Справа №591/6052/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/124/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Кононенко О. Ю.,

суддів - Шевченка В. А. , Бойка В. Б.

за участю секретаря судового засідання -Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 грудня 2015 року

в цивільний справі за позовом Сумського медичного коледжу комунальний заклад Сумської обласної ради до ОСОБА_3 про відшкодування витрат, повязаних із навчанням,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 03 грудня 2015 року позов Сумського медичного коледжу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Сумського медичного коледжу витрати, повязані з навчанням у розмірі 32368 грн. 60 коп. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

При цьому зазначає, що суд невірно оцінив докази, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень. Вважає, що механізм визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними угоди про працевлаштування відсутній, тому позов не може бути задоволено. Крім того, з позовом звернувся неналежний позивач.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4, яка підтримала доводи апеляційної скарги, представника Сумського медичного коледжу ОСОБА_5, яка проти скарги заперечувала, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу Сумського медичного коледжу № 136-у від 11 серпня 2009 року ОСОБА_3 був зарахований на бюджетну форму навчання по спеціальності 5.12010103 «Медико-профілактична справа» (а.с. 14-15).

10 січня 2011 року між Сумським медичним коледжем в особі директора ОСОБА_6 та ОСОБА_3 була укладена угода № 677 про підготовку фахівця з вищою освітою, відповідно до якої ОСОБА_3 взяв на себе обовязок прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років. Умовами угоди передбачено також обовязок відповідача, у разі відмови їхати за призначенням, відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Також в угоді зазначено, що вона набрала чинності з моменту підписання і діє до 01 квітня 2015 року (а.с. 17).

Наказом директора Сумського медичного коледжу № 21-у від 29 лютого 2012 року ОСОБА_3, згідно з рішенням державної кваліфікаційної комісії, присвоєна кваліфікація «фельдшер санітарний» (а.с. 18-20).

У лютому 2012 року ОСОБА_3 було направлено на роботу до КУ «Сумська обласна дитяча клінічна лікарня» на посаду фельдшера лаборанта бактеріологічного відділу клініко-діагностичної лабораторії з окладом, відповідно до штатного розпису (а.с. 21).

Згідно з наказом № 198 к від 15 серпня 2012 року відповідача було звільнено з роботи у звязку із систематичним невиконанням без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку та раніше оголошеними трьома доганами, за п. 3 ст. 40 КЗпП України (а.с. 25).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову Сумського медичного коледжу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач зобовязаний відшкодувати повну вартість навчання у звязку з порушенням зобовязання.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

За умовами угоди № 677 від 10 січня 2011 року про підготовку фахівця з вищою освітою, ОСОБА_3 взяв на себе обовязок прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років. У разі відмови їхати за призначенням, відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» у редакції, чинній на час відрахування позивача з коледжу у зв'язку з закінченням навчання, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов'язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що склалися між сторонами, встановлений п. 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року за № 992 «Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням».

Пунктом 8 Постанови Кабінету Міністрів України № 992 від 22 серпня 1996 року «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», який втратив чинність на підставі Постанови КМУ № 216 від 15 квітня 2015 року, але був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років.

Відповідно до п. 14 вказаної Постанови, який діяв на момент вступу відповідача до навчального закладу, у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років, випускник зобовязаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Як встановлено судом першої інстанції, після закінчення навчального закладу відповідач, всупереч положенням п. п. 6, 8, 12 Постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», не відпрацював три роки за місцем призначення. Був звільнений з КУ «Сумська обласна дитяча клінічна лікарня» в зв'язку із систематичним невиконанням без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку та раніше оголошеними трьома доганами, за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Після звільнення, відповідач не відшкодував позивачу фактичні витрати, повязані з його утриманням під час навчання в коледжі, чим не виконав умови вищевказаного договору.

Згідно з розрахунком фактичних витрат, повязаних з утриманням ОСОБА_3 в Сумському медичному коледжі, наданим позивачем у справі, який не спростований відповідачем належними та допустимими доказами, розмір фактичних витрат коледжу становить 32368 грн. 60 коп. і складається з суми вартості навчання 17147 грн. та суми отриманої стипендії 15221 грн. 60 коп. (а.с. 33- 36).

Отже, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_3 на користь Сумського медичного коледжу витрат, повязаних з навчанням у розмірі 32368 грн. 60 коп.

Доводи апеляційної скарги про перевищення розміру відшкодування витрат на навчання за кошти держави порівняно з розміром оплати навчання у коледжі на комерційній основі, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки до складу суми відшкодування витрат на навчання, згідно з представленим розрахунком, увійшли виплати сплаченої стипендії.

Посилання заявника на відсутність порядку відшкодування до державного бюджету вартості навчання, не є підставою для звільнення відповідача від обовязку такого відшкодування.

Доводи скарги ОСОБА_3 про те, що надана робота не відповідала за фахом отриманій освіті, також не заслуговують на увагу, оскільки його працевлаштування за направленням відбулось відповідно до особистого розподілу на посаду, кваліфікація якої згідно з наказом МОЗ України № 195 від 25.12.1992 р. «Про затвердження Переліку вищих і середніх спеціальних навчальних закладів, підготовка і отримання звання в яких дають право займатися медичною і фармацевтичною діяльністю» дозволяє йому працювати за отриманою спеціальністю «Медико-профілактична справа», відпрацювати за якою він дав згоду.

Колегія суддів вважає обґрунтованими і висновки суду першої інстанції про те, що Сумський медичний коледж є належним позивачем у справі і ним не пропущений строк позовної давності, а доводи скарги про протилежне є безпідставними.

Сумський медичний коледж, як сторона в угоді про підготовку фахівця з вищою освітою за рахунок державних коштів, вправі представляти інтереси держави, тобто є належним позивачем.

Про факт порушення ОСОБА_3 зобовязання відпрацювати три роки за направленням, позивач дізнався з акту ревізії фінансово-господарської діяльності від 19 грудня 2013 року, а до суду звернувся 19 серпня 2015 року, тобто в межах встановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують.

За таких обставин, оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набрала законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді