права користування житловим приміщенням та усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення.

У обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилався на ті обставини, що на підставі договору дарування отримав у власність від бабусі ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1, в якій навіть після повідомлення про зміну власника та пропозиції покинути приміщення даної квартири, ОСОБА_3, яка разом зі своїм сином ОСОБА_4 на підставі згоди попереднього власника ОСОБА_5 заселилась до вказаної квартири та зареєструвала своє та дитини місце проживання у ній не виїхала та відмовляється це зробити. У звязку із зазначеним ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом та просив суд позбавити ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, права користування квартирою № 11 в будинку № 1-а по вул. Чернишевського в м.Дніпропетровську, що є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку за зазначеною адресою; усунути позивачу перешкоди у користуванні вказаною квартирою шляхом виселення ОСОБА_6 та малолітнього ОСОБА_4 зі спірної квартири.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2016 року відмовлено у задоволені позову.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом було встановлено, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі у ОСОБА_7 та ОСОБА_3 народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 43, 48).

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 23 квітня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрованого в реєстрі за № 2115, ОСОБА_5 набула право власності на квартиру № 11, розташовану в будинку № 1- а по вул. Чернишевського у м. Дніпропетровську (а. с. 49-50).

Зі згоди ОСОБА_5 влітку 2010 року ОСОБА_3, ОСОБА_7 та малолітнього ОСОБА_4 було зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, у якій ОСОБА_5, ОСОБА_3 та її малолітній син ОСОБА_7 зареєстровані та мешкають станом на сьогоднішній день (а. с. 12). Позивач ОСОБА_2 за даною адресою не зареєстрований.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування квартири, посвідченого 26 листопада 2015 року приватним державним нотаріусом Пятої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, ОСОБА_2 прийняв у дар від ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2, та цього ж дня за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на зазначену квартиру (а. с. 10, 11).

Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Житлового кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку (квартири) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі № 6-158цс14.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції зазначив, що відповідачі зареєстровані у квартирі саме як члени сімї власника, у розумінні ст.. 156, 64 ЖК України, оскільки малолітній є його племінником, а відповідач колишньою дружиною рідного брата позивача та з його фактичної згоди, оскільки, приймаючи спірну квартиру в дар йому було відомо щодо зареєстрованих осіб у спірній квартирі. Крім того, що попередній власник квартири залишається проживати у спірній квартирі, а також те, що ні у позовній заяві, ні у судовому засіданні стороною позивача не було зазначено які саме дії відповідача та її дитини перешкоджають позивачу та порушують право саме користування ОСОБА_2 належною йому на праві власності квартирою, доказів неналежної поведінки відповідача та її дитини суду надано не було. Крім того, факт заселення до квартири та реєстрації місця мешкання у ній відповідача та дитини на законних підставах був встановлений судовим рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2015 року, а тому вони є добросовісними наймачами, проживають там постійно та несуть витрати.

Разом із тим, судом не враховано, що право на користування жилим приміщенням членів сімї власника будинку і наймачів регулюється різними нормами. Зокрема, права і обовязки членів сімї власника будинку (квартири) регулюються статтями 156, 157 ЖК УРСР, а права і обовязки наймачів статтями 158 170 ЖК УРСР, а також главою 59 ЦК України.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що позивач обґрунтовував свої позовні вимоги в частині позбавлення відповідачів права користування спірною квартирою посиланням на ст..ст. 71,72 Житлового кодексу України, однак, як убачається з позовних вимог, позивач взагалі не посилався та не обґрунтовував приписами вказаних норм права свої вимоги. Не вказував як на правову підставу позову відсутність відповідачів у спірній квартирі понад шість місяців. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у порушення ст.. 11 ЦПК України вийшов за межі заявлених позовних вимог та застосував невірні норми матеріального права.

Колегією суддів встановлено факт відчуження колишнім власником квартири і переходу права власності на майно до позивача, відповідачі не є членами сім»ї позивача, жодних договорів з відповідачами щодо визначення підстав їх проживання позивач не укладав, та виявив намір на власний розсуд користуватися своєю власністю.

Таким чином, колегія суддів вважає, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.

Колегія суддів вважає за необхідне оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_2 визнавши ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 та неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_3.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як убачається з позовних вимог, у справі, що розглядається, позивач виходив з того, що передбачений ст. 391 ЦК України спосіб захисту порушеного права може бути реалізований через ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» шляхом зняття особи з реєстраційного обліку. Таким чином, належним способом захисту цивільних прав у такому разі є предявлення позову про позбавлення права власності або визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, які є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами, заявивши таку вимогу до відповідного уповноваженого органу, однак, який має відповідний процесуальний статус, а саме - відповідача.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та змін від 05.07.2012 відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких Законів України щодо реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні» стаття 7 цього закону була викладена у новій редакції, у відповідності з якою «зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили: про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою». Тому, позивач і просить відновити своє порушене право через визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі власником якої саме є позивач, усунувши йому перешкоди у користуванні спірною квартирою шляхом їх виселення. Саме з такої позиції виходив Верховний Суд України в ухвалі від 6 листопада 2002 року та від 4 жовтня 2006 року, визнавши, що з припиненням права власності особи на жиле приміщення члени його сім»ї також втрачають право користування цим приміщенням і підлягають виселенню за позовом нового власника.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що з припиненням права власності особи на жиле приміщення члени його сім»ї також втрачають право користування цим приміщенням і підлягають виселенню за позовом нового власника. Відтак, колегія вважає, що підлягають задоволенню вимоги позивача щодо усунення йому перешкоди у користуванні житловою квартирою №11 у будинку №1-а по вул. Чернишевського у м. Дніпро шляхом виселення відповідачів ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 та неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири АДРЕСА_3.

Враховуючи вищевикладене, узв*язку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

У відповідності до вимог ст.. 88 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4, третя особа : Орган опіки та піклування Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради про усунення перешкод в здійсненні права власності на житло та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 та неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_3.

Усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні житловою квартирою №11 у будинку №1-а по вул. Чернишевського у м. Дніпро шляхом виселення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 та неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири АДРЕСА_3.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді В.Ю.Міхеєва

ОСОБА_10