УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоТкачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Умнової О.В.,Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, управління Державної автомобільної інспекції Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, зобов'язання вчинити певні дії та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_7, ОСОБА_8, представника ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - ОСОБА_9, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 04 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, управління Державної автомобільної інспекції Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (далі - УДАІ ГУ МВС України в Одеській області) про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, зобов'язання вчинити певні дії та визнання права власності.

При обґрунтуванні позову ОСОБА_6 посилалася на те, що їй на праві власності належав автомобіль марки «Nissan Qashqai», реєстраційний номер НОМЕР_1. 19 березня 2014 року вона під психологічним тиском з боку ОСОБА_7 вимушена була проти своєї волі підписати нотаріальну довіреність на його ім'я на право розпоряджання автомобілем. На підставі цієї довіреності ОСОБА_7, діючи від її імені, 21 березня 2014 року за договором купівлі-продажу продав автомобіль своєму батькові - ОСОБА_8 05 вересня 2014 року позивач скасувала у нотаріуса довіреність від 19 березня 2014 року, проте, право власності на автомобіль на той момент було зареєстровано за ОСОБА_8, чим були порушені майнові права позивача.

ОСОБА_6 просила суд: визнати недійсними нотаріально посвідчену довіреність від 19 березня 2014 року, договір купівлі-продажу спірного автомобіля від 21 березня 2014 року та свідоцтво про реєстрацію автомобіля за ОСОБА_8; зобов'язати УДАІ ГУ МВС України в Одеській області зняти спірний автомобіль з державної реєстрації за ОСОБА_8; визнати право власності на автомобіль за позивачем та зобов'язати УДАІ ГУ МВС України в Одеській області зареєструвати автомобіль на її ім'я.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 31 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04 червня 2015 року, позов задоволено частково.

Визнано недійсною довіреність з моменту її укладання від 19 березня 2014 року на автомобіль марки «Nissan Qashqai», реєстраційний номер НОМЕР_1, видану ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_7

Визнано недійсним договір купівлі-продажу спірного транспортного засобу, укладений 21 березня 2014 року між ОСОБА_7, діючим за довіреністю від 19 березня 2014 року від імені ОСОБА_6, та ОСОБА_8 на підставі довідки-рахунку серії ВІА № 050530 виданої товариства з обмеженою відповідальністю «Олівія-Юг».

Визнано недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль марки «Nissan Qashqai», реєстраційний номер НОМЕР_1, за ОСОБА_8

Визнано за ОСОБА_6 право власності на спірний автомобіль.

Вимоги ОСОБА_6 до УДАІ ГУ МВС України в Одеській області про зобов'язання зняти з реєстрації автомобіль та зареєструвати автомобіль за позивачем, залишено без задоволення.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, ОСОБА_8 та їх представник ОСОБА_9 просять скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 04 червня 2015 року і направити справу на новий судовий розгляд, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

При розгляді справи судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 05 січня 2012 року позивач ОСОБА_6 була власником автомобіля марки «Nissan Qashqai», реєстраційний номер НОМЕР_1.

Згідно з довіреністю, виданою 19 березня 2014 року та завіреною приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10, ОСОБА_6 уповноважила ОСОБА_7 розпоряджатися (керувати, продати, обміняти, здавати в оренду, заставляти, проходити техогляд, зняти з обліку в органах ДАІ, за винятком укладення договору дарування), експлуатувати з правом тимчасового виїзду за кордон, належним їй автомобілем марки «Nissan Qashqai».

21 березня 2014 року на підставі довідки-рахунку, виданої ТОВ «Олівія-Юг», було вчинено договір купівлі-продажу належного позивачеві автомобілю між ОСОБА_7, який діяв на підставі довіреності від 19 березня 2014 року та в інтересах ОСОБА_6, та ОСОБА_8 Право власності на автомобіль було зареєстровано того ж дня за останнім, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.

Оцінивши зібрані у справі докази, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оспорювану довіреність позивач видала проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї психологічного тиску з боку ОСОБА_7, пов'язаного з вчиненням останнім психологічного та фізичного тиску до її матері ОСОБА_11, що знайшло своє підтвердження і в поясненнях допитаних у справі свідків, і в письмових доказах зібраних судом. На підставі ст. 231 ЦК України (правові наслідки правочину, який вчинено під впливом насильства), суд визнав позов ОСОБА_6 в частині вимог про визнання недійсною довіреності від 19 березня 2014 року обґрунтованим та його задовольнив.

Задовольняючи позов ОСОБА_6 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля від 21 березня 2014 року, суд першої інстанції дійшов висновків, що правочин купівлі-продажу автомобіля вчинений на підставі недійсної довіреності не є таким, що відповідає вимогам закону.

Посилаючись на норми ст. ст. 216, 317, 392 ЦК України, районний суд також дійшов висновків, що позов в частині визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль марки «Nissan Qashqai», реєстраційний номер НОМЕР_1, за ОСОБА_8, є похідним та підлягає задоволенню із поновленням порушеного права позивача шляхом визнанням за нею права власності на спірний автомобіль, оскільки таке право не визнається відповідачами у справі.

Що стосується вимог позивача про зобов'язання УДАІ ГУ МВС України в Одеській області зняти з реєстрації спірний автомобіль, зареєстрований за ОСОБА_8, та зареєструвати його за ОСОБА_6, то такі позовні вимоги районний суд визнав передчасними, оскільки права позивача відповідачем УДАІ ГУ МВС України в Одеській області не були порушені.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Апеляційний суд не в повній мірі виконав вимоги ст. 303 ЦПК України та дійшов передчасних висновків щодо законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої висновки правильним застосуванням до спірних правовідносин норм ст. ст. 231, 292 ЦК України.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_6 вважала, що оскаржувана нею довіреність є недійсною на підставі ст. 231 ЦК України, у зв'язку з тим, що вона її видала ОСОБА_7 під психологічним тиском з боку останнього.

Апеляційний суд визнав висновки суду першої інстанції про доведеність позивачем факту видачі ОСОБА_6 оспорюваної довіреності ОСОБА_7 під психологічним тиском з боку останнього та наявність підстав для задоволення позову в цій частині на підставі ст. 231 ЦК України. Разом з тим, у судовому рішенні апеляційного суду міститься посилання на досудове розслідування, яке було порушено за фактом шахрайського заволодіння грошовими коштами ОСОБА_7 в тому числі матір'ю ОСОБА_6, чим завдано збитків на суму 373 500 грн.

Правочин, укладений під впливом насильства, є оспорюваним (ст. 231 ЦК України), оскільки воля учасника формувалася невільно. Під насильством мається на увазі психічний або фізичний тиск на особистість контрагента або його близьких з метою спонукання до здійснення правочину (побиття, катування, загроза вчинення таких дій у майбутньому). При цьому необов'язково, щоб насильство здійснювалося саме іншою стороною правочину. Достатньо, щоб він знав про насильство з боку інших осіб і використав цю обставину в своїх інтересах.

В даному випадку факт вільної/невільної волі позивача на видачу оспорюваної довіреності ОСОБА_7 мав бути ретельно встановлений судами і він є предметом доказування/спростування, з тих підстав, що довіреність позивач могла видати поза своєю волею, а також і за власної волі, з метою зменшення розміру збитків, які можливо були завдані матір'ю позивача ОСОБА_7

Висновків з цього питання оспорюване в касаційному порядку судове рішення апеляційного суду не містить, а тому наявні підстави вважати, що воно ґрунтується на припущеннях.

Позов в частині визнання недійсним оспорюваного правочину купівлі-продажу спірного транспортного засобу від 21 березня 2014 року, ОСОБА_6 обґрунтовувала підставами, передбаченими ст. ст. 203, 215, 232, ч. 3 ст. 238 ЦК України.

Суд першої інстанції у рішенні послався на похідний характер таких позовних вимог від основного позову про визнання недійсною довіреності та його задовольнив. При цьому, рішення суду першої інстанції не містить посилання на конкретну норму матеріального права, на підставі якої вирішено спір саме у цій частині.

Такі обставини залишилися поза увагою апеляційного суду, який недоліків районного суду не виправив, пославшись в цілому на законність та обґрунтованість рішення районного суду.

Враховуючи вимоги та обґрунтування касаційної скарги, факт не повного виконання апеляційним судом вимог ст. 303 ЦПК України щодо належної перевірки законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в тому числі у межах доводів апеляційної скарги, з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновків про необхідність скасування оспорюваного судового рішення апеляційного суду з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7, ОСОБА_8, представника ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - ОСОБА_9, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 04 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька В.М. Колодійчук О.В. Умнова І.М. Фаловська