Справа № 275/201/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2016 року

Брусилівський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Руденка В.О.,

за участю: секретаря судового засідання Довгаленко О.І.,

позивачки за первісним позовом ОСОБА_1,

її представника ОСОБА_2,

представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Україна» про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, за зустрічним позовом Приватного підприємства «Україна» до ОСОБА_1 про визнання права власності на двоквартирний житловий будинок, зобов'язання звільнити квартиру та розірвання угоди про найм житла, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 11.05.2016 року звернулась до суду з позовною заявою, в якій зазначила, що 26 листопада 2002 року їй було надано для проживання житловий будинок АДРЕСА_1, який належить Приватному підприємству «Україна» (надалі - ПП «Україна»). Відтоді і до теперішнього часу вона постійно, безперервно і відкрито користується вказаним житловим будинком для власного проживання. За час користування будинком за власний кошт підвела газ. Вважає, що відкрите безперервне володіння будинком протягом більш ніж десяти років надає їй право звернутись до суду на підставі ст.344 Цивільного кодексу України з позовом про визнання за нею права власності на будинок за набувальною давністю. Уточнивши позовні вимоги, просила визнати за нею право власності на квартиру один в двоквартирному житловому будинку АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивачка та її представник свій позов підтримали, наполягали на його задоволенні. Пояснили суду, що ОСОБА_1 вселилась до будинку ще у 2001 році. Будинок надавався колишнім головою колгоспу ОСОБА_8, приватизувати його не встигли. За час користування будинком ОСОБА_1 за власний рахунок підключила будинок до газопостачання, зробила свердловину. Позивачі визнають ПП «Україна» власником будинку, але з огляду на тривале, добросовісне та відкрите володіння ним, спираючись на положення закону про набувальну давність, вважають підставним просити суд про визнання права власності за ОСОБА_1

ПП «Україна», не визнало позов, подало письмові заперечення та зустрічний позов, в яких, з врахуванням заяв про збільшення та уточнення позовних вимог, зазначило, що спірний будинок належить ПП «Україна». Про це свідчить відповідна довідка Водотиївської сільської ради (надалі за текстом - сільська рада) та копія розпорядження голови Брусилівської райдержадміністрації №110 від 02.04.2002 р. про призначення державної комісії з прийняття в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_1. Будинок побудований ПП «Україна» в період 1999-2000 роки «господарським способом» за власний кошт, про що свідчать журнали-ордери за цей період про списання будівельних матеріалів. Посилаючись на норми статей 41 Конституції України, ст. 328, 331 ЦК України, зазначає, що створення нової речі, а саме будівництво спірного будинку обумовило виникнення у ПП «Україна» права власності на цей будинок. Вказує, що наказ №35 від 26.11.2002 року про проживання в будинку ОСОБА_1 є правочином з надання на невизначений термін будинку для проживання. Отже набувальна давність має починати відрахування від моменту закінчення строку цієї угоди. Крім того, спірний будинок є двоквартирним, іншу квартиру займають треті особи по справі - родина ОСОБА_5, з якими ПП «Україна» має укладений договір найму житла від 09 липня 2013 року. Від укладення аналогічного договору син ОСОБА_1, який на той час мешкав з нею, відмовився. Не отримувала ОСОБА_1 права на проживання в будинку і на підставі положень Житлового кодексу УРСР, бо в порядку поліпшення житлових умов в черзі не перебувала, ордер на вселення не отримувала. Тож ПП «Україна» не вважає ОСОБА_1 добросовісним набувачем майна. Зважаючи на те, що правочинів на відчуження будинку на користь ОСОБА_1 ПП «Україна» не вчиняло, з метою усунення перешкод у здійсненні свого права власності, у позові просить визнати право власності на двоквартирний житловий будинок АДРЕСА_1 за ПП «Україна», зобов'язати ОСОБА_1 звільнити квартиру АДРЕСА_1 та розірвати угоду про найм житла між ПП «Україна» та ОСОБА_1

Зустрічний позов ПП «Україна» не визнала позивачка ОСОБА_1

В судовому засіданні представник ПП «Україна» підтвердив доводи зустрічного позову та поданих письмових заперечень і пояснень по справі.

Пояснив, що ОСОБА_1 до 2014 року сплачувала за користування житлом гроші на користь ПП «Україна», надав підтверджуючі бухгалтерські документи на доказування цього факту. Проте ОСОБА_1 визнала здійснення нею оплати за житло в квартирі спірного будинку до 2014 року.

Крім того представник ПП «Україна» пояснив суду, що документів, що підтверджували б винесення меж земельної ділянки під забудову, введення спірного будинку в експлуатацію, свідоцтва про право власності на будинок підприємство не має. Отримати такі документи в архівних установах не вдалося, окрім розпорядження голови райдержадміністрації про створення комісії з введення в експлуатацію будинку АДРЕСА_1. Отже і реєстрація права власності на спірний житловий будинок НОМЕР_1 за ПП «Україна» не проведено.

Третя особа ОСОБА_4 (законний представник ОСОБА_4) в судовому засіданні позов ОСОБА_1 не визнала, натомість визнала зустрічний позов ПП «Україна», мотивуючи це тим, що не вважає правильним мешкати в спірному будинку особи, яка в ПП «Украна» не працює.

Почувши пояснення сторін та досліджуючи подані сторонами докази, суд встановив наступні фактичні обставини по справі.

Щодо обставин проживання ОСОБА_1 в будинку

Згідно наказу директора ПП «Україна» від 26 листопада 2002 року №35, копія виписки з якого надана позивачкою, ОСОБА_1 надано для проживання АДРЕСА_2. В судовому засіданні сторони визнали факт відношення вказаного наказу до спірного будинку та наявність помилки в номері НОМЕР_2 замість НОМЕР_1.

Згідно довідок Водотиївської сільської ради Брусилівського району від 22.12.2015 р. №511 та №512 погосподарський облік сільської ради містить відомості про те, що ОСОБА_1 проживає та зареєстрована в житловому будинку АДРЕСА_1, власником якого є ПП «Україна».

Оглянуті в судовому засіданні книги погосподарського обліку сільської ради містять відомості про мешкання за адресою спірного будинку двох сімей: ОСОБА_4 та ОСОБА_1. Зазначена площа земельної ділянки - 0,20 га, власником будинку вказано ПП «Україна», відомостей про правовстановлюючі документи не зазначено.

Згідно копії листа директора ПП «Україна» в адресу ОСОБА_1 від 15.12.2015 р. №125, остання попереджалась про те, що житло, яким вона користується за адресою: АДРЕСА_1 є службовим житлом, а оскільки вона з підприємства звільнилась, то їй необхідно або працевлаштуватись знову до ПП «Україна», або звільнити службове житло (а.с.88).

Допитаний в якості свідка Водотиївський сільський голова ОСОБА_7 пояснив суду, що в будинку АДРЕСА_1 мешкають дві сім'ї: ОСОБА_4 та ОСОБА_1. Поштова адреса присвоєна лише будинку - АДРЕСА_1. Інших рішень щодо конкретних адрес квартир не приймалось, обидві сім'ї мешкають, згідно даним погосподарського обліку по одній адресі. Земельна ділянка під будинком не приватизована, належить місцевій громаді.

Згідно поданого представником ПП «Україна» договору найму житла від 09.07.2013 р., цей договір укладений між ПП «Україна» та ОСОБА_4 (третя особа) про право користування будинком АДРЕСА_1.

Згідно до рішення сільської ради від 21 грудня 2015 року, АДРЕСА_1 (а.с.92).

Щодо обставин будівництва будинку ПП «Україна»

Згідно пункту 1.1. Статуту Приватного підприємства «Україна», підприємство є правонаступником колгоспу «Україна» (а.с.202).

Згідно копії отриманого в порядку витребування доказів рішення виконавчого комітету Водотиївської сільської ради від 22.04.1999 р. №20 про дозвіл на забудову житлового будинку КСП «Україна», підприємству надано дозвіл на будівництво будинку та вирішено виділити земельну ділянку площею 0,12 га по АДРЕСА_1. Зобов'язано правління КСП «Україна» проводити забудову у відповідності з будівельним паспортом, виданим районним відділом архітектури. Просити районну державну адміністрацію надати дозвіл на будівництво (а.с.180).

Згідно довідки ПП «Україна» від 29.06.2016 р. без номеру про балансову вартість житлового будинок АДРЕСА_1 має залишкову вартість 65103,77 гривень (а.с.43).

Згідно наданій ПП «Україна» книзі обліку основних засобів, серед іншого вказано житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.44-47).

З поданих копій накладних та низки інших видаткових первинних документів бухгалтерського обліку ПП «Україна» слідує списання будівельних матеріалів на будівництво. Деякі з документів містять адресу - АДРЕСА_1 (а.с.48-87).

Згідно поданої представником ПП «Україна» копії розпорядження від 02 квітня 2002 року №110 голови Брусилівської районної державної адміністрації, керуючись положеннями законодавства щодо прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом будинків, призначено державну комісію з прийняття в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_1.

Водночас, згідно листу від 08.09.2016 р. №716 (а.с.148) начальника КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради в адресу представника ПП «Україна» повідомляється, що ПП «Україна» не є власником житлового будинку АДРЕСА_1, а інвентаризаційна справа на будинок АДРЕСА_1 не формувалась у зв'язку з відсутністю замовлення на проведення технічної інвентаризації.

Згідно поданим сторонам технічним паспортам на спірний об'єкт (160-162, 187-192), виготовленим під час розгляду справи в суді, встановлено, що спірний будинок складається з двох квартир площею 66,6 кв.м та 66,4 кв.м.

Рішень органів сільської ради про присвоєння поштових адрес квартирам будинку АДРЕСА_1 не приймалось.

Дослідивши подані по справі докази та встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог як первісного так і зустрічного позовів, виходячи з наступного.

Сторони по справі визначили предметом спору різні об'єкти нерухомості. Так, позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 позивається про визнання права власності на квартиру НОМЕР_3 будинку НОМЕР_1, тоді як ПП «Україна» просить визнати право власності на весь двоквартирний будинок НОМЕР_1.

Врешті, в обох позовах йдеться про визнання права власності саме на нерухоме майно, яке є об'єктом цивільних прав з особливим режимом регулювання в чинному законодавстві.

Визначаючи норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних відносин, суд виходить від часу завершення будівництва будинку у 2002 році (як це визнано обома сторонами у справі), оскільки саме в порядку, який існував станом на час будівництва будинку визначається порядок набуття права власності на нього.

Згідно ст.86 ЦК Української РСР, що був чинним на той час, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини, щодо володіння, користування та розпорядження майном.

Згідно положень ст. 4, 5, 8, 14, 18, 22 Закону України «Про основи містобудування» в редакції, чинній станом на період будівництва, визначено, що при розміщенні і будівництві об'єктів, розробці проектів конкретних об'єктів мало бути дотримано державних стандартів, норм і правил, регіональних і місцевих правил забудови, положень містобудівної діяльності до суб'єктів якої відносяться не лише органи влади, але й фізичні та юридичні особи. До компетенції виконавчих органів сільських рад відносилось, зокрема, надання, відповідно до закону дозволів на будівництво об'єктів містобудування, незалежно від форми власності у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами, проведення робіт з прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у порядку, встановленому законодавством. Закінчені будівництвом об'єкти підлягали прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об'єктів заборонялася. Забудова земельних ділянок, що надаються для містобудівних потреб, мала здійснюватися лише після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою у порядку, передбаченому законом та отримання дозволу на виконання будівельних робіт.

Згідно ст.22 Земельного кодексу України в редакції Закону від 18.12.1990 №561-ХІІ, у стані на 1999 рік, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, заборонялося.

В цілому аналогічні норми містить відповідне законодавство в чинній редакції.

Згідно ст.1 Закону України «Про відповідальність підприємств, їх об'єднань, установ та організацій за правопорушення у сфері містобудування» в редакції, чинній з 21.09.2000 р., експлуатація або використання будинків чи споруд після закінчення будівництва без прийняття їх в експлуатацію державними приймальними (технічними) комісіями, утворює склад правопорушення в діях відповідного підприємства, незалежно від форми власності, яке здійснює роботи по будівництву, є замовниками будівництва, або поєднують функції замовника і підрядника.

З правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 18.12.2013 р. по справі №6-137цс13 слід зробити висновок, що до набрання чинності Цивільним кодексом України, в разі встановлення законодавством вимог щодо прийняття будинку в експлуатацію, право власності виникає саме з моменту прийняття до експлуатації.

Згідно ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, захисту в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні підлягають порушені, оспорені, або невизнані права.

Норми, на які покликається ПП «Україна» як на підставу виникнення права власності, а саме: ст. 328, 331 ЦК України, по-перше, не були чинними на момент будівництва, а по-друге, ці норми, так саме передбачають виникнення права власності з моменту прийняття нерухомого майна в експлуатацію чи його державної реєстрації, коли це передбачено законом.

Слід також згадати положення постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 р. №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», зі змінами станом на 25.05.1998 рік, що були засновані на нормах законодавства, чинних станом на час будівництва. Згідно п.9 цієї постанови, судам належало враховувати, що право власності на жилий будинок, збудований на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради.

Судом неодноразово роз'яснювались права сторін щодо подачі додаткових доказів, зокрема неодноразово протягом строку розгляду справи з'ясовувалось питання, чи є в наявності когось зі сторін акт відведення земельної ділянки в натурі під забудову та виносу меж ділянки, будівельний паспорт, акт прийняття будинку в експлуатацію, свідоцтво про реєстрацію будинку. Натомість сторони таких документів суду не подали, з приводу виносу меж земельної ділянки в натурі та введення будинку в експлуатацію обставини їм взагалі невідомі.

З огляду на те, що сторони, зокрема, забудовник - ПП «Україна», не мають відповідних документів та інформації, суд не має можливості визначити момент закінчення будівництва та його кінцевого забудовника з огляду на відсутність містобудівної та дозвільної документації, документації щодо введення будинку в експлуатацію. За таких умов неможливо дійти висновку щодо відповідності будинку встановленим нормам та стандартам в сфері будівництва, його відповідності встановленим ознакам такого виду нерухомого майна, як житловий будинок.

Слід зазначити, що в разі належного завершення будівельного процесу та введення будинку в експлуатацію забудовником, для отримання правовстановлюючого документу та реєстрації відповідного права не потрібно звертатися до суду, оскільки прийняття будинку в експлуатацію, встановлення його відповідності вимогам державних стандартів, зокрема в сфері безпеки, присвоєння у встановленому порядку поштових адрес квартирам будинку та реєстрація права власності на кожен окремий об'єкт відноситься до виключної компетенції відповідних державних органів, про порушення прав з боку яких сторони по справі позовів не заявляли.

Отже судом не встановлено порушення охоронюваних прав сторін та існування відповідного спору.

Суд ставить під сумнів доводи ПП «Україна» щодо відносності до справи досліджених рішення виконавчого комітету Водотиївської сільської ради від 22.04.1999 р. №20 про дозвіл на забудову житлового будинку Колективним сільськогосподарським підприємством «Україна», оскільки згідно цьому рішенню, дозвіл на будівництво виконавчим комітетом надано Колективному сільськогосподарському підприємству «Україна», а ПП «Україна», згідно наданої копії статуту, є правонаступником Колгоспу «Україна», що в різні часи передбачалось законодавством як самостійні організаційні форми юридичних осіб. Крім того, площа земельної ділянки, що вказана у цьому рішенні - 0,12 га не відповідає площі ділянки, що згідно даним погосподарського оліку перебуває у фактичному користуванні - 0,20 га. Тож окрім відсутності документів про відведення земельної ділянки в натурі, прийняття будинку в експлуатацію, викликає сумнів і наявність дозволу на будівництво.

Також судом проаналізовано зміст розпорядження голови Брусилівської райдержадміністрації від 02.04.2002 р. №110, яким передбачається створення комісії для прийняття в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_1 і встановлено безвідносність цього доказу до предмету спору, оскільки згідно рішення виконавчого комітету від 22.04.1999 р. розпорядженні вказана інша адреса, за якою, враховуючи письмову інформацію Житомирського БТІ, розташований інший об'єкт нерухомого майна, який має іншого власника, ніж ПП "Україна".

Отже за таких обставин, спірне майно не є об'єктом цивільного обороту як нерухоме майно - житлова квартира, або житловий будинок. Тому й позовні вимоги сторін, що ґрунтуються на такому статусі спірного майна, задоволенню не підлягають. Більш того, квартира, про яку йдеться у позовних вимогах обох сторін не має встановленої належним чином адреси, яка була б присвоєна органом місцевого самоврядування, а джерелом інформації про її номер «1» слугує лише черговість технічного опису майна, визначена спеціалістом БТІ в технічному паспорті.

Згідно постанови пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК). У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна.

Тому не підлягають також задоволенню позовні вимоги ПП "Україна" про зобов'язання ОСОБА_1 звільнити будинок та про розірвання угоди найму житла, оскільки ці вимоги є похідними від вимоги про встановлення права власності, яка задоволенню не підлягає.

Доводи позивачки за первісним позовом ОСОБА_1 щодо відкритого та добросовісного володіння спірним майном знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, проте з огляду на невизначений статус самого спірного майна, з врахуванням вищенаведених доводів, суд не вбачає підстав для задоволення позову про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

На підставі ст.86 ЦК Української РСР, ст. 331 ЦК України, ст.22 Земельного кодексу України від 1990 р., ст. 4, 5, 8, 14, 18, 22 Закону України «Про основи містобудування», ст.1 Закону України «Про відповідальність підприємств, їх об'єднань, установ та організацій за правопорушення у сфері містобудування», керуючись ст. 3, 10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Україна».

Відмовити у задоволенні зустрічного позову Приватного підприємства «Україна» до ОСОБА_1 у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Брусилівський районний суд Житомирської області. Особи, які брали участь у справі, але були відсутні під час проголошення рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення суду.

Суддя В.О. Руденко