ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/6111/14-ц
Провадження № 2/210/106/16
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"25" січня 2016 р.

Дзержинський районний суд м.Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Костенко В.В.

при секретарі Панчук О.І.

за участі представників:

позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3,.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Кривому Розі справу за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частки заробітку у зв"язку з затримкою термінів її виплати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги, моральної шкоди, зобов"язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись до суду з позовом до ОСОБА_5, позивач ОСОБА_4 посилається на ті обставини, що 06.01.2012 року між нею та ФОП ОСОБА_5 був укладений трудовий договір на виконання робіт продавця продовольчих товарів в магазині № 6 ЧП ОСОБА_5, зареєстрований у Криворізькому міському центрі зайнятості 06.01.2012 року за № 0.

Із займаної посади вона була звільнена 30.09.2014 року, хоча заяву про звільнення з цієї дати не писала.

Під час роботи у ФОП ОСОБА_5 , роботодавцем систематично порушувались вимоги трудового законодавства, вона працювала більший час , ніж зазначено у трудовому договорі, без вихідних та перерви, жодного разу не була у відпустці.

При звільненні відповідачем не був здійснений з нею повний розрахунок по заробітній платі, не виплачена вихідна допомога , компенсація за невикористану відпустку та не повернута трудова книжка, тому вона вважає, що має право на отримання належних їй сум, з урахуванням індексу інфляції та компенсації на підставі ст. ст. 116, 117 КзпП України у зв»язку із затриманням розрахунку при звільненні, а також моральної шкоди.

Уточнивши заявлені позовні вимоги в редакції позову від 28.08.2015 року, ОСОБА_4 просить стягнути з ФОП ОСОБА_5 на її користь : заборгованість по заробітній платі в сумі 3910, 16 грн.; компенсацію втрати частки заробітної плати у зв»язку з затримкою термінів її виплати в сумі 2530,06 грн.; середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 30 вересня 2014 року по 28 серпня 2015 року в сумі 15524, 32 грн.; компенсацію за невикористану відпустку в сумі 2361, 45 грн.; трьохмісячну вихідну допомогу в сумі 5891, 22 грн.; моральну шкоду в сумі 100 000 грн. та зобов»язати відповідача видати їй трудову книжку серії НОМЕР_2 на її ім»я.

Крім того, в первинному позові від18.11.2014 року містились ще вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки у видачі трудової книжки, які не були зазначені в позові від 28.08.2015 року, але від яких позивач не відмовилась, а отже суд розглядає і данні вимоги.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримав позовні вимоги , викладені в редакції позову від 28.08.2015 року і просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 заперечував проти позову і просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі ( письмові заперечення додані до матеріалів справи а.с.65-69).

Вислухавши доводи сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що заявлені ОСОБА_4 позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступними підставами.

Судом встановлено, що 06.01.2012 року між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_5 був укладений трудовий договір на виконання робіт продавця продовольчих товарів в магазині № 6 ЧП ОСОБА_5, зареєстрований у Криворізькому міському центрі зайнятості 06.01.2012 року за № 0 ( а.с.70). Згідно запису в даному договорі він був розірваний сторонами 30.09.2014 року за ст.38 КЗпП України за власним бажанням. Зазначений трудовий договір знятий з реєстрації в Криворізькому міському центрі зайнятості 23.10.2014 року.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України кожний працівник має право на отримання заробітної плати, яка є винагородою, обчисленою, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно із ст. 95 КЗпП України розмір заробітної плати працівника. не може бути нижчим від законодавчо встановленого розміру мінімальної зарплати. Відповідно до ч. 5 даної статті заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Позивач в уточненій позовній заяві від 28.05.2015 року зазначає, що при її звільненні за власним бажанням 30.09.2014 року їй не була виплачена заборгованість по заробітній платі в розмірі 3910.16 грн., а саме: за січень 2012 року в сумі 959.69 грн., вересень 2012 року в сумі 986.73 грн., серпень 2014 року в сумі 891.02 грн., вересень 2014 року в сумі 1072.72 грн., у зв»язку з чим, вона висуває позовні вимоги до відповідача про стягнення з нього даної заборгованості , компенсації втрати частки заробітної плати з урахуванням індексу інфляції в сумі 2530.06 грн. , а також стягнення на підставі ст.117 КЗпП України середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 30.09.2014 року по 28.08.2015 року в сумі 15524.32 грн.

У судовому засіданні представник відповідача заперечував наявність заборгованості у відповідача з виплати заробітної плати позивачу ОСОБА_4, посилаючись на ті обставини, що згідно трудового договору , укладеного між сторонами 06.01.2012 року , позивачеві було визначено заробітну плату у розмірі 1073 грн. на місяць. Позивач перебувала у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_5 32 місяці і за зазначений період їй мало бути нараховано та видано на руки 34336 грн. Згідно відомостей про отримання заробітної плати за особистим підписом позивача протягом часу роботи їй було видано 31432 грн.73 коп. Дана сума не збігається із нарахованою сумою 34336 грн. через відсутність відомостей за серпень 2014 року. Між тим, дані документи не є документами обов»язкової звітності і їх випадково втрачено.

В обґрунтування обставин виплати заробітної плати позивачці ОСОБА_4 на момент звільнення у повному обсязі представник відповідача посилається на надані суду відомості та журнал видачі грошових коштів працівнику, з якого убачається, що протягом терміну роботи ОСОБА_4 отримала 35975 грн., про що свідчить її особистий підпис у даному журналі.

Суд не погоджується з доводами представника відповідача в даній частині , виходячи з наступного.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін , сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Між тим, згідно ст. 58, 59 ЦПК України надані сторонами докази повинні бути належними та допустимими.

Відповідачем були надані суду відомості про виплату ФОП ОСОБА_5 заробітної плати працівникам за період з лютого 2012 року по вересень 2014 року ( а.с. 74-133).

Але, серед наданих суду доказів відсутні відомості про виплату заробітної плати позивачеві ОСОБА_4 за січень 2012 року, вересень 2012 року та серпень 2014 року, а у відомостях за вересень 2014 року - відсутній особистий підпис позивачки щодо отримання заробітної плати.

Судом не можуть бути прийняті до уваги в якості належних та допустимих доказів факту виплати у повному обсязі при звільнені 30.09.2014 року ОСОБА_4 нарахованій їй заробітної плати рукописні листки на аркушах справи 134-152 , які представник відповідача визначив як «Журнал видачі грошових коштів працівнику», оскільки з цього документу неможливо зробити достовірні висновки того, що вказані в даному журналі суми були видані позивачеві саме в рахунок заробітної плати, а не на будь-які інші потреби, наприклад, як розмінний фонд продавця, чи на оплату товару постачальникам, тощо. Крім того, начебто, отримані позивачем ОСОБА_4 в рахунок заробітної плати суми , вказані в журналі, не співпадають з сумами, вказаними у відомостях про виплату заробітної плати.

До того ж, доводи відповідача та його представника щодо допущення позивачем ОСОБА_4 нестачі під час роботи у ФОП ОСОБА_5 і порушення у зв»язку з цим кримінального провадження , на думку суду, не можуть бути належними та допустимими доказами на обгрунтування обставин щодо виконання у повному обсязі роботодавцем своїх обов»язків з виплати заробітної плати, оскільки : по-перше , невиплата заробітної плати працівникові не може бути поставлена в залежність до порушення ним вимог діючого законодавства; по- друге , в матеріалах справи міститься тільки повідомлення від 05.10.2014 року про початок досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0002819 з попередньою кваліфікацією за ч.1 ст.185 КК України та витяг з даного кримінального провадження (а.с.72, 73), але відсутні відомості щодо прийнятого органом досудового розслідування або судом остаточного рішення за вищеназваним кримінальним провадженням. Згідно із ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Таким чином, відповідач на підставі ст.60 ЦПК України не довів належними та допустимими доказами , викладені у запереченнях обставини, щодо здійснення у повному обсязі при звільненні працівника ОСОБА_4 розрахунку та відсутності в нього заборгованості по заробітній платі.

Відповідно до наявних в матеріалах справи письмових доказів, частина з яких надана самим відповідачем, убачається наявність заборгованості по заробітній платі відносно позивача за січень 2012 року, вересень 2012 року , серпень 2014 року та вересень 2014 року, яка в загальній сумі складає 3910.16 грн., зазначена сума підлягає стягненню з відповідача .

Відповідно до ст. 34 Закону України "Про оплату праці", Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку і порушенням термінів їх виплати, затвердженим Постановою КМУ від 21.02.2001р. № 159, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків л виплати.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» ).

Місяць Величини індексів інфляції (індексів споживчих цін), за роками

2012 2013 2014 2015

січень 100, 2 100.2 103.1

лютий 100.2 99.9 100.6 105.3

березень100.3 100.0 102.2 110.8

квітень 100.0 100.0 103.3 114.0

травень 99.7 100.1 103.8 102.2

червень 99.7 100.0 101.0 100.4

липень 99.8 99.9 100.4 99.0

серпень 99.7 99.3 100.8

вересень 100.1 100.0 102.9

жовтень 100.0 100.4 102.4

листопад 99.9 100.2 101.9

грудень 100.2 100.5 103.0

За рік 100 100.5 124.9 139.3

Визнаючи право позивачки на компенсацію втрати частки заробітної плати, суд не погоджується із зробленим нею розрахунком суми компенсації , оскільки до нього були зараховані суми інфляції місяця, за який виплачується доход.

Судом був проведений власний розрахунок вищеназваної компенсації.

Так, на кінець 2012 року індекс інфляції за лютий- грудень складає 100 %, тобто відсутній. Шляхом множення визначений індекс інфляції за 2013-2015 роки ( 105, 5 х 124, 9 х 139, 3 = 175%. Сума заборгованості за січень 2012 року складає 959, 69 грн., яка помножена на загальний індекс інфляції 175% дорівнює 1679, 46 грн. - 959, 69 грн. - сума компенсації 719, 77 грн.

По заборгованості за вересень 2012 року , аналогічно індекс інфляції 100 %, тобто відсутній. Шляхом множення визначений індекс інфляції за 2013-2015 роки ( 105, 5 х 124, 9 х 139, 3 = 175%. Сума заборгованості за вересень 2012 року складає 986, 73 грн., яка помножена на загальний індекс інфляції 175% дорівнює 1726, 78 грн. - 986, 73 грн. - сума компенсації 740, 05 грн.

По заборгованості за серпень 2014 року, індекс інфляції 102.9х102.4х101.9х103х139, 3= 155%. Сума заборгованості за серпень 2014 року складає 891.02 грн., яка помножена на загальний індекс інфляції 155% дорівнює 1381, 09 грн. - 891, 02 грн. - сума компенсації 490, 07 грн.

По заборгованості за вересень 2014 року, індекс інфляції 102.4х101.9х103х139,3 = 151%. Сума заборгованості за вересень 2014 року складає 1072.72 грн., яка помножена на загальний індекс інфляції 151% дорівнює 1619, 81 грн. - 1072, 72 грн. - сума компенсації 547, 09 грн.

Загальна сума компенсації громадянам втрати частини доходів складає 2496, 98 грн. ( 719, 77 грн. + 740, 05 грн. + 490, 07 грн. + 547, 09 грн.), вищеназвана сума також підлягає стягненню на користь позивача.

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348).

Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

Постановою Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 р. N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то вказані суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимог про розрахунок. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст. 117 КЗпП України).

Середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні позивача ОСОБА_4 за період з 30 вересня 2014 року по 28 серпня 2015 року складає :

(891.02 грн. + 1072.72 грн.) / (20 + 22) дн. = 46.76 грн. (середньоденна з/п), а компенсація за затримку розрахунку при звільнені на підставі ст. 117 КЗпП України, згідно заявлених позовних вимог є 46.76 грн. * 332 дн. = 15 524.32 грн.

Суд вважає, що вищеназвана сума також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до ст.74 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні ( основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи ( посади) і заробітної плати.

На підставі ст. 75 КЗпП України для повнолітніх працюючих осіб щорічна відпустка визначається строком на 24 календарні дні за відпрацьований рік, який відлічується з дня укладання трудового договору.

Згідно із ч.1 ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Доводи представника відповідача про те, що ОСОБА_4 на протязі всього часу роботи у ПП ОСОБА_5 не клопотала про надання їй щорічних відпусток та за відпрацьований час отримувала заробітну плату, не можуть бути прийняті судом до уваги, т.я. не грунтуються на вимогах закону. Доказів того, що позивач отримала при звільненні компенсацію за невикористані щорічні відпустки суду не надано, отже ОСОБА_4 має право на отримання грошової компенсації на підставі ч.1 ст.83 КЗпП України.

Суд погоджується із зробленими позивачем розрахунками , викладеними в редакції позову від 28.08.2015 року ( а.с.181) і вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація за невикористану відпустку за період з 06.01.2012 року по 30 вересня 2014 року в сумі 2361,45 грн.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Стаття 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях , яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо, при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості і справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Необхідно з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позначених моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, та з чого він при цьому виходить.

Встановивши в ході судового розгляду факти порушення трудових прав позивача, які виразились у невиплаті їй заробітної плати та затримці у проведенні розрахунку при звільненні, суд вважає, що вона має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає в душевних переживаннях щодо порушення трудових прав, неотримання винагороди за фактично виконану роботу.

Між тим, вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди , яку визначила позивачка у 100 000 грн., суд враховує, характер та об'єм її фізичних і душевних страждань, доведеність даних обставин належними та допустимими доказами. Суд зазначає, що позивач, згідно довідки МСЕК серії 10ААА № 589761 ( а.с.6) є інвалідом третьої групи по зору безстроково, можливість її працевлаштування обмежена медичними показниками, внаслідок порушення роботодавцем її трудових прав , вона несла певні душевні, нервові переживання, але доказів того, що стан її здоров»я суттєво погіршився і вона потребує додаткових значних зусиль для організації свого життя суду з боку позивача не було надано, тому керуючись принципами розумності і справедливості, суд вважає, що компенсацію за заподіяні позивачеві моральні страждання слід призначити у розмірі 500 грн., що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які зазнає позивач, а в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в іншій частині позивачу слід відмовити.

Що стосується заявлених позивачкою ОСОБА_4 вимог щодо стягнення на її користь з відповідача трьохмісячної вихідної допомоги в сумі 5891, 22 грн., то суд вважає, що вони не підлягають задоволенню за наступними підставами.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України передбачена виплата вихідної допомоги при припиненні трудового договору , розміри та підстави таких виплат зазначені в даній статті.

Позивач посилається на те, що відносно неї роботодавець під час трудових правовідносин порушував трудове законодавство і вона просила його у зв»язку з даними обставинами звільнити її за ч.3 ст.38 КЗпП України. Звільнення працівника за даними підставами тягне виплату вихідної допомоги у розмірі, передбаченому колективним договором , але не менше тримісячного середнього заробітку.

Між тим, із наданих сторонами доказів убачається , що укладений між сторонами трудовий договір № 0 від 06.01.2012 року був розірваний сторонами 30.09.2014 року за ст.38 КЗпП за власним бажанням ( а.с.70). ОСОБА_4 власноруч розписалась під вищеназваним написом на договорі і в ході судового розгляду стороною позивача не оспорювалась її справжність підпису, отже позивачка погодилась із звільненням за власним бажанням. В своїм позові ОСОБА_4 також не висувала вимоги щодо внесення змін до трудової книжки щодо причин звільнення.

Таким чином, правові підставі для задоволення її вимог про стягнення вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку відсутні і дані позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Крім того, позивачкою були заявлені вимоги про покладення зобов»язання на відповідача ОСОБА_5 щодо видачі їй трудової книжки серії НОМЕР_2 та у первинному позові від 18.11.2014 року вимоги, які вона не виклала в уточненій позовній заяві від 28.05.2015 року , але і не відмовилась від них в установленому законом порядку, про стягнення з відповідача ОСОБА_5 на її користь середнього заробітку за час затримки у видачі трудової книжки в сумі 10000 грн.

Із матеріалів справи убачається, що при звільненні на прохання ОСОБА_4 роботодавцем ОСОБА_5 їй була видана трудова книжка НОМЕР_3, в якій зроблені записи № 1 від 06.01.2012 року про прийняття її продавцем продовольчих товарів в магазин № 6 ПП ОСОБА_5 на підставі трудового договору № 0 та наказу № 5 від 06.01.2012 року та запис № 2 від 30.09.2014 року про звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України ( а.с. 7). Між тим, позивачка вважає, що їй повинна бути видана інша трудова книжка серії НОМЕР_2, яку вона передала роботодавцю на зберігання при працевлаштуванні і яка при звільненні їй не була повернута. У зв»язку із затримкою у видачі трудової книжки позивач також висуває вимоги щодо стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час затримки.

Між тим, вимоги ст.ст.10, 60 ЦПК України щодо обов»язку доведення заявлених позовних вимог стосуються безпосередньо позивача.

Суд вважає, що позивачка належними та допустимими доказами не довела обставини, на які вона посилається у позові відносно невидачі трудової книжки.

Так, відповідно до п.2-21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Мін»юсту, Мінсоцзахисту від 29.07.93 р. № 58 « Трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб- суб»єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму…зберігаються безпосередньо у працівників».

Із наданої самим позивачем ксерокопії трудової книжки серії НОМЕР_2, убачається наявність запису « Пенсія по інвалідності призначена в Дзержинському УПФ м.Кривий Ріг 06.04.2012 року», тобто під час роботи у відповідача позивач пред»являла дану трудову книжку в районне управління Пенсійного Фонду України.

Доказів того, що вона взяла у відповідача свою трудову книжку для надання її до УПФУ, а потім повернула роботодавцю, суду не надано.

На вимогу працівника ОСОБА_4 ФОП ОСОБА_5 була видана нова трудова книжка серії НОМЕР_3, в якій зроблені записи про прийняття її на роботу та звільнення даним роботодавцем, цей факт підтверджується, як наявною в матеріалах справи копією цієї книжки, так і заявою самого позивача про її отримання 23.10.2014 року в день, коли Криворізьким міським центром зайнятості був знятий з реєстрації трудовий договір за № 0 від 06.01.2012 року ( а.с.71).

На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 про покладення судом зобов»язання на відповідача ФОП ОСОБА_5 щодо повернення їй трудової книжки серії НОМЕР_2 та стягнення середнього заробітку за час затримки у видачі трудової книжки задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно частині ухвалених на користь позивача позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код за ЄДРПОУ НОМЕР_1, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4: заборгованість по заробітній платі в сумі 3910.16 грн.( три тисячі дев"ятсот десять грн..16 коп.); компенсацію втрати частки заробітної плати у зв"язку з затримкою термінів її виплати в сумі 2496,98 грн. ( дві тисячі чотириста дев"яносто шість грн.98 коп.); середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 30 вересня 2014 року по 28 серпня 2015 року в сумі 15524.32 грн. ( п"ятнадцять тисяч п"ятсот двадцять чотири грн. 32 коп.); компенсацію за невикористану відпустку в сумі 2361,45 грн. ( дві тисячі триста шістдесят одну грн..45 коп.); моральну шкоду в сумі 500 грн.

У задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код за ЄДРПОУ НОМЕР_1, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 на користь держави судовий збір пропорційно задоволеним на користь позивача вимогам : майнового характеру 243, 60 грн. немайного характеру - 243, 60 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу, шляхом подання апеляції на протязі десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у розгляді справи, але не були присутні при проголошенні рішення у той же строк із дня отримання копії цього рішення.

Повне рішення суду виготовлено на протязі п"яти днів із дня проголошення його вступної та резолютивної частин.

Суддя: В. В. Костенко