Справа №470/1133/15-ц 11.02.2016 11.02.2016 11.02.2016
Провадження №22-ц/784/309/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем - Тищенком Л.С.,

розглянувши у відсутності сторін у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Березнегуватського районного Миколаївської області від 8 грудня 2015 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5

про визнання дійсним договору купівлі-продажу

та визнання права власності на житловий будинок

У С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та визнання права власності на нього.

Позивач зазначав, що 12 лютого 2001 року його батько - ОСОБА_6 придбав для нього у відповідачів житловий будинок АДРЕСА_1, про що сторонами було складено письмовий договір купівлі-продажу. Остаточний розрахунок за договором був здійснений у грудні 2001 року, про що відповідачами складено розписку. Проте правочин у нотаріальній формі вчинено не було.

Посилаючись на те, що на даний час відповідачі відмовляються належно оформити договір через необхідність сплати держмита, ОСОБА_1 просив визнати дійсним укладений у його інтересах договір та визнати за ним право власності на житловий будинок.

Відповідачка ОСОБА_5 у судовому засіданні позов визнала.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 у судовому засіданні участі не приймали, подали заяви про розгляд справи у їх відсутності, позов визнали.

Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 8 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення скасувати та задовольнити позов. Апелянт не погодився з висновком суду про відсутність перешкод для укладення договору у передбаченій законом нотаріальній формі у позасудовому порядку.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 належав відповідачам ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та неповнолітній ОСОБА_5 (а.с. 3-4, 5).

12 лютого 2001 року складено письмовий договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, який підписаний ОСОБА_2, як продавцем від свого імені та від імені неповнолітньої доньки ОСОБА_5, та ОСОБА_6, як покупцем в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_1 (а.с. 31). Умовами договору передбачено, що продаж вчиняється за ціною нерухомості - 30 000 грн., які мають сплачуватись частинами у строк до 15 грудня 2001 року, після чого договір має бути посвідчений нотаріально.

15 грудня 2001 року ОСОБА_2 склав розписку про одержання від ОСОБА_6 всієї суми - 30 000 гривень за проданий будинок (а.с. 32).

Договір купівлі-продажу у нотаріальній формі між сторонами не укладався.

Встановлені обставини свідчать про те, що на час домовленості про купівлю-продаж житлового будинку діяв Цивільний кодекс УРСР 1963 року, норми якого регулювали порядок укладення таких угод та умови їх дійсності.

Відповідно до статті 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений фізичною особою, мав бути нотаріально посвідчений та підлягав реєстрації органом місцевого самоврядування. Наслідком недотримання вимоги щодо нотаріальної форми договору є недійсність договору.

Аналіз зазначеної норми та статті 128 ЦК УРСР дає підстави вважати, що право власності у набувача майна за договором, який потребував нотаріальної форми, виникає з моменту укладення договору у передбаченій законом формі.

За правилами частини 2 статті 47 ЦК УРСР угоду, яку укладено з порушенням вимог щодо обов'язкової нотаріальної форми, може бути визнано в судовому порядку дійсною, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, а друга сторона ухиляється від нотаріального посвідчення.

При вирішенні цього питання, суд має перевірити, чи були в наявності передбачені законом обмеження щодо укладення угоди, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов (пункт 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними").

Проте з матеріалів справи вбачається, що спірний будинок перебував у спільній власності ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 3-4, 5), а письмовий договір купівлі-продажу (а.с.31) підписаний лише ОСОБА_2 без належних повноважень від імені повнолітніх співвласників.

Крім того, співвласником будинку була ОСОБА_5, 1984 року народження, яка на час угоди не досягла повноліття.

Відповідно до статей 79, 145 ЦК УРСР обов'язковою умовою відчуження майна неповнолітніх є дозвіл органів опіки та піклування.

Такого дозволу при укладенні угоди отримано не було.

Отже, станом на 2001 рік договір купівлі-продажу житлового будинку №6 по вул. Сєдова у смт. Березнегувате не міг бути укладений без дотримання вищеназваних умов, а тому така угода не може вважатись законною на час її укладення.

Крім того, зі змісту письмового договору вбачається, що його стороною та учасником спірних правовідносин є батько позивача - ОСОБА_6, який діяв в інтересах неповнолітнього сина та виконував умови угоди.

Проте з позовом до суду ОСОБА_6 не звертався, до участі у справі його не залучено.

З матеріалів справи також вбачається, що відповідачі не оспорюють набуття позивачем прав на спірну нерухомість, а перешкодою для укладення правочину у передбаченій законом нотаріальної форми є лише додаткові витрати на сплату держмита. Бажання уникнути витрат при оформленні договору не може бути підставою для визнання угоди дійсною у судовому порядку.

Таким чином, основний висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування правил частини 2 статті 47 ЦК УРСР відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм статті 47 ГК УРСР та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 8 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: І.В.Лівінський

Н.О.Шаманська