АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 759/2237/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/7141/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Петренко Н.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.

9 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А.

Суддів - Прокопчук Н.О., Саліхова В.В.,

при секретарі - П'ятничук В.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_2 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лішневська О.Г., Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Промінвест», Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року заяву про забезпечення позову задоволено частково.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_9.

В іншій частині відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нову якою відмовити у задоволенні заяви, вважаючи, що судом порушено норми процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судом встановлено, що у лютому 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя та просила суд встановити факт проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_9 однією сім'єю з 2004 року по 31 липня 20015 року, визнати за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 як за одним з подружжя, визнати за нею право власності на Ѕ частину однокімнатної квартири АДРЕСА_2 як за одним з подружжя, визнати за нею право власності на ј частини однокімнатної квартири АДРЕСА_1, визнати за нею право власності на ј частину однокімнатної квартири АДРЕСА_2, визнати за ОСОБА_2 право власності на ј однокімнатної квартири АДРЕСА_3, визнати за ОСОБА_4 право власності на ј частини однокімнатної квартири АДРЕСА_1, визнати за ОСОБА_4 право власності на ј частину однокімнатної квартири АДРЕСА_2, визнати за ОСОБА_4 право власності на ј частину однокімнатної квартири АДРЕСА_3.

У березні 2016 року позивач подала до суду заяву про забезпечення позову, посилаючись в обґрунтування заяви на те, що існує велика ймовірність того, що спірні квартири можуть бути відчужені, що у майбутньому утруднить або унеможливить виконання рішення суду.

Просила суд накласти арешт та заборонити будь-яким особам вчиняти дії, а саме відчужувати однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, однокімнатну квартиру АДРЕСА_2, однокімнатну квартиру АДРЕСА_3.

За положенням ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі , може вжити заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 152 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти , що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції врахував обсяг заявлених вимог, виходив з обставин справи, та що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно з роз'ясненнями п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має виходити у першу чергу із предмета позову та правовідносин, які склалися між сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира є предметом спору, є реальна загроза відчуження зазначеної вище квартири, що у майбутньому може утруднити виконання рішення.

Проте, вирішуючи питання про забезпечення позову шляхом накладання арешту на квартиру АДРЕСА_1, та зазначаючи, що вона належить ОСОБА_9, суд першої інстанції не з'ясував, кому на момент постановлення ухвали належить дана квартира, не врахував, що відповідно до договору дарування від 3 липня 2015 року, власником квартири є ОСОБА_2

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права та підлягає скасуванню з передачею даного питання на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року скасувати з передачею питання на новий розгляд.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді