АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/121/16 Справа № 2-3194/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Осіян О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Осіяна О.М.,

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Сьома Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним, -

встановив:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа Сьома Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 08 березня 2009 року помер його батько - ОСОБА_4, якому на праві власності належала 1/3 частина домоволодіння № 19 по вул. Генерала Пушкіна у м. Дніпропетровську. 03 березня 2007 року останній склав заповіт на його, позивача, ім'я. У звязку з цим після смерті спадкодавця позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але йому було відмовлено, оскільки покійний за життя, а саме 28 листопада 2007 року, нібито склав заповіт, яким усе належне йому майно заповідав відповідачу. Позивач вважає цей заповіт недійсним, як такий, що складений не за волевиявленням спадкодавця, оскільки батько зловживав спритними напоями, що впливало на стан його здоровя, тому просив, відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України, визнати заповіт недійсним.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 березня 2007 року ОСОБА_4 склав заповіт, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстр №726, яким все майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось і взагалі все те, на що він за законом матиме право і що буде належати йому на день смерті, заповідав позивачеві ОСОБА_2, котрий є його сином.

08 березня 2009 року ОСОБА_4 помер.

Після смерті батька позивач звернувся до Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено, оскільки покійним після складення заповіту на користь позивача було складено інший заповіт.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений 28 листопада 2008 року державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, реєстр № 2-6793, яким на випадок своєї смерті усе належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалась, усі майнові права та обовязки, які йому належать на день посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обовязки, які належатимуть йому на день смерті, заповідав відповідачу ОСОБА_3 (а.с.58).

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед цим.

Оспорюючи заповіт ОСОБА_4 від 28 листопада 2008 року позивач посилався на відсутність волевиявлення заповідача на складення заповіту, оскільки він на момент нотаріального посвідчення заповіту зловживав спритними напоями і, таким чином, був у незвичайному психофізіологічному стані, зумовленому посиленням збуджувальних процесів, причиною яких був похмільний синдром, а відповідач скористався таким станом заповідача та обманним шляхом умовив його скласти спірний заповіт.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно зі ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це право, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд обґрунтовано зазначив, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, у відповідності до ст.ст. 58, 60 ЦПК України, на підтвердження того, що волевиявлення заповідача при складані заповіту не було вільним, а зловживання спиртними напоями, якщо таке і допускалось спадкодавцем, не може свідчити про відсутність його волевиявлення під час укладення заповіту, а також про неможливість укладення правочинів.

Крім того, із змісту самого заповіту вбачається, що нотаріус при його посвідчені перевірив дієздатність заповідача і сумнівів щодо його дієздатності у нотаріуса не виникло.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

За клопотанням позивача у справі судом апеляційної інстанції була призначена посмертна судово - психіатрична експертиза ОСОБА_4

Відповідно до висновку посмертної судово - психіатричної експертизи КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради №50 від 17 грудня 2015 року, ОСОБА_4 психічними розладами не страждав, розумів значення своїх дій та міг керувати ними на час складання заповіту 28 листопада 2008 року на ім'я ОСОБА_3 (т.2 а.с.17-19).

Отже, доводи апеляційної скарги позивача, щодо незгоди із висновками суду першої інстанції, свідчать лише про його особисте трактування обставин у справі, оскільки ці доводи не підтверджені належними та достовірними доказами, а також і спростовуються висновком експертизи. Тому відсутні підстави для визнання заповіту недійсним, відповідно до вимог ст.203,215,225 ЦК України.

Отже, відсутні підстави для скасування чи зміни судового рішення, передбачені ст. 309 ЦПК України, а рішення судом першої інстанції ухвалене із додержанням норм процесуального права та у відповідності із нормами матеріального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили із моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із цього часу.

Судді: