Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Ковальчук Н.М., Максимчук З.М.;

секретар судового засідання Коробчук А.М.,

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Твердого Миколи Кузьмовича на рішення Рівненського районного суду від 24 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Рішенням Рівненського районного суду від 24 липня 2015 року позов задоволено.

Земельну ділянку площею 0,1126 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в с. Малий Олексин на території Шпанівської сільської ради Рівненського району, кадастровий номер НОМЕР_1, та житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 визнано об'єктом спільної сумісної власності сторін.

Житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій він розташований, поділено між сторонами за другим варіантом розподілу, запропонованим судовою будівельно-технічною експертизою № Е-19/14 від 25 грудня 2014 року наступним чином:

позивачці ОСОБА_3 у житловому будинку АДРЕСА_1 виділено приміщення: коридор 1-5 площею 8,3 кв. м; жила кімната 1-6 площею 13,6 кв. м; жила кімната 1-7 площею 12,8 кв. м; ванна 1-8 площею 7,5 кв. м; підсобне приміщення 1-9 площею 1,5 кв. м; кухня 1-10 площею 12,9 кв. м; підсобне приміщення 1-11 площею 24,3 кв. м - всього разом загальною площею 80,9 кв. м вартістю 813 750 грн., що становить 52,5 % від всього будинковолодіння. За позивачкою визнано право власності на ці приміщення;

відповідачу ОСОБА_1 у житловому будинку АДРЕСА_1 виділено такі приміщення: коридор 1-1 площею 20,2 кв. м; коридор 1-2 площею 12,8 кв. м; жила кімната 1-3 площею 19,2 кв. м; жила кімната 1-4 площею 29,4 кв. м; а також господарську споруду погріб (Пг/а) загальною площею 61,4 кв. м по будинку і 20,2 кв. м по прибудові - разом загальною площею 61,4 кв. м вартістю 736 250 грн., що становить 47,5 % від усього будинковолодіння. За відповідачем визнано право власності на зазначені приміщення.

Позивачку зобов'язано за власний рахунок влаштувати вхідний дверний проріз в приміщення 1-5 та влаштувати дверні прорізи між приміщеннями 1-10 та 1-8; 1-8 та 1-9, а також замурувати дверні прорізи між приміщеннями 1-5 та 1-4, 1-2 та 1-9; 1-2 та 1-10.

Відповідача зобов'язано за власний рахунок влаштувати дверні прорізи між приміщеннями 1-2 та 1-4.

Обидві сторони у справі зобов'язано провести переобладнання інженерних комунікацій за свій рахунок, кожен на своїй половині.

З позивачки на користь відповідача стягнуто грошову компенсацію за різницю у виділених частках у будинковолодінні в сумі 38 750 грн.

Земельну ділянку, призначену для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1, поділено між його співвласниками відповідно до їх часток у будинковолодінні за другим варіантом розподілу, запропонованим судовою будівельно-технічною експертизою № Е-19/14 від 25 грудня 2014 року:

позивачці ОСОБА_3 виділено частину земельної ділянки площею 563 кв. м, яка має таку конфігурацію по периметру: 13,87 м - далі по лінії внутрішніх стін будинку - 26 м - 5,40 м - 8,16 м - 33,26 м - 13,26 м і на рис. 4 проведеної експертизи зафарбована у зелений колір;

відповідачу ОСОБА_1 виділено частину земельної ділянки площею 563 кв. м наступної конфігурації по периметру: 14,01 м - 4,19 м - 5,40 м - 26 м - далі по лінії внутрішніх стін будинку - 13,87 м - 10,23 м - 53,07 м, яка на рис. 4 проведеної експертизи зафарбована у голубий колір;

на частину земельної ділянки площею 2 кв. м, яка на рис. 4 проведеної експертизи на зеленому фоні експертом заштрихована, встановлено право земельного сервітуту для 1-го співвласника, яким є відповідач ОСОБА_1, з метою забезпечення йому можливості користуватися погребом та обслуговувати будинок.

Водозабірну свердловину, септик та підключення до лінії електропередач до влаштування кожним із співвласників інженерних комунікацій у своїх частинах будинку залишено у спільному користуванні сторін за їх домовленістю. Після влаштування інженерних комунікацій водозабірну свердловину, септик і підключення до лінії електропередач постановлено залишити тому із співвласників земельної ділянки, на чиїй земельній ділянці вони розташовані, або за домовленістю між сторонами залишити їх у постійному спільному користуванні. Сторони зобов'язано при користуванні водозабірною свердловиною, септиком і підключенням до лінії електропередач дотримуватися правил добросусідства.

Крім того, судом поділено рухоме майно, яке є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_3, за їх взаємною домовленістю у такому порядку: рухоме майно (меблі, побутова техніка тощо), що знаходиться в кімнатах та приміщеннях, які виділені ОСОБА_3, виділено позивачці; а те рухоме майно (меблі, побутова техніка тощо), що знаходиться у кімнатах та приміщеннях, які виділені ОСОБА_1, виділено відповідачу. Решту рухомого майна сторонами розділено добровільно, про що ними було заявлено у судовому засіданні.

Вирішено питання про судові витрати.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Твердий М.К. посилався на те, що суд першої інстанції не врахував, що експертний висновок, на підставі якого суд розділив нерухоме майно, не є достатньою підставою для його поділу, оскільки такий висновок не містить варіанту, який би передбачав можливість використання відповідачем та позивачкою виділених їм частин будинку як ізольованих квартир навіть після його переобладнання; не враховує витрат для переобладнання частини будинку, яка виділена відповідачу, а також не враховує відповідної компенсації витрат позивачки відповідачу, які той змушений буде здійснити у виділеній йому частині будинку (провести електро-, водо та теплопостачання, облаштувати кухню та сантехнічний вузол) тощо. Суд не поділив частини рухомого майна сторін, пославшись на їх домовленість про його добровільний поділ, що не відповідає дійсності; достовірно не визначив фактичну різницю вартості поділеного майна, а тому неправильно визначив і розмір належної компенсації та порушив порядок її погашення.

Вирішуючи питання про поділ нерухомого майна (його обсяг, вартість, подільність в натурі та розмір компенсації за відступ від рівності часток), суд обґрунтував своє рішення посиланням на висновок судової будівельно-технічної експертизи № Е-19/14 від 25 грудня 2014 р та взяв за основу другий варіант розподілу земельної ділянки та будинку. Проте експертний висновок не свідчить про те, що відбувся реальний поділ будинку в натурі, наслідком якого настала б можливість користуватися кожною із частин будинку ізольовано, позаяк у спільному користуванні сторін залишаються фактично вхід, коридор та кухня (доказом цього є додаткове дослідження цього ж експерта, згідно з яким наданий додатковий варіант поділу, що є єдиним реальним варіантом розподілу будинку в натурі); не враховує фактичну площу приміщень будинку (до розрахунку експертом взята площа приміщення 1-1 у розмірі 20,2 кв. м, тоді як фактична його площа складає лише 6,8 кв. м); визначає будівельну вартість будинку без обладнання водо, електро- та теплопостачання, яке суд не включив до обсягу майна, що підлягає поділу та не поділив його.

Вирішуючи питання про поділ рухомого майна, суд не визначив його повний обсяг та сумарну вартість, а отже, відповідно не визначив обсяг та вартість тієї частини майна, що підлягає виділу кожній із сторін в особисту власність.

Вирішуючи питання про необхідність виконання робіт, пов'язаних із поділом будинку, суд ухвалив влаштувати вхідний дверний проріз у приміщення 1-5 та влаштувати дверні прорізи між приміщеннями 1-10 та 1-8; 1-8 та 1-9 за рахунок позивачки ОСОБА_3; між 1-2 та 1-4 за рахунок відповідача ОСОБА_1; замурувати дверні прорізи між приміщеннями 1-5 та 1-4; 1-2 та 1-9; 1-2 та 1-10 за рахунок позивачки ОСОБА_3; провести переобладнання інженерних комунікацій за рахунок кожної із сторін на своїй половині. При цьому суд не визначив виконавця робіт та їх вартість; не врахував того, що його рішення про переобладнання інженерних комунікацій кожною із сторін на своїй половині означає відсутність такого обов'язку для позивачки, оскільки всі інженерні комунікації знаходяться на її половині; не зважив на виникнення у відповідача обов'язку обладнати інженерні комунікації для себе з нуля за свій кошт, оскільки інженерне обладнання в частині будинку та земельної ділянки, які виділені відповідачу, взагалі відсутні.

Вирішуючи питання про компенсацію вартості майна у зв'язку із відступленням від рівності часток, суд неправильно визначив її розмір та проігнорував вимогу закону про порядок стягнення грошової компенсації, який передбачає попереднє внесення її грошового еквіваленту на депозитний рахунок суду.

Покликаючись на ці обставини, представник відповідача рішення місцевого суду в частині поділу спільного майна сторін та визначення розміру грошової компенсації просив скасувати. Просив апеляційний суд змінити рішення суду першої інстанції, провівши поділ нерухомого майна сторін у справі згідно з висновком додаткової судової будівельно-технічної експертизи або «визнати ідеальні частки сторін у справі у всьому майні без його реального поділу, залишивши все майно в їх спільній частковій власності».

Позивачкою рішення місцевого суду в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалене місцевим судом рішення скасуванню з ухваленням у справі апеляційним судом нового рішення з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 4 листопада 1995 року, що підтверджується копією відповідного свідоцтва серії НОМЕР_2 (а. с. 40).

Рішенням Рівненського районного суду від 20 січня 2014 року шлюб між ними розірвано (а. с. 11).

За час шлюбу сторонами було придбано рухоме і нерухоме майно, яке зазначено у позовній заяві й яке позивачка просила суд розділити.

Згідно з договором купівлі-продажу від 29 серпня 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Олинцем В.П. та зареєстрованим у реєстрі за № 4692, сторонами було придбано земельну ділянку площею 0,1126 га, розташовану за адресою: Рівненська область, Рівненський район, с. Малий Олексин, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_1 (а. с. 42, 43).

Рішенням Шпанівської сільської ради № 240 від 21 червня 2007 року цільове призначення вказаної земельної ділянки було змінено: з ведення особистого селянського господарства на будівництво житлового будинку, господарських будівель і споруд. На підставі цього рішення відповідачу ОСОБА_1 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 24 квітня 2008 року (а. с. 8-9, 91-92).

На вказаній земельній ділянці у АДРЕСА_1, сторонами самочинно був збудований житловий будинок, право власності на який було узаконено рішенням Рівненського районного суду від 25 липня 2008 року шляхом визнання за відповідачем ОСОБА_1 на нього права власності (а. с. 10, 44).

Згідно з даними технічного паспорту спірний житловий будинок складається з коридору 1-1 площею 20,2 кв. м, коридору 2-2 площею 12,8 кв. м, житлової кімнати 1-3 площею 19,2 кв. м, житлової кімнати 1-4 площею 29,9 кв. м, коридору 1-5 площею 8,3 кв. м, житлової кімнати 1-6 площею 13,6 кв. м, житлової кімнати 1-7 площею 12, 8 кв. м, ванни 1-8 площею 7,5 кв. м, підсобного приміщення 1-9 площею 1,5 кв. м, кухні 1-10 площею 12,9 кв. м, підсобного приміщення 1-11 площею 24,3 кв. м та має загальну площу 162,5 кв. м, житлову - 75 кв. м, допоміжну - 87, 5 кв. м.

До складу житлового будинку також входять надвірні споруди, які розміщені на земельній ділянці і становлять з ним одне ціле, а саме - прибудова „а" площею 9,4 кв. м та погреб „Пг/а" площею 9,4 кв. м. (а. с. 89-90).

Враховуючи, що вказане будинковолодіння збудовано подружжям у період зареєстрованого шлюбу, відповідно до вимог ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з вимогами ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а у разі такого поділу, як зазначено в ч. 1 ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як убачається з матеріалів справи, шлюбний договір між сторонами не укладався і будь-яких домовленостей щодо часток у спільному майні між ними не було.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано визнав спірний будинок спільною сумісною власністю подружжя та визнав за кожним із них право власності на ? частину будинковолодіння та земельної ділянки, а тому рішення суду в цій частині відповідає вимогам закону.

Крім того, колегія суддів вважає правильним рішення суду у частині поділу рухомого майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, яке поділено за взаємною домовленістю сторін у погоджений ними спосіб.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про відсутність такої домовленості з приводу поділу рухомого майна, оскільки подана апеляційна скарга із цього приводу не містить жодних доказів і спростовується наявними матеріалами справи.

Ухвалюючи рішення про поділ спірного будинку і земельної ділянки в натурі, суд першої інстанції, посилаючись на приписи ст. ст. 60, 61, 69-70 СК України, вірно виходив із того, що спірне майно є спільною сумісною власністю сторін, а тому підлягає поділу між ними у рівних частках. При цьому в основу такого способу вирішення спору сторін суд поклав висновок судової будівельно-технічної експертизи № Е-19/14 від 25 грудня 2014 року, яка була призначена самим судом.

Висновком цієї експертизи (судовий експерт Водько Ю.В.) визначено ринкову вартість спірного будинковолодіння станом на 25 грудня 2014 року у розмірі 1 550 000 грн.; встановлено, що поділ будинковолодіння можливий та визначено три варіанти його розподілу (а. с. 97-118), а також визначено грошову компенсацію, яка підлягає сплаті у випадках розподілу будинковолодіння в натурі.

Проте, як вбачається з доводів апеляційної скарги, а також встановлено колегією суддів, висновки суду щодо реального поділу будинковолодіння суперечать встановленим обставинам справи і зроблені з порушенням норм матеріального права, оскільки для визначення варіантів розподілу експертом Водько Ю.В. фактично був використаний наявний у матеріалах справи технічний паспорт на спірний будинок; хоч в описовій частині висновку судової будівельно-технічної експертизи № Е-19/14 від 25 грудня 2014 року зазначено, що вказане дослідження проводилося з виходом експерта на місце знаходження спірного будинковолодіння методом його огляду та фотофіксацій, а також шляхом вивчення наданих матеріалів справи.

Дослідивши наявний у матеріалах справи висновок експерта, який насправді був зроблений із використанням лише наявного в матеріалах справи технічного паспорту, колегія суддів встановила, що у технічному паспорті на будинок коридор 1-1 площею 20,2 кв. м віднесений до житлового будинку А1, в той час як у висновку експерта коридор 1-1 площею 20,2 кв. м віднесено до прибудови „а", яка в технічному паспорті визначена площею 9,4 кв. м.

Крім того, у примітці висновку того самого експерта Водько Ю.В. № Д-09/15 від 22 липня 2015 року, який (висновок) було складено за заявою адвоката Твердого М.К. про надання додаткового варіанту розподілу спірного будинковолодіння, експерт визнала, що під час проведення додаткового експертного дослідження, враховуючи необхідність розподілу прибудови, нею була виявлена помилка у технічному паспорті на будинок, а саме: фактична площа приміщення 1-1, яке розташоване у прибудові, становить 6,8 кв. м, а не 20,2 кв. м, як це зазначено у технічному паспорті (а. с. 187-190).

Проте така розбіжність у площі коридору 1-1 була виявлена експертом лише під час проведення додаткового дослідження за заявою адвоката Твердого М.К. з метою визначення додаткового варіанту розподілу спірного будинковолодіння між сторонами і не була врахована експертом при проведенні основної судової будівельно-технічної експертизи № Е-19/14 від 25 грудня 2014 року, яка була призначена ухвалою суду.

Даний факт має важливе значення при поділі спірного будинковолодіння, оскільки впливає на рівність виділених сторонам часток та на розмір належної їм відповідної грошової компенсації.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частиною 3 ст. 358 ЦК України визначено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 4 жовтня 1991 року „Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" роз'яснено, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності.

Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з урахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв'язку з цим ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учасникам спільної власності, частка якого зменшилась. При поділі жилого будинку суд зобов'язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.

У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання або перепланування будинку, він проводиться за наявності на це дозволу компетентного органу (ст. 152 ЖК Української РСР).

Вирішуючи такі спори, суди з урахуванням вимог ст. 10 ЦПК України з метою всебічного і повного з'ясування обставин справи та забезпечення здійснення прав сторін повинні відповідно до заявлених вимог запропонувати сторонам подати або за їх клопотанням витребувати, зокрема, висновки технічної експертизи щодо можливих варіантів поділу будинку в натурі, а в необхідних випадках - висновки органів державного архітектурно-будівельного контролю, пожежної і санітарної інспекцій тощо про допустимість пов'язаних із цим поділом переобладнань і перепланувань; дані про дозвіл виконавчого комітету місцевої ради на переобладнання і перепланування жилого будинку; дані про вартість та характер робіт, які необхідно здійснити для відокремлення виділеної частки або поділу будинку.

Проте місцевий суд при вирішенні даного спору сторін зазначених вище вимог закону та роз'яснень не дотримав.

З метою усунення недоліків проведеної у справі судової будівельно-технічної експертизи № Е-19/14 від 25 грудня 2014 року колегією суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області 30 листопада 2015 року у даній справі була призначена повторна судова будівельно-технічна експертиза.

Однак така експертиза проведена не була, оскільки позивачка, на яку апеляційний суд поклав витрати з її проведення, відмовилася її оплатити (а. с. 222-228).

Частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Тому зважаючи на те, що реальний розподіл між сторонами спірного нерухомого майна за проведеною у справі судовою будівельно-технічною експертизою № Е-19/14 від 25 грудня 2014 року є неможливим, а проведення призначеної у справі апеляційним судом повторної судової будівельно-технічної експертизи позивачкою не було оплачено, висновки суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про поділ спірного будинковолодіння в натурі, а також щодо визначення розміру судових витрат у справі суперечать установленим обставинам справи і зроблені судом із порушенням норм матеріального права, оскаржуване рішення як таке, що не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, згідно зі ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом у цій частині нового рішення.

У подальшому, на переконання колегії суддів, сторони у даній справі не позбавлені можливості звернутися в суд із новим позовом про поділ спірного нерухомого майна в натурі на підставі належним чином проведеної судової будівельно-технічної експертизи або ж розділити його у добровільному порядку.

Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, на користь позивачки з відповідача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 1 822,5 грн., які складаються із половини витрат по оплаті судового збору при пред'явленні позову (3 645 : 2 = 1 822,5).

У зв'язку із частковим задоволенням апеляційної скарги понесені відповідачем витрати по оплаті судового збору в розмірі 913, 5 грн. (1 837 : 2) за її подання підлягають стягненню з позивачки на його користь.

Керуючись ст.ст. 60, 61, 69-70 СК України, ст.ст. 356, 358, 364 ЦК України, ст. 152 ЖК Української РСР, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Твердого Миколи Кузьмовича задовольнити частково.

Рішення Рівненського районного суду від 24 липня 2015 року у частині поділу в натурі присадибної земельної ділянки та житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1, а також у частині стягнення судових витрат у справі скасувати і в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 у цій частині відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1 822 грн. (одну тисячу вісімсот двадцять дві грн.) 50 коп. судових витрат у справі, які були понесені у вигляді сплати судового збору при подачі позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 913 (дев'ятсот тринадцять) грн. 50 коп. витрат, які були понесені у вигляді сплати судового збору при поданні апеляційної скарги.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення. Воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: