Справа №461/9824/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2016 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Лялюк Є.Д.

при секретарі Станкевич Р.В.

представник позивача Андріїв Г.А.

представники відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом Львівського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ №10013/081 філії - Львівського обласного управління ПАТ «Ощадбанк» про визнання договору недійсним і застосування наслідків його недійсності,-

встановив:

Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 та ПАТ «Ощадбанк» в особі ТВБВ №10013/081 філії-Львівського обласного управління ПАТ «Ощадбанк», в якому просить визнати договір про надання часткової компенсації процентів №26 від 31.10.2013 року недійсним та стягнути із ОСОБА_3 на користь Львівського регіонального управління ДСФУ «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» кошти компенсації процентів у сумі 64558,60 гривень. Уточнивши позовні вимоги заявою від 03.11.2015 року, позивач просить кошти компенсації процентів у сумі 67362,57 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 26.07.2013 року відповідач ОСОБА_3 подав до Львівського регіонального управління державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» заяву про надання часткової компенсації процентів. Для підтвердження права на отримання такої компенсації заявник, надав довідку №245 від 19.07.2013 року про доходи, щодо нарахування в період з січня по червень 2013 року заробітної плати на суму 20 795, 10 грн., довідку №248 від 19.07.2013 року, згідно якої дохід його дружини ОСОБА_4 протягом аналогічного періоду становить 13 043, 40 грн. На підставі поданих документів, 31.10.2013 року між ОСОБА_3, та Львівським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" та ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі ТВБВ №10013/081 філії - Львівського обласного управління ПАТ "Ощадбанк" укладено примірний договір №26 про надання часткової компенсації процентів. Вироком Миколаївського районного суду Львівської області від 08.07.2014 року у справі №447/1626/14-к, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.358, ч.3 ст.358, ч.1 ст.222, ч.2 ст. 222 КК України. Судом встановлено, що ОСОБА_3 вчинив підроблення та подання довідок №245 від 19.07.2013 року, №248 від 19.07.2013 року про свої та дружини доходи з метою одержання часткової компенсації процентів. Позивач вважає, що оскільки інформація про рівень доходів виявилась неправдивою та є встановлена судом, то договір підлягає визнанню недійсним на підставі ст.230 ЦК України.

Представники відповідачів ОСОБА_3 та ПАТ «Ощадбанк» проти позову заперечили у повному обсязі. Вказали, що застосування ст. 230 ЦК України, як підставу для визнання недійсним договору, може мати місце виключно тоді, коли правочин був вчинений під впливом обману у випадку навмисного, цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Вважають, що позивачем не доведено істотність значення обставин, що яких її введено в оману, а також, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Зокрема, обман щодо фінансового становища контрагента як мотиву правочину не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Доводять, що на момент укладення оспорюваного договору розмір сукупного середньомісячного доходу сім'ї відповідача ОСОБА_3 був достатнім для укладення Примірного договору на часткову компенсацію процентів за кредитом відповідно до Порядку забезпечення громадян доступним житлом, однак позивачем не надано жодного доказу того, що ним здійснювався аналіз доходів ОСОБА_3 отриманих із інших джерел окрім основного місця праці та доходів членів його сім'ї, що повинні братися до розрахунку при обчисленні сукупного середньомісячного доходу сім'ї на основі чого можна зробити висновок про невідповідність законодавчо визначеним умовам для отримання компенсації.

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

Суд встановив, що 26.07.2013 року ОСОБА_3 подав до Львівського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» заяву про надання часткової компенсації процентів. Для підтвердження права на отримання такої компенсації заявник, надав довідку №245 від 19.07.2013року про доходи, щодо нарахування в період з січня по червень 2013 року заробітної плати на суму 20 795, 10 грн., довідку №248 від 19.07.2013 року, згідно якої дохід його дружини ОСОБА_4 протягом аналогічного періоду становить 13 043, 40 грн.

На підставі поданих документів, 31.10.2013 року між ОСОБА_3, та Львівським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" та ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі ТВБВ №10013/081 філії - Львівського обласного управління ПАТ "Ощадбанк" укладено примірний договір №26 про надання часткової компенсації процентів.

31.10.2013 року між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» укладено договір про іпотечний кредит №585, згідно якого останній отримав кредит в розмірі 283 000,00 гривень під 16% річних, терміном на 122 місяці на придбання квартири.

Вироком Миколаївського районного суду Львівської області від 08.07.2014 року у справі №447/1626/14-к, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.358, ч.3 ст.358, ч.1 ст.222, ч.2 ст. 222 КК України. Судом встановлено, що ОСОБА_3 вчинив підроблення та подання довідок №245 від 19.07.2013 року, №248 від 19.07.2013 року про свої та дружини доходи з метою одержання часткової компенсації процентів.

Відповідно до ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу).

Застосування ст. 230 ЦК України, як підставу для визнання недійсним договору, може мати місце виключно тоді, коли правочин був вчинений під впливом обману у випадку навмисного, цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину.

Оспорюваний Кредитний договір укладений позичальником в рамках урядової програми "Забезпечення громадян доступним житлом" (Постанова Кабінету Міністрів України від 11.02.2009 року №140) та на виконання "Порядку здешевлення вартості іпотечних кредитів для забезпечення доступним житлом громадян, які потребують поліпшення житлових умов", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України, №343 від 25.04.2012 року.

Умовами урядової програми передбачається часткова компенсація державою (через відповідних розпорядників бюджетних коштів) процентів за даним кредитом. Порядок, умови та особливості здійснення відшкодування відсотків, визначається умовами оскаржуваного договору, про надання часткової компенсації, від 23.10.2012 року (далі-договір), що укладений між Позичальником, Банком та Львівським регіональним управлінням "Державний фонд сприяння молодіжному кредитуванню".

Згідно п.1.2.1.1 вказаного договору, сума кредиту на яку буде нараховуватися часткова компенсація становить 283 000,00 грн.

Часткова компенсація процентів надається позичальнику за умов, якщо щомісячний платіж за кредитним договором не повинен перевищувати 50 відсотків сукупного середньомісячного доходу сім'ї. При цьому, сума, що залишається після здійснення всіх щомісячних розрахунків за кредитним договором, повинна бути не меншою одного прожиткового мінімуму на позичальника та кожного члена його сім'ї, на якого розраховується часткова компенсація процентів (п.2.4.1 Договору).

Згідно положень п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов'язання є договір або інший правочин.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно положень ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони не в незалежній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Частиною 1 ст.215 ЦК України передбачено, що недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу є підставою для недійсності правочину.

Відповідно до п.п. 8, 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" Пленум Верховного Суду роз'яснив, що відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (ст. ст. 205-210, 640 ЦК України).

Як зазначається в узагальненні судової практики Верховного Суду України, "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 24.11.2008 року, що саме на позивача як сторону, яка діяла під впливом обману, покладено обов'язок довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, що яких її введено в оману, і сам факт обману.

Окрім цього, слід враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Зокрема, обман щодо фінансового становища контрагента як мотиву правочину не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

В даному випадку мав місце обман саме щодо фінансового становища позичальника з мотивів одержання відшкодування частини відсотків за кредитом, що в силу вказаних положень не може служити підставою для визнання недійсним договору про компенсацію відсотків згідно ст. 215 ЦК України.

На момент укладення оспорюваного договору про надання часткової компенсації від 31.03.2013 року, були дотримані умови передбачені ст. 230 ЦК України, щодо дійсності правочину, а саме в момент укладення даного договору, зміст правочину не суперечив актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, сторони правочину були наділені необхідним обсягом цивільної дієздатності і виражали вільне волевиявлення на його укладення.

З наведеного вбачається, що обман має місце в тому випадку, якщо він стосується обставин, які мають істотне значення, тобто, обставини щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом.

За таких обставин, підроблення ОСОБА_3 довідки про доходи, не може бути підставою недійсності оспорюваного договору, оскільки така обставина стосується його фінансового стану та мотиву правочину. Обман щодо фінансового становища контрагента як мотиву правочину не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Окрім того, можливість проведення компенсації ставиться в залежність від сукупного середньомісячного доходу сім'ї.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 виконав усі вимоги Порядку та Договору (у тому числі, і передбачені п.п. 2.4 Договору та п.1 ч.1 п.6 Порядку, з приводу розміру середньомісячного доходу всіх членів його сім'ї, щодо права на часткову компенсацію процентів за кредитом, що надається позичальнику на будівництво (реконструкцію) або придбання житла. На момент укладення оспорюваного договору розмір сукупного середньомісячного доходу сім'ї відповідача ОСОБА_3 був достатнім для укладення Примірного договору на часткову компенсацію процентів за кредитом відповідно до Порядку забезпечення громадян доступним житлом.

Згідно договору, укладеного між ОСОБА_3 та Львівським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" та ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі ТВБВ № 10013/081 філії - Львівського обласного управління ПАТ "Ощадбанк" про надання часткової компенсації процентів, відповідно до якого, згідно з Порядком одержувач від імені Держави відшкодовує частину процентів за кредитом (кредитний договір №585 від 31.10.2013 року), що надається позичальнику на будівництво (реконструкцію) або придбання житла.

Згідно Порядку забезпечення громадян доступним житлом, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 140 від 11.02.2009 року, середньомісячний грошовий дохід це (заробітна плата, пенсія, соціальна та матеріальна допомога, стипендія та інші соціальні виплати, дохід від підприємницької, наукової, викладацької, творчої діяльності та іншої незалежної професійної діяльності, усі види винагород, грошове забезпечення військовослужбовців, дивіденди, проценти, дохід від відчуження цінних паперів та корпоративних прав) разом з членами їх сімей з розрахунку на одну особу не перевищує п'ятикратного розміру середньомісячної заробітної плати у відповідному регіоні, розрахованого згідно з даними Держстатистики.

В розумінні даного Порядку членами сім'ї доходи яких беруться до уваги при розрахунку середньомісячного доходу є члени сім'ї громадянина - чоловік (дружина), батьки, діти, у тому числі усиновлені, баба, дід, що перебувають на обліку в громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у складі сім'ї громадянина (п.2)

В даному випадку, позивач визнає недійсним договір про здійснення компенсації у зв'язку із підробленням ним довідки про доходи, однак довідка про доходи позичальника не є тотожною поняттю сукупного середньомісячного доходу.

Позивачем не надано жодного доказу того, що ним здійснювався аналіз доходів ОСОБА_3 отриманих із інших джерел окрім основного місця праці та доходів членів його сім'ї, що повинні братися до розрахунку при обчисленні сукупного середньомісячного доходу сім'ї на основі чого можна зробити висновок про невідповідність законодавчо визначеним умовам для отримання компенсації.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. За змістом ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Позивачем не надано жодного доказу того, що у момент укладення оспорюваного договору про надання часткової компенсації від 31.10.2013 року, будь-якою із сторін не дотримано вимог ст. 203 ЦК України щодо дійсності правочину.

Оскільки зміст договору на момент його підписання відповідав актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, сторони правочину були наділені необхідним обсягом цивільної дієздатності і виражав вільне волевиявлення сторін на його укладення, в зв'язку з чим, відсутні підстави для визнання такого договору недійсним.

Тож позивач не надав жодних доказів того, які б підтверджували порушення його прав саме підробленням довідок про доходи.

Львівське регіональне управління державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» звертаючись до суду з позовом, як на підставу позову посилається на вимоги ст.ст. 1212, 1213 ЦК України як повернення безпідставно набутих коштів.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Постановою Державного фонду сприяння молодіжного будівництва в рамках здійснення програми забезпечення доступним житлом, випливають із п.15 "Порядку здешевлення вартості іпотечних кредитів для забезпечення доступним житлом громадян, які потребують поліпшення житлових умов", затверджених Постановою Кабінету Міністрів України, від 25 квітня 2012 року №343, згідно якого розпорядниками бюджетних коштів, спрямовують бюджетні кошти, призначені для надання часткової компенсації процентів, з рахунків органів Казначейства на спільні поточні рахунки позичальників. (Розпорядники коштів бюджету ниж чого рівня це - розпорядники, які у своїй діяльності підпорядковані відповідному головному розпоряднику та/або діяльність яких координуються ним (Наказ Міністерства фінансів України, "Про затвердження Порядку складання, затвердження та подання мережі розпорядників коштів місцевих бюджетів усіх рівнів і основні вимоги до неї (Порядок, п.1.2)" 09.12.2008 №1467)).

Таким чином, законодавець наділив Фонд статусом розпорядника рахунками на яких обліковуються бюджетні кошти. Оскаржуваним договором передбачено наявність у Фонду повноважень лише на припинення виплат, інших документів, які підтверджували б право останнього на звернення до суду із зазначеним позовом не надано.

Згідно Постанови Верховного суду України від 25.02.2015 року зазначено, "що приписи ст.1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 ЦК України.

В даному випадку між сторонами був укладений договір №26 про надання часткової компенсації процентів, вказана обставина не заперечується позивачем, а тому відсутні підстави для стягнення грошових коштів в порядку ст. 1212 ЦК України.

Керуючись ст. ст. 203, 215, 216, 230, 1212 ЦК України, ст.ст.3, 10, 60, 88, 197, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Львівського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Лялюк Є.Д.