АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1][2]

10 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Музичко С.Г.,

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання поруки припиненою, за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» - Беседіна Владислава Івановича на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року,

встановила:

15.03.2016 року ОСОБА_1звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати договір поруки №61113Р15 від 11 жовтня 2013 року, укладений між ним та Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України») з метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника Товариства з обмеженою відповідальністю «Млін-Сервіс» за кредитним договором від 11 жовтня 2013 року №61113V10 припиненим.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 11 жовтня 2013 року між ним та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» укладено договір поруки №61113Р15, за умовами якого він поручився солідарно відповідати перед кредитором за своєчасне та повне виконання позичальником ТОВ «Млін-Сервіс» своїх зобов'язань за кредитним договором від 11 жовтня 2013 року №61113V10.

З огляду на те, що кінцевим строком погашення заборгованості за кредитним договором визначено 10 жовтня 2014 року, а з позовом до суду про стягнення кредитної заборгованості відповідач звернувся лише 14 липня 2015 року, у відповідності до ч.4 ст.559 ЦК України порука припинила свою дію.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року позов задоволено.

Визнано припиненою поруку ОСОБА_1 за договором поруки №61113Р15 від 11.10.2013 року, укладеним між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» - Беседін В.І., з посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року та ухвалити нове рішення,яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Свої доводи обґрунтовує тим, що положеннями ч.4 ст.559 ЦК України кредитору надається право вибору, оскільки термін «вимога» включає в себе і поняття «позову», і допускається можливість попереднього звернення до поручителя саме з «вимогою», зробленою у будь-якій доступній і зрозумілій формі повідомлення. При звернення кредитора до поручителя з «вимогою» впродовж шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання порука не припиняється і кредитор вправі поза межами цього строку, але до спливу позовної давності за основною вимогою пред'явити поручителю позов до суду про стягнення суми боргу боржника.

Враховуючи невиконання позичальником зобов'язань перед кредитором та невиконання умов договору поруки, банк мав право як кредитор направити вимогу про погашення простроченої заборгованості за кредитним договором. При цьому банк був позбавлений можливості направити таку вимогу через обставини, які не залежали від нього, оскільки поручитель був зареєстрований у м. Луганську, інформації про зміну адреси проживання поручителя чи іншої адреси для листування відповідачу надано не було.

В судовому засіданні представник ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» - Пистогова С.В. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 жовтня 2013 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ТОВ «Млін-Сервіс» було укладено кредитний договір №61113V10, за умовами якого позичальнику було надано овердрафт з лімітом 750 000 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 16% річних та кінцевим терміном погашення 10 жовтня 2014 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 11 жовтня 2013 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 укладено договір поруки №61113Р15, відповідно до якого останній зобов'язався відповідати перед кредитором за своєчасне та повне виконання позичальником основного зобов'язання, як солідарні боржники.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що порука за вказаним договором поруки припинена відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання кредитор не пред'явив вимоги до поручителя.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частини першої ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно із частиною четвертою ст. 559 ЦК України в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Порука - це строкове зобов'язання і незалежно від установлення строку її дії договором чи законом сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга стаття 251 та частина друга стаття 252 ЦК України).

З договору поруки №61113Р15 від 11 жовтня 2013 року вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (п.7.4) про його дію до повного виконання основного зобов'язання за кредитним договором не є встановленим строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій ст.251 та частині першій ст.252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

У п. 2.2.1 кредитного договору № №61113V10 від 11 жовтня 2013 року зазначено, що кінчений строк погашення овердрафту - 10 жовтня 2014 року.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після закінчення цього строку припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Таким чином, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, встановленого сторонами в договорі). Тому навіть якщо в межах строку дії поруки була пред'явлена претензія і поручитель не виконав указані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справи, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 16 травня 2016 року встановлено, що вимогу до поручителя банк пред'явив шляхом звернення 23 липня 2015 року до суду з позовом, тобто після спливу встановленого ч.4 ст.559 ЦК України.

Встановивши вказану обставину, суд ухвалив рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.33-37).

Згідно з п. 9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Частиною 1 ст.14 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України ,- і за її межами.

З огляду на визначений ст.129 Конституції України принцип обов'язковості судового рішення після вирішення судом справи та набрання рішенням законної сили, а також на зміст ст. 553, 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що у разі, якщо є судове рішення про відмову в стягненні заборгованості з поручителя і це рішення набрало законної сили, то під час вирішення справи про припинення поруки суду необхідно врахувати встановлення таким судовим рішенням указаних обставин.

За таких підстав, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін, оскільки судове рішення є законним, обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» Беседіна Владислава Івановича відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа № 22-ц/796/13967/2016

Головуючий у суді першої інстанції:ХоменкоО.Л.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.