АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Прокуратура Дніпровського району м. Києва, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/7415/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Виниченко Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 березня 2016 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Прокуратура Дніпровського району м. Києва, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Зазначає про те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не надав належної оцінки доказам, які свідчать про те, що відповідач не брав участі у вихованні та утриманні дитини. Також зазначає, що відповідач не піклується про дитину, не займається її фізичним та духовним розвитком, не утримує дитину та не спілкується з дитиною, а тому дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

В судове засідання сторони не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, ОСОБА_2 просила розглядати справу без їх участі, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 27 квітня 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився син ОСОБА_6 (а.с.5-6).

Рішенням Гагарінського районного суду м. Севастополя від 31 жовтня 2011 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.7).

В грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просила позбавити батьківських прав останнього відносно сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

На підтвердження заявлених вимог ОСОБА_2 надано суду укладений нею договір оренди квартири від 22 грудня 2015 року, з якого убачається, що вона орендує квартиру АДРЕСА_1 (а.с.9-10); відповідь Дніпровського управління поліції ГУ у м. Києві від 21 січня 2016 року на її звернення стосовно втрати родинних зв'язків з відповідачем з повідомленням про те, що проведеними заходами місцезнаходження останнього не встановлене (а.с.46); та висновок психолога від 18 грудня 2015 року (а.с.44-45).

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

При цьому, суд виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту ухилення ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню і утриманню дитини та проживання дитини з позивачем.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції в повному обсязі.

У відповідності з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з ч.1-4 ст. 150 СК України батьки зобов'язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини. її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя: поважати дитину.

Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Пленум Верховного суду України в пунктах 15,16 Постанови від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів невиконання відповідачем батьківських обов'язків без поважних причин, а судом не встановлено винної поведінки останнього щодо ухилення від виховання сина і свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов'язками. Крім цього, ОСОБА_2 не довела суду, що спілкування відповідача з дитиною в подальшому може призвести до порушень прав та інтересів останньої.

ОСОБА_2 надано складний психологом ОСОБА_7 висновок від 18 грудня 2015 року, у якому зазначено про те, що при проведенні бесіди встановлено, що ставлення ОСОБА_6 до батька характеризується образою, злістю, розчаруванням, відстороненням, не бажанням підтримувати з ним емоційний зв'язок; дитина ОСОБА_6 проживає разом зі своєю матір'ю ОСОБА_2, яка самостійно займається вихованням та утриманням сина, натомість батько ОСОБА_3 не спілкується з сином, дитина не отримує батьківського виховання та батьківської любові, тому що йому не має часу на спільну дитину, моральної та матеріальної допомоги на утримання не надавав і не надає, не піклується про фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дитиною, не проявляє до неї батьківської турботи, не цікавиться її життям, станом здоров'я, не відвідує її, не займається її розвитком та не приймає участі у її вихованні (а.с.44-45).

Разом з тим, вказаний висновок є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам малолітнього ОСОБА_6 та складався на замовлення та зі слів самої ОСОБА_2

Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією 04 березня 2016 року за № 1658/41/4/103 була надана відповідь про те, що орган опіки та піклування не може надати висновок про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 у зв'язку з тим, що: «на даний час мати дитини ОСОБА_2 проживає в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1, але дитина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, зі слів матері, перебуває в Російській Федерації в м. Санк-Петербург. Повернути дитину до України з Російської Федерації та з окупованої території АР Крим громадянка ОСОБА_2 не може. Ці обставини не надають можливості в повній мірі дослідити участь батька у вихованні та утриманні дитини. Крім того, не має можливості провести бесіду з батьком дитини, з метою з'ясування його ставлення до питання позбавлення батьківських прав, так як відповідно до довідки, наданої Дніпровським управлінням поліції від 21 січня 2016 року, проведеними заходами місцезнаходження громадянина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, на території України не встановлено. Зі слів ОСОБА_2, він залишився на окупованій території АР Крим» (а.с.58-59).

Зважаючи на викладені обставини колегія суддів приходить до висновку, що відсутність батька в житті дитини насамперед може бути пов'язана з об'єктивними чинниками, як то окупація території АР Крим та негативні наслідки, які настали для населення відповідної території, а не свідоме ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів та підтвердження такої поведінки відповідача суду не надано.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно сина ОСОБА_6

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 3 ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до положень ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Статтею 183 СК України встановлено порядок визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Частиною 1 ст. 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_6 перемістилася з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим до м. Києва, про що 03 вересня 2014 року Управлінням праці та соціального захисту населення Дніпровської в м. Києві районної державної адміністрації було видано довідку № про взяття на облік особи з тимчасово окупованої території України (а.с.12).

22 грудня 2015 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 було укладено договір оренди квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, зі змісту якого вбачається, що у вказаній квартирі також проживатиме ОСОБА_6 (а.с.9).

Також у висновку психолога ОСОБА_7 від 18 грудня 2015 року зазначено про те, що ОСОБА_6 проживає разом зі своєю матір'ю, ОСОБА_2, яка самостійно займається вихованням та утриманням сина (а.с.44-45).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність доказів проживання сина ОСОБА_6 разом з матір'ю ОСОБА_2

Крім того, перебування ОСОБА_6 на лікуванні в Російській Федерації в м. Санкт-Петербург на час ухвалення рішення суду не свідчить про те, що ОСОБА_2 не займається вихованням сина та не утримує його.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на утримання малолітнього сина ОСОБА_6

Враховуючи викладене, заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 березня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення аліментів як ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 березня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення аліментів скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_2 на утримання малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 28 грудня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль