АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/675/16 Доповідач - Бершадська Г.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2016 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Бершадської Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Ткач О. І.,

при секретарі - Бріль В.Л.

з участю сторін - ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представника ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України"

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 4 квітня 2016 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором кредиту,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" звернулось до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 5 квітня 2007 року між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 66107С5. 3 березня 2009 року, 26 березня 2009 року та 15 жовтня 2012 року до Кредитного договору внесено зміни шляхом укладення додаткових договорів. Відповідно до кредитного договору відповідачу був наданий кредит в сумі 77000 доларів США на строк до 03 квітня 2028 року включно, з процентною ставкою Libor (12m) + 6,67%, але не нижче 12,00% річних, однак ОСОБА_1 взяті на себе зобов'язання не виконує, у зв'язку з чим позивач просив суд стягнути із боржника заборгованість сумі 51353,37 доларів США, що становить 124175,42 грн, з яких прострочена заборгованість по кредиту - 50853,75 доларів США, нараховані та несплачені відсотки по кредиту - 499,62 грн, пеня по несплаченому кредиту - 90945,96 грн та пеня по несплачених відсотках - 33229,46 грн.

Під час розгляду справи відповідач частково погашав заборгованість за кредитом, а позивач зменшував позовні вимоги.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 4 квітня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" заборгованість за кредитним договором № 66107С5 від 5 квітня 2007 року станом на 4 квітня 2016 року в розмірі 44 903, 03 доларів США по тілу кредиту, та 119 688, 53 гривень пені, нарахованої за період з 22 вересня 2014 року по 18 серпня 2015 року.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати і постановити нове рішення, яким в позові відмовити, посилаючись на те, що дії банку суперечать п.п. 2.6, 4.2 кредитного договору, які передбачають порядок дострокового стягнення кредиту, відсутнє документальне підтвердження про перенесення 16 липня 2015 року тіла кредиту до простроченої заборгованості. Апелянт вказав, що до 1 вересня 2015 року він повернувся до сплати кредиту згідно графіку, залишилось сплатити пеню, розрахунки якої проведені з розрахунку 360 днів, а не фактичних 364 днів, що призводить до збільшення розміру пені.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, додатково пояснив, що у зв'язку із зростанням курсу долара він не зміг повністю виконувати умови кредитного договору. Про зміну адреси проживання банк не повідомляв (за попередньою адресою проживають його родичі, які про надходження листів його не повідомляли). Згідний передати предмет іпотеки в погашення боргу, однак банк цього не вимагає, бо квартира переобладнана.

Представник ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" апеляційної скарги не визнав, вказав, що станом на 1 вересня 2015 року та на день ухвалення рішення відповідач не повернувся до графіку погашення платежів, нарахованої пені взагалі не сплачував, відсутня лише заборгованість за процентами. Відповідач змінив адресу свого місця проживання, про що не повідомив банк, тому 8 травня 2015 року повідомлення про дострокове погашення кредиту направлялось за адресою, зазначеною у договорі. По спливу двох місяців з врахуванням часу на вручення, заборгованість за кредитом була перенесена на прострочену заборгованість. У зв'язку із самовільним переобладнанням квартири під нежитлове приміщення банк не може звернути стягнення на іпотечне майно.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що 5 квітня 2007 року між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії AT «Укрексімбанк» в м. Тернополі та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 66107С5, відповідно до якого останньому був наданий кредит в сумі 77000 доларів США на строк до 03 квітня 2028 року включно з річною процентною ставкою, яка визначалась Libor (12m) + 6,67%, але не нижче 12,00% річних, а позичальник зобов'язувався сплачувати кредит рівними сумами згідно графіку надання та погашення кредиту по 305 доларів США щомісячно та сплачувати нараховані відсотки.

ОСОБА_1 з березня 2009 року неналежно виконував умови договору у зв'язку з чим 8 травня 2015 року йому направлялась вимога про дострокове погашення заборгованості кредиту. Оскільки ця вимога не була виконана, строкова заборгованість віднесена банком як прострочена і відповідно на вказану суму нараховано пеню.

Задовольняючи частково позов та стягуючи заборгованість за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник належним чином не виконав взятих на себе зобов'язань, чим порушив права позивача.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в строк зазначений в договорі, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення умов договору, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

З логічного осмислення статтей 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними у визначенні умов договору і договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Умовами кредитного договору передбачено наслідки порушення умов договору та невиконання зобов'язань.

Згідно п. 4.2 кредитного договору у разі невиконання позичальником у строк будя-якого із зобов'язань по погашенню кредиту, процентів за користування кредитом, банк набуває право вимоги дострокового виконання позичальником зобов'язань за цим договором. Банк повідомляє позичальника, що погашена частина кредиту, , нараховані проценти за користування кредитом, а також інші платежі за цим договором підлягають достроковому поверненню. Відповідно до цього пункту та пункту 2.6 договору позичальник зобов'язаний сплатити зазначену в повідомленні суму протягом 10 банківських днів з дати отримання повідомлення.

Встановивши, що позичальник протягом тривалого часу належним чином не виконував своїх зобов'язань по погашенню чергових платежів згідно графіку та не сплачував проценти за користування кредитними коштами, вірним є висновок суду про те, що банк набув права вимоги дострокового виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором.

Судом першої інстанції встановлено, що 8 травня 2015 року на адресу позичальника, яка зазначена у кредитному договорі - АДРЕСА_1, банк рекомендованим листом направляв вимогу про дострокове погашення всієї суми кредиту - 47720 доларів США, нарахованих відсотків та пені, у зв'язку з наявною заборгованістю за договором в сумі 6 710,11 доларів США. Вказана вимога повернулась без вручення по закінченню терміну зберігання листа і 16 липня 2015 року сума основного боргу за кредитом була перенесена на прострочену заборгованість. Перенесення непогашеної суми кредиту на прострочену заборгованість мало місце по спливу 60 днів, наданих відповідачу для дострокового погашення кредиту у відповідності до п. 10 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів".

Доводи ОСОБА_1 про те, що банк не набув права на дострокове стягнення кредиту, тому що він не отримував вимоги про дострокове погашення кредиту, не заслуговують уваги суду, оскільки в суді апеляційної інстанції встановлено, що банк діяв відповідно до умов договору, а відповідач, змінивши у 2013 році адресу свого місця проживання (оглянуто паспорт ОСОБА_1.), не повідомив про це банк, хоча п. 3.3.3 кредитного договору на нього покладається такий обов'язок.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позичальник зобов'язаний здійснити дострокове погашення кредиту, нарахованих процентів за користування кредитними коштами та пені, яка нарахована у зв'язку з порушенням строків погашення кредиту, вказаних у графіку погашення кредиту та процентів.

Колегія не погоджується з висновком суду щодо наявності у відповідача обов'язку по оплаті пені, нарахованої на суму кредиту, яка підлягає достроковому стягненню.

Так, у пункті 4.2 розділу "Дострокове погашення" кредитного договору сторони обумовили, що у випадку порушення зазначеного у повідомленні (вимозі) строку сплати платежів, банк набуває право стягнути заборгованість з позичальника за кредитом, процентами та іншими платежами за цим договором шляхом здійснення договірного списання коштів за цим договором на користь банку з рахунку (ів) позичальника, вказаного (ого) у п. 2.4.3 цього договору шляхом оформлення меморіального ордеру на відповідну суму або шляхом звернення стягнення вищезазначеної суми з предмета іпотеки.

Отже, умови договору, які передбачають наслідки невиконання зобов'язань по достроковому поверненню кредиту не передбачають нарахування пені на суму кредиту, яка достроково стягується.

Відповідно до п. 2.4.2 кредитного договору (в редакції, укладеного 26 березня 2009 року, додаткового договору до кредитного договору від 5 квітня 2007 року) пеня нараховується на суму прострочених платежів у разі порушення строків погашення кредиту, вказаних у графіку погашення кредиту, процентів та платежів за цим договором. Зміст вказаного пункту договору, його виклад свідчить, що сторони обумовили у вказаному пункті можливість застосування пені лише до випадків порушення графіку платежів, який є додатком до вказаного кредитного договору.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині стягнення пені, нарахованої на суму кредиту, яка достроково стягується, слід скасувати і відмовити в стягненні пені на дострокове тіло кредиту. Оскільки мало місце порушення строків платежу до часу подачі позову, тому підлягає стягненню пеня на вказані платежі, що становитиме 62 107,87 грн.

Посилання ОСОБА_1 на те, що банк не вправі був достроково стягувати всю заборгованість за кредитом, оскільки станом на 1 вересня 2015 року він сплатив всю існуючу прострочену заборгованість за кредитом і процентами та повернувся до існуючого графіку, не мають правового значення для вирішення спору та не відповідають дійсності, тому що з розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається наявність такої заборгованості як на 1 вересня 2015 року, так і на дату ухвалення рішення.

Твердження відповідача, що розрахунок пені проведений з розрахунку 360 днів, а не фактичних 365 днів, що призводить до збільшення розміру пені, колегія не приймає до уваги, оскільки сторони договору погодили порядок нарахування пені, для розрахунку якої застосовується "банківський рік", який дорівнює 360 календарним дням, про що зазначено в ст. 1 "Терміни" кредитного договору.

Суд вірно дав критичну оцінку посиланням ОСОБА_1 щодо невірно обраного банком способу захисту порушених прав (не передбаченого умовами кредитного договору) шляхом дострокового стягнення коштів, оскільки ч. 2 ст. 1050 ЦК України надає кредитору таке право в разі порушення позичальником умов договору. Крім цього, в суді апеляційної інстанції сторони підтвердили, що мало місце самовільне переобладнання предмета іпотеки- квартири у нежитлове приміщення, що унеможливлює кредитора скористатись своїм правом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Керуючись ст.ст. 1050, 1050 ЦК України, пункту 2.6.2, 3.3.3, 4.2 умов кредитного договору № 66107С5 від 5 квітня 2007 року, ст.ст. 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 4 квітня 2016 року в частині стягнення пені змінити, зменшивши суму стягнення з 119688,53 грн до 62 107,87 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Г.В. Бершадська