У х в а л а

іменем україни

10 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Наумчука М.І.,

суддів: Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про розірвання договору відновлювальної кредитної лінії, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що 10 квітня 2008 року між ним та публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») був укладений договір відновлювальної кредитної лінії в розмірі 600 000 грн зі сплатою 18 % річних строком до 9 квітня 2018 року. За вказаним договором ним сплачено 133 185 грн 94 коп. основного боргу та 34 947 грн 33 коп. процентів за користування кредитом, проте при звірці з банком він встановив, що працівники банку оформили платіжні документи про отримання ним коштів, які він фактично не отримував. Вказував, що він неодноразово погашав кредит та вносив у касу банку суми коштів, на які йому не видавалися квитанції, вони не зараховувалися на погашення кредиту. Відповідно до висновку почеркознавчої експертизи підписи в заявах на видачу готівки від 25 листопада 2008 року, від 27 лютого 2009 року та від 1 березня 2010 року виконані не ним, а іншою особою. Посилаючись на неправомірні дії банку та недовіру до останнього, просив розірвати кредитний договір.

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 жовтня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Судами встановлено, що 10 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Державний ощадний банк України» був укладений договір відновлювальної кредитної лінії в розмірі 600 000 грн зі сплатою 18 % річних строком до 9 квітня 2018 року.

Відповідно до п. 1.2 зазначеного договору кредит надається окремими частинами (траншами) за відновлювальною кредитною лінією до 9 квітня 2010 року, і кредитні кошти в цей період ОСОБА_1 отримувались.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом у грудні 2013 року, тобто після встановленого строку, до якого банк зобов'язувався надавати позичальнику кредитні кошти.

Апеляційним судом встановлено, що при визначенні рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 10 червня 2014 року, яке набрало законної сили, розміру заборгованості за оспорюваним договором не враховувались суми коштів, отримані за заявами про видачу готівки, підписаними не ОСОБА_1, а іншою особою.

Позивачем не надано доказів про його намір отримати кредитні кошти до 9 квітня 2010 року в більшому, ніж надано банком, розмірі, звернень до банку з цього приводу і відмови у їх задоволенні останнім не подано.

З огляду на викладене, при недоведеності обставин, з якими закон пов'язує можливість розірвання договору, висновки судів про відсутність підстав для задоволення позову обґрунтовані, вони зроблені на підставі поданих сторонами доказів, яким дана оцінка, та відповідають положенням чинного законодавства.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні, вони не спростовують наведеного і зроблених в оскаржуваних судових рішеннях висновків.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.І. Наумчук
Судді:О.В. Кадєтова Г.І. Мостова