МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ_________________
Справа №521/9033/16-ц
Пр. №2/521/3770/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2016 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого - судді Сегеди О.М.,

при секретарі - Тищенко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», ОСОБА_2, треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округа ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання іпотечного договору недійсним, та зняття заборони відчуження майна,

встановив:

У травні 2013р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі ПАТ «ВТБ Банк»), ОСОБА_2, треті особи, що не заявляють самостійних вимог приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округа ОСОБА_3, посилаючись на те, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 24 жовтня 2013року, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2014року було скасовано заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 березня 2011року, визнано договір купівлі-продажу від 04 грудня 2008року квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 недійним, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину зазначеної квартири, а також на 1/2 частину автомобіля ВАЗ-21053 д/н 941-56ОЕ 1999року випуску.

Позивач зазначав, що 09 вересня 2011року в період судового розгляду між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, було укладено договір купівлі-продажу квартири №43, що розташована по вул. Щоглова,17 в м. Одеса, а ОСОБА_2 в той же день, 09 вересня 2011року уклала з ПАТ «ВТБ Банк» іпотечний договір, відповідно до умов якого передала в іпотеку банку спірну квартиру.

Стверджував, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2015 року у ОСОБА_2 було витребувано на його користь 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

Зазначав, що 08 квітня 2016року, будучі власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_3, він хотів зареєструвати своє право власності, але в Управлінні державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області, куди він з цього приводу звернулася, його повідомили про те, що на квартиру АДРЕСА_2, накладена заборона на її відчуження, оскільки ОСОБА_2 передала вказану квартиру в іпотеку на підставі іпотечного договору від 09 вересня 2011р., укладеного між нею та ПАТ «ВТБ Банк».

Посилаючись на те, що вказаною забороною порушуються його права, як власника ? частини квартири АДРЕСА_2, та у звязку з тим, що договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 від 04 грудня 2012року був визнаний недійсним, оскільки останній не мав права відчужувати квартиру на користь відповідачки, так як не був її власником, позивач просив суд визнати іпотечний договір від 09 вересня 2011р., укладений між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2, недійсним.

Протокольною ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18 липня 2016р. до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог було залучено ОСОБА_4 (а.с.75).

Представник позивача, діючий за довіреністю від 07 червня 2016р. у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі (а.с.85).

Представник відповідача ПАТ «ВТБ Банк», діюча за довіреністю від 12.07.2016р. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні, надав раніше письмові заперечення проти позову, в обґрунтування яких зазначала, що на момент укладення іпотечного договору від 09.09.2011 року, укладеного між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2, та на станом на теперішній час остання є власником квартири АДРЕСА_2, а тому відсутні підстави для визнання зазначеного договору недійсним та скасування заборони предмета іпотеки (а.с.88,63-65,78-80).

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник, діючий на підставі договору від 27.04.2016р. та ордеру від 18.07.2016р. у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, та просили суд відмовити в їх задоволенні.

Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору: ОСОБА_4 в судове засідання не зявилася, про час і місце слухання справи була повідомлена в порядку ст.74 ЦПК України, причини своєї неявки суду не повідомила (а.с.107).

Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округа ОСОБА_3в судове засідання не зявилася, про час і місце слухання справи була повідомлена в порядку ст.74 ЦПК України, надала до суду заяву, якою просила суд розглянути справу у її відсутність (а.с.108).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділом четвертим главою 16 книги першою ЦК України, розділом першим главою 29 книги третьої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.

Судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 24 жовтня 2013року, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2014року було скасовано заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 березня 2011року, визнано договір купівлі-продажу від 04 грудня 2008року квартири №43, що розташована по вул. Щоглова,17 в м. Одеса, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 недійним, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину зазначеної квартири, а також на 1/2 частину автомобіля ВАЗ-21053 д/н 941-56ОЕ 1999р. в.(а.с.7-12,14-15).

Зазначеним рішенням суду було встановлено, що квартира №43, що розташована по вул. Щоглова,17 в м. Одеса була спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4, оскільки останні з 01.02.1993р. по 10.01.2007р. перебували у зареєстрованому шлюбі.

Встановлено, що 04 грудня 2008 року ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу продала квартиру АДРЕСА_4 М.Ю., без згоди ОСОБА_1В.(а.с.7-12).

Згідно ч. 3, 4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Тому, суд при винесенні рішення не зясовує обставин зазначеної вище цивільної справи.

Судом встановлено, що 09 вересня 2011року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_2 придбала у власність квартиру №43, що розташована по вул. Щоглова, 17 у м. Одесі.

20.09.2001 року право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру було зареєстровано приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за номером запису 2621 в книзі:786-пр-64, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.24)

Встановлено, що у той же день, в саме 09 вересня 2011р. ОСОБА_2, в свою чергу, уклала іпотечний договір з ПАТ «ВТБ Банк», відповідно до умов якого передала останньому в іпотеку квартиру №43, що розташована по вул. Щоглова, 17 у м. Одесі, про що приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 було вчинено запис про накладення заборони відчуження майна, а саме квартири АДРЕСА_5, загальною площею 44,0 кв.м., за реєстраційним номером обтяження 11591625 (а.с.27-31,24-25).

Встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2015 року, залишеним в силі ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21 грудня 2015 року від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було витребувано 1/2 частини квартири АДРЕСА_2, загальною площею 18,2 кв.м (а.с.16-19,20-22).

Згідно рішення Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 08 квітня 2016року, позивачу ОСОБА_1, було відмовлено у державній реєстрації його права власності на 1/2 частину зазначеної вище квартири, що належить йому на праві власності, оскільки реєстр містить запис про заборону на відчуження вказаної квартири на підставі іпотечного договору від 09 вересня 2011р., укладеного між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 (а.с.23).

Отже судом встановлено, що відчуження квартири АДРЕСА_3 та передача її в іпотеку банку здійснювалося з порушенням права власності та інтересів ОСОБА_1

Отже, оскільки на момент укладення договору іпотеки від 09 вересня 2011р. на підставі якого спірна квартира була передана в іпотеку ПАТ «ВТБ Банк», ОСОБА_2 не набула право власності на 1/2 частину спірної квартири, то вона не мала права розпоряджатися нею та не мала права укладати договір іпотеки.

Власниками спірної квартири станом на 04.12.2008року були ОСОБА_1 та ОСОБА_4, проте остання, без відома другого з подружжя продала зазначену квартиру ОСОБА_5, який продав зазначену квартиру відповідачці ОСОБА_2, а остання передала її в іпотеку банку.

За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Частиною 1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Судовими рішеннями було встановлено, що квартира АДРЕСА_3, яка належала ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності, вибула з його володіння не з його волі, а в результаті незаконних дій його колишньої дружини, ОСОБА_4 (а.с. 16-19,20-22).

Тобто, іпотечний договір від 09 вересня 2011р. на підставі якого ОСОБА_2 передала в іпотеку ПАТ «ВТБ Банк» квартиру АДРЕСА_3, було укладено на підставі незаконних правовстановлюючих документів.

Позивач ОСОБА_1, як власник 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 договір іпотеки своєї частини квартири не укладав, згоди на його укладення і передачу квартири в іпотеку не надавав.

За таких обставин, суд вважає що між сторонами на підставі зазначених вище правочинів виникли зобовязальні відносини, отже належним способом захисту, є зобовязальний - визнання цього правочину недійсними.

Саме до цього зводяться розяснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. №9.

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у звязку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст.203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких необхідно для чинності правочину.

Тобто правочин є недійсним, якщо він укладений із порушенням вимог закону.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно п.5 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Виходячи з розяснень п.10 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. вказівка в ч.3 ст.215 ЦК України на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, але і за позовом іншої заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану.

Тобто особа має право використати такий спосіб захисту, як визнання за ним права власності на майно, яке було відчужено третіми особами за договором, учасником якого він не був, і це майно ще не вибуло з його володіння.

За таких обставин, суд вважає, що хоча позивач не був стороною при укладенні іпотечного договору, на підставі якого квартира АДРЕСА_3, 1/2 частина якої належала йому на праві власності була передана в іпотеку особою, яка не мала на це права, то він має право просити суд визнати іпотечний договір від 09.09.2011р., укладений між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2, в частині передачі в іпотеку ? частини зазначеної вище квартири недійсним, а також скасувати запис про накладення заборони на відчуження 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 .

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном.

З огляду на викладене, суд вважає, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують на наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «ВТБ Банк», ОСОБА_2, треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округа ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання іпотечного договору недійсним, та зняття заборони відчуження майна, в межах захисту права власності позивача на належну йому 1/2 частину зазначеної квартири.

Що стосується позовних вимог щодо скасування заборони відчуження зазначеного в договору майна, а саме квартири, №43 у будинку №17 по вул. Щоглова, в м.Одесі, загальною площею 44,0 кв.м., житловою площею 18,2 кв.м, накладену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, то суд вважає що в задоволенні даних вимог слід відмовити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 74 Закону України "Про нотаріат" одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

За таких обставин, суд вважає, що рішення суду про визнання іпотечного договору недійсним є підставою для зняття нотаріусом заборони щодо відчуження нерухомого майна.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат.

Судовий збір у справі складає 1102,40грн., які повністю сплачені позивачем при зверненні до суду (а.с.1,2).

На підставі ст.ст.15, 16, 203, 215 ЦК України керуючись ст.10, 11, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», ОСОБА_2, треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округа ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання іпотечного договору недійсним, та зняття заборони відчуження майна задовольнити частково.

Визнати іпотечний договір від 09 вересня 2011року, укладений між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 в частині передачі в іпотеку 1/2 частини квартири АДРЕСА_6, загальною площею 44,0 кв.м., житловою площею 18,2 кв.м. недійсним.

Вказане рішення суду є підставою для виключення запису про накладення заборони відчуження майна 1/2 частини квартири АДРЕСА_6, загальною площею 44,0 кв.м., житловою площею 18,2 кв.м, накладену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3.

В інший частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: О.М.Сегеда