У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справ за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, про надання дозволу на виїзд з України неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 2 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що вона з ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільних дітей: дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Позивач зазначала, що має матеріальну можливість у період канікул здійснювати з дітьми тимчасові поїздки для відпочинку, розвитку та оздоровлення за межі України. З дітьми неодноразово подорожували та оздоровлювали їх в інших країнах світу. Неодноразово перебували в Ірландії, де проживає її близька подруга та кума. На весняні канікули ітравневі свята вона з дітьми та своїм батьком відпочивали та оздоровлювали дітей у Турції. Останні кілька років на зимові канікули відпочивали і мають намір відпочивати в Домініканській Республіці та Мексиці. У зв'язку з навчанням дочки їй відкрито візу до США, куди одночасно вона має бажання повезти на відпочинок і молодших синів.

Однак після розірвання шлюбу з відповідачем, через його відмови або ухилення від надання згоди на тимчасовий виїзд дітей за кордон, виникли проблеми з організацією звичного для дітей відпочинку, заплановані поїздки зриваються. Через відсутність згоди батька на тимчасовий виїзд діти не мали повноцінного відпочинку в 2014 році та на зимових канікулах у 2016 році.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі державного кордону України неповнолітнім громадянам України: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_4, щорічно, до досягнення дітьми 18-річчя, у Домініканську Республіку, Мексику, Турецьку Республіку, Іспанію, Республіку Ірландії, США, Грецьку Республіку, у період: з 1 січня до 15 січня; з 20 березня до 1 квітня; з 1 травня до 12 травня, з 1 липня до 1 вересня; з 28 грудня до 31 грудня, а також надати дозвіл на оформлення візового документу дітям для виїзду за кордон без дозволу (згоди) батька.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 2 червня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Надано дозвіл на неодноразовий, тимчасовий виїзд за межі України до Домініканської Республіки, Мексики, Турецької Республіки, Іспанії, Республіки Ірландії, США, Грецької Республіки, у періоди: з 1 січня по 15 січня, з 20 березня по 1 квітня, з 1 травня по 12 травня, з 1 липня по 1 вересня, з 28 грудня по 31 грудня, щорічно, до досягнення дитиною повноліття (18-річного віку), малолітній громадянці України ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері - ОСОБА_3, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_4

Надано дозвіл на оформлення візового документу дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, для виїзду за кордон без дозволу (згоди) батька - ОСОБА_4

Надано дозвіл на неодноразовий, тимчасовий виїзд за межі України до Домініканської Республіки, Мексики, Турецької Республіки, Іспанії, Республіки Ірландії, США, Грецької Республіки, в періоди: з 1 січня по 15 січня, з 20 березня по 1 квітня, з 1 травня по 12 травня, з 1 липня по 1 вересня, з 28 грудня по 31 грудня, щорічно, до досягнення дитиною повноліття (18-річного віку), малолітньому громадянину України ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі матері - ОСОБА_3, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_4

Надано дозвіл на оформлення візового документу дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, для виїзду за кордон без дозволу (згоди) батька - ОСОБА_4

Надано дозвіл на неодноразовий, тимчасовий виїзд за межі України до Домініканської Республіки, Мексики, Турецької Республіки, Іспанії, Республіки Ірландії, США, Грецької Республіки, в періоди: з 1 січня по 15 січня, з 20 березня по 1 квітня, з 1 травня по 12 травня, з 1 липня по 1 вересня, з 28 грудня по 31 грудня, щорічно, до досягнення дитиною повноліття (18-річного віку), малолітньому громадянину України ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, у супроводі матері - ОСОБА_3, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_4

Надано дозвіл на оформлення візового документу дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, для виїзду за кордон без дозволу (згоди) батька - ОСОБА_4

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, врахувавши положення Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Закону України «Про охорону дитинства», виходив із того, що неможливість малолітніх дітей тимчасово виїхати з матір'ю на відпочинок та оздоровлення за кордон, об'єктивно суперечить інтересам дітей, з огляду на обставини обмеженого спілкування між сторонами з питань надання відповідачем відповідного дозволу, внаслідок чого позивач змушена вдаватись до послуг приватного нотаріуса, передаючи відповідачу відповідні заяви, з огляду на наявність перешкод у наданні відповідачем дозволу на виїзд дітей за кордон у період, коли ОСОБА_3 має бажання та можливість організувати відповідні поїздки, зокрема, обставини відсутності відповідача в Україні в момент необхідності надання такого дозволу або наявність інших причин, в силу яких ОСОБА_4 фізично не може з'явитись до нотаріуса та надати відповідну згоду, не повинно бути перешкодою для реалізації позивачем можливості забезпечити дітям поїздку за кордон з метою їх всебічного розвитку, відпочинку, навчання, оздоровлення тощо.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також про те, що визначення конкретного терміну вивезення дітей за кордон та країн, до яких дозволяється виїзд дітей без згоди батька, не суперечать положенням чинного законодавства та не приведе до фактичного позбавлення батька можливості брати участь у вихованні дітей та спілкуванні з ними.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій установлено, що з 26 січня 2002 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 6 березня 2014 року. Від шлюбу вони мають: дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, які після розірвання шлюбу проживають з матір'ю.

Відповідач вважавза недоцільне і передчасне надання згоди на відкриття візи та виїзд їх неповнолітніх дітей за кордон на строк до досягнення ними повноліття. Проте не заперечує проти надання згоди на відкриття візи та виїзд за кордон України дітей на певну поїздку в чіткий час з чітким визначенням країни перебування.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

У підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Разом з тим апеляційний суд залишив поза увагою, що після виїзду дітей за кордон у визначені судом періоди, ОСОБА_4 буде повністю позбавлений спілкування з дітьми.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України апеляційний суд не визначився з правовою підставою надання дозволу на виїзд дітей за кордон України без згоди батька, не зазначив конкретну країну, до якої дозволяється виїзд дітей без згоди батька; не врахував визначеної ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» можливості ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав та, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дітей за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, чим фактично позбавив батька дітей можливості брати участь у їх вихованні та можливості спілкування з ними.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судове рішення не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 2 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик