УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

Колодійчука В.М., Мартинюка В.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпатська нафтова компанія» до Тисменицької районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , треті особи: відділ Держгеокадастру Тисменицького району в Івано-Франківській області, ОСОБА_2 , про скасування розпоряджень Тисменицької районної державної адміністрації та визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки,
за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпатська нафтова компанія», поданого директором Фатулою Т.В., на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 січня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У червні 2015 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпатська нафтова компанія» (далі ТОВ «Карпатська нафтова компанія») звернувся в суд з зазначеним позовом,вказавши, що 23 березня 2007 року між Регіональним відділенням Фонду держмайна в Івано-Франківській області та позивачем укладено договір купівлі-продажу групи інвентарних об`єктів колишнього військового містечка № НОМЕР_1 в с. Драгомирчани. На підставі протоколу № 5 засідання архітектурно-містобудівної ради управління містобудування та архітектури Івано-Франківської ОДА від 03 червня 2008 року позивач отримав попереднє погодження містобудівного обґрунтування щодо виділеня земельної ділянки під будівництво закладів господарсько-складського призначення на базі інвентаризаційних об`єктів площею 7,5 га. Позивач звернувся до ФОП ОСОБА_3 для розроблення проекту землеустрою на ділянку площею 7,5 га та відповідно до укладеного з ним договору видалось можливим замовити виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі для обслуговування викуплених нежитлових приміщень орієнтованими площами 0,85 та 0,20 га. Проте 07 липня 2011 року Тисменицькою РДА видано розпорядження № 390 «Про внесення змін до розпорядження голови РДА від 05 травня 2011 року № 227», яким надано дозвіл ОСОБА_1 на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,4414 га для ведення особистого селянського господарства на території Драгомирчанської сільської ряди за межами населеного пункту в урочищі «Горішній помірок». Розпорядженням № 398 від 07 липня 2011 року Тисменицької РДА затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 вказану земельну ділянку та видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯП № 409533. В подальшому ОСОБА_1 вказану земельну ділянку розділив на п`ять окремих земельних ділянок. Розпорядження Тисменицької РДА на приватизацію земельної ділянки за відповідачем позивач вважає незаконними та просив скасувати, а державний акт визнати недійсним, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу групи інвентарних об`єктів колишнього військового містечка № НОМЕР_1 в с. Драгомирчани від 23 липня 2007 року у користуванні військової частини була земельна ділянка площею 7,5 га, позивач отримав попереднє погодження містобудівного обґрунтування щодо виділенна вказаної земельної ділянки у власність, а об`єкти колишнього військового містечка зруйнувались не внаслідок фізичного зносу конструктивних елементів, а шляхом механічного знесення.
Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 09 жовтня 2015 року в якості третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача до участі в справі залучено відділ Держгеокадастру Тисменицького району в Івано-Франківській області та ОСОБА_2 .
Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 січня 2016 року рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2015 року залишено без змін.
У касаційній скарзі директор ТОВ «Карпатська нафтова компанія» Фатула Т.В. просить скасувати рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 січня 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «Карпатська нафтова компанія» не є власником жодної із земельних ділянок, яка б накладалась чи була суміжною із земельними ділянками, утворенимивнаслідок поділу земельної ділянки ОСОБА_1 , якому із 7,5 га земельної ділянки, що рахувались за військовим містечком, виділено тільки 1,4414 га. Проект відведення земельної ділянки, а також протокол архітектурно-містобудівної ради, на які посилався позивач як на підставу приміщень, знесено не внаслідок фізичного зносу, а зв`язку з механічним руйнуванням із застосуванням будівельної техніки. Це свідчить про те, що відповідач отримав право власності на вказані земельні ділянки, розташовані під знесеними будівлями, та необхідні для їх обслуговування з грубим порушенням норм чинного законодавства України.
Оспорюване розпорядження Тисменицької РДА від 05 травня 2011 року № 227 стосувалось складення землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,4414 на території Драгомирчанської сільської ради, за межами населеного пункту с. Драгомирчани в урочищі «Забереж». При цьому усі висновки про погодження проекту відведення ОСОБА_1 вказаної земельної ділянки видавались на земельну ділянку, яка знаходилась в с. Драгомирчани, урочище «Горішній помірок».
Проте погодитись з такими висновками судів не можна.
Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.
Судами встановлено, що предметом даного позову є право власності на земельну ділянку в урочищі «Горішній помірок» Драгомирчанської сільської ради» Івано-Франківської області, площею 1,4414 га та утворених внаслідок поділу даної ділянки п`ять земельних ділянок у державних актах ОСОБА_1 .
Згідно ч. 2 ст. 95 та ст. 152 Земельного кодексу України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.
Частиною першою статті 155 ЗК України передбачено, що в разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.
Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Розпорядженням Тисменицької РДА від 07 липня 2011 року № 398 ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,4414 га для ведення особистого селянського господарства на території Драгомирчанської сільської ради за межами населеного пункту с. Драгомирчани в ур. «Горішній помірок», передано у власність ОСОБА_1 вказану земельну ділянку та видано державний акт про право власності на земельну ділянку.
Як вбачається з розпорядження Тисменицької РДА від 19 липня 2011 року № 414, ТОВ «Карпатська нафтова компанія» погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,3525 га для обслуговування викуплених складів на території Драгомирчанської сільської ради. Жодних доказів того, що спірні земельні ділянки накладаються, не надано.
На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_1 22 серпня 2011 року Тисменицькою РДА виданий державний акт серії ЯП №409533 про право власності на земельну ділянку площею 1,4414 га для ведення особистого селянського господарства на території Драгомирчанської сільської ради за межами населеного пункту с. Драгомирчани в ур. «Горішній помірок». У подальшому ОСОБА_4 вказану земельну ділянку розділив на п`ять окремих земельних ділянок та отримав державні акти: ЯМ № 658795, ЯМ № 658796, ЯМ № 658787, ЯМ № 658798, ЯМ № 655788. У матеріалах справи є дані, що дві з вказаних земельних ділянок із кадастровими номерами :04:044:1109 та :04:044:1110 відчужені ОСОБА_2 згідно з договорами купівлі-продажу від 20 грудня 2012 року.
Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (далі Постанова), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі ст. 377 ЦК України, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК України від 27 квітня 2007 року, і згідно зі ст. 120 ЗК України переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Разом з тим у п. 18-1 постанови вказується, що при вирішенні вимог про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд має з`ясовувати, зокрема, чому це питання не було визначено в договорі, можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатка до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку та чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження. Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо.
Слід зазначити, що висновок судів про те, що придбане позивачем за договором від 23 березня 2007 року нерухоме майно було зруйноване внаслідок його фізичного зносу належним чином не перевірено судом, оскільки не з`ясовувалось належним чином. Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Зокрема, для встановлення даних обставин необхідно надати оцінку наявним висновкам, що зроблені особами, які володіють спеціальними знаннями у даній галузі.
Те, що позивач на підставі протоколу № 5 засідання архітектурно-містобудівної ради управління містобудування та архітектури Івано-Франківської ОДА від 03 червня 2008 року отримав попереднє погодження містобудівного обґрунтування щодо виділення земельної ділянки під будівництво закладів господарсько-складського призначення на базі інвентаризаційних об`єктів площею 7,5 га не свідчить про отримання вказаної земельної ділянки у власність чи користування.
Не заслуговує на увагу висновок судів про те, що відсутність у попереднього землекористувача та позивача правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку, не надає останньому право на користування землею, на якій знаходяться об`єкти нерухомого майна.
Положення норм статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 ЦК України закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 23 березня 2007 року позивач придбав групу інвентарних об`єктів (нерухомого майна), що входили до військового містечка № НОМЕР_1 , функціонально були пов`язані між собою та не були відокремлені в окремі об`єкти. Отже, при переході права власності на вказані об`єкти нерухомого майна до нового власника переходить право користування на відповідну земельну ділянку, яку фактично використовував попередній власник для обслуговування даного майна.
При новому розгляді справи судом для визначення розміру земельної ділянки, яка використовувалась для обслуговування військового містечка № НОМЕР_1 , також потрібно врахувати дані статистичної інформації про наявність земель та розподіл їх за власниками на дату виникнення спірних правовідносин, з`ясувати розташування об`єктів нерухомості, які належать позивачу, та визначити земельні ділянки, які були виділені.
У порушення вимог ст. ст. 212214, 315 ЦПК України суди на зазначені положення закону уваги не звернули; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірили; не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення спору, оскільки на підставі статті 120 ЗК України ТОВ «Карпатська нафтова компанія» при купівлі майна військової частини набуло не тільки право власності на будівлі, але й право користування земельною ділянкою загальною площею 7,50 га, що належала військовій частині.
Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом першої інстанції не встановлені, не перевірені всі докази у справі, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ
у х в а л и л а:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпатська нафтова компанія», подану директором Фатулою Т.В., задовольнити частково.
Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 січня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийП.О. Гвоздик
Судді:О.І. Євтушенко Ю.Г. Іваненко В.М. Колодійчук В.І. Мартинюк