Справа № 303/7218/15-ц
Провадження № 2/303/142/16
Номер ряд. стат. звіту 46
Р І Ш Е Н Н Я

15 лютого 2016 року м.Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області в складі одноособово :

головуючого - судді Іваницького Р.С.

при секретарі судового засідання Чудіній В.М.

за участі: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідачів ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 сільської ради Мукачівського району, третя сторона на боці позивача: Прокуратура Мукачівського району про визнання протиправним і скасування рішення сільської ради, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 сільської ради Мукачівського району, третя сторона на боці позивача: Прокуратура Мукачівського району про визнання протиправним та скасування рішення ОСОБА_7 сільської ради від 29.09.2009 року № 297 яким ОСОБА_8 було надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів що посвідчують право власності на земельну ділянку по вул.. Мукачівській за № 64, для будівництва та обслуговування житлового будинку, визнання протиправним та скасування рішення ОСОБА_7 сільської ради від 04.04.2012 року № 134 яким було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів що посвідчують право власності на земельну ділянку по вул.. Мукачівській за № 64, для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0.2238 га та надано вказану ділянку у власність громадянину ОСОБА_8. Стягнути із ОСОБА_5, ОСОБА_6 понесені судові витрати.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з мотивів зазначених в позовній заяві, просили дані вимоги задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

В судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6- ОСОБА_3 подав до суду письмове заперечення в якому зазначив у пункті другому про застосування позовної давності та відмови у задоволенні позову (а.с. 79-99).

Представник відповідача ОСОБА_7 сільської ради Мукачівського району - ОСОБА_4 в судовому засіданні стосовно позовних вимог залишив на розсуд суду.

Представник третьої сторони на боці позивача: Прокуратура Мукачівського району Закарпатської області в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

З пояснень сторін та з дослідження матеріалів цивільної справи у судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 у 2009 році звертався до ОСОБА_7 сільської ради із заявою про обстеження земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків громадянина ОСОБА_1 с. Кальник, вул.. Мукачівська, буд. 62 та громадянина ОСОБА_8 с. Кальник, вул.. Мукачівська, буд. 64, відповідно встановлено, що у 1963 році між вище вказаними земельними ділянками знаходилася польова дорога площею 0.04 га, яка використовується фактично громадянином ОСОБА_8 (а.с.11). Також, у 2009 році позивач ОСОБА_1 звертався до Держземінспекції у Закарпатській області та Інспекції ДАБК у Закарпатській області про самовільне зайняття частини земельної ділянки та самовільного будівництва жилих та господарських споруд громадянином ОСОБА_8, відповідно до вказаних звернень на громадянина ОСОБА_8 було покладено адміністративні стягнення (а.с.12-16).

2із5

Відповідно до заяви від 07.09.2009 року ОСОБА_8 до сільського голови ОСОБА_7 сільської ради, винесено рішення ОСОБА_7 сільською радою Мукачівського району 22 сесії V скликання від 29.09.2009 року, про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою ОСОБА_8 за адресою: с. Кальник, вул.. Мукачівська, буд. 64 (а.с. 23, 24). У відповідності до звернення позивач до прокуратура Мукачівського району, листом від 10.12.2010 року № 525-10, позивача ОСОБА_1, повідомлено, що громадянином ОСОБА_8 адміністративні стягнення було сплачено у повному обсязі, а також прокуратура Мукачівського району звернулася з позовом до Мукачівського міськрайонного суду про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки площею 0.012 га (а.с.17). Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 18.02.2011 року, ОСОБА_8 зобовязано повернути самовільно зайняту земельну ділянку розміром 0.012 га ОСОБА_7 сільській раді Мукачівського району (а.с.63, 76-78). Згідно до заяви від 14.03.2012 року ОСОБА_8 до сільського голови ОСОБА_7 сільської ради, винесено рішення ОСОБА_7 сільською радою Мукачівського району 20 сесії VІ скликання від 29.09.2009 року, про затвердження технічної документації та надання у власність земельної ділянки громадянину ОСОБА_8 для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0.2238 га за адресою: с. Кальник, вул.. Мукачівська, буд. 64 (а.с. 10, 25, 26). 01.11.2014 року громадянин ОСОБА_8 помер, станом на 25.08.2015 року спадщину за вище вказаною особою на земельну ділянку ніким не прийнято, але в державному реєстрі майно за померлим зареєстровано за гр.. ОСОБА_9 в 3/4 частці та гр.. ОСОБА_6 в 1/4 частці (а.с. 8, 9, 12, 85). Листом від 10.08.2015 року Держземагенства України, представника позивача повідомлено, що за даними управління смуга землі, яка відділяє земельні ділянки, що за цільовим призначенням є земельними ділянками для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за вище вказаними адресами в с. Кальник Мукачівського району, відображена на картографічних матеріалах як канава та віднесена до земель ОСОБА_7 сільської ради (а.с.30-32, 87-89).

Дані правовідносини регулюються Цивільним законодавством України та правовими висновками Верховного Суду України, Вищого адміністративного суду України та Конституційного Суду України.

Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 19.11.2015 року по справі за № К/800/10345/15, прийшов до наступного висновку, що Конституційним Судом України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі тощо.

Прийняті сільською радою спірні рішення (як суб'єктом владних повноважень) є ненормативними актами органу місцевого самоврядування, які вичерпали свою дію внаслідок їх виконання. Скасування такого акта (актів) не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки оскільки захист порушеного права у разі набуття права власності на земельну ділянку, укладання договору оренди юридичною чи фізичною особою має вирішуватися за нормами цивільного законодавства.

Ураховуючи наведене, позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність та оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Таким чином, у разі прийняття органом місцевого самоврядування (як суб'єктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про передачу земельних ділянок у власність, укладання договору оренди тощо), позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 01.07.2015 року при розгляді справи № 6-178цс15, прийшов до правової позиції, а саме, у справі, яка переглядалася, суди встановили, що рішенням Бучанської міської ради Київської області від 24 квітня 2008 року у приватну власність ОСОБА_1 передано земельну ділянку площею S, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

3із5

9 червня 2008 року ОСОБА_1 отримала державний акт про право приватної власності на цю земельну ділянку.

На зазначеній земельній ділянці знаходилися багаторічні зелені насадження, відновну вартість яких у розмірі 124 тис. 101 грн 41 коп. ОСОБА_1 мала сплатити до міського бюджету під час передачі їй земельної ділянки у власність на підставі статті 28 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" та Порядку видалення дерев, кущів, газонів і квітників у населених пунктах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 серпня 2006 року № 1045.

Однак ОСОБА_1 після набуття права власності на земельну ділянку відновну вартість зелених насаджень до місцевого бюджету не сплатила.

Факт несплати ОСОБА_1 відновної вартості зелених насаджень виявлено за наслідками прокурорської перевірки, призначеної постановою прокурора м. Ірпеня Київської області від 6 червня 2013 року, що стало підставою для предявлення прокурором у січні 2014 року позову в інтересах Бучанської міської ради Київської області про стягнення заборгованості зі сплати відновної вартості за зелені насадження.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції на підставі частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України дійшов висновку про те, що позов до суду подано з пропущенням позовної давності, перебіг якої розпочався 9 червня 2008 року з дати отримання ОСОБА_1 у власність земельної ділянки.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд вважав, що позовна давність не пропущена, оскільки прокуратурі м. Ірпеня Київської області стало відомо про порушення інтересів держави у звязку з недотриманням вимог законодавства про сплату відновної вартості зелених насаджень за наслідками прокурорської перевірки від 6 червня 2013 року, а відтак перебіг позовної давності слід рахувати саме з цієї дати.

Відмовляючи у відкритті касаційного провадження, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновком суду апеляційної інстанції про початок перебігу позовної давності з дати, коли прокуратурі стало відомо про порушення інтересів держави.

Разом з тим в інших справах з подібних правовідносин, на які посилається ОСОБА_1 як на приклад невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування норм матеріального права, Верховний Суд України висловив такі правові позиції:

- прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду (постанова від 25 березня 2015 року);

- положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, тому суд касаційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відлік позовної давності починається з моменту виявлення прокуратурою під час проведення перевірки факту порушення земельного законодавства (постанова від 23 грудня 2014 року).

Отже, аналіз змісту оскаржуваного рішення та наданих для порівняння судових рішень свідчить про невідповідність оскаржуваного рішення правовим висновкам щодо застосування статей 261, 267 ЦК України, викладеним у зазначених постановах Верховного Суду України.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні норм матеріального права, судові палати у цивільних та господарських справах виходять з такого.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом предявлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

4із5

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими субєктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі предявлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 361 Закону України «Про прокуратуру» та частиною другою статті 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другої статті 45 ЦПК України).

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обовязки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обовязки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у своїх постановах від 25 березня 2015 року та 23 грудня 2014 року.

У справі, що переглядається, прокуратурою предявлено позов в інтересах Бучанської міської ради Київської області, яка підтримала позов і якій було відомо про її порушене право з часу державної реєстрації ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку 9 червня 2008 року.

Пунктом 27 Постанови пленуму ВСУ «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 N 7 (у редакції постанови Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2), визначено, що згідно зі статтею 257 ЦК у спорах про захист прав власників земельних ділянок застосовується позовна давність тривалістю у три роки, якщо інше не передбачено законом.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 21 листопада 2012 року розглянув справу № 6-101 цс 12, при розгляді якої зробив правовий висновок, відповідно до якого позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою нею до винесення рішення судом першої інстанції.

Статтею 267 ч.3 ЦК України, встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення та частини 4 цієї статті, вирішено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з вище вказаного, що позивач з 2009 року вже звертався до відповідних органів стосовно оспорюваної земельної ділянки, якою користувалася особа, яка на підставі рішень ОСОБА_7 сільської ради Мукачівського району від 29.09.2009 року та 04.04.2012 року отримала в приватну власність дану земельну ділянку, отже позивачу вже у 2009 році було відомо про можливі порушення його прав та інтересів, але до суду позивач звернувся 27.11.2015 року з пропущенням строків позовної давності. Також, представником відповідачів у письмовому запереченні вказано прохання про застосування позовної давності, отже суд прийшов до висновку, що у задоволенні даного позову слід відмовити у звязку зі спливом строків позовної давності.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 27, 57- 61, 74, 88, 158, 169, 208, 209, 212-218 ЦПК України, ст. ст. 256, 257, 260-267 ЦК України, суд, -

5із5

р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 сільської ради Мукачівського району, третя сторона на боці позивача: Прокуратура Мукачівського району про визнання протиправним і скасування рішення сільської ради, відмовити у звязку зі спливом позовної давності.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Закарпатської області через Мукачівський міськрайонний суд.

Повний текст рішення складено 19.02.2016 року.

Головуючий Р. Іваницький