Справа № 146/147/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"05" квітня 2016 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі головуючого-судді Скаковської І.В.,

за участю секретаря Слобояднюк Т.М.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Томашпіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним і скасування свідоцтв про право на спадщину за законом,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним і скасування свідоцтв про право на спадщину за законом та визнання права власності на частину спадкового майна, мотивуючи вимоги тим, що відповідач є його рідною сестрою. При житті між ними та батьками було досягнуто усної домовленості, що майно, яке на день смерті буде належати матері успадкує ОСОБА_3, а батькове майно дістанеться позивачу.

15 січня 2002 року на випадок своєї смерті батько зробив нотаріально посвідчений заповіт, яким заповів позивачу земельну частку (пай), майновий пай члена КСП.

В 2004 році померла їхня мати, спадщину після її смерті прийняла ОСОБА_3

17 березня 2015 року помер батько, після смерті якого відкрилась спадщина. Однак, звернувшись в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини, він дізнався, що відповідач також подала заяву про прийняття спадщини після смерті батька.

Лише в січні 2016 року позивач дізнався, що заповіту після смерті матері не було, тому в 2005 році ОСОБА_3 звернулая до суду з позовом про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини, який рішенням суду від 12 січня 2005 року було задоволено, а 23 лютого 2005 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, не повідомивши ні суд ні нотаріуса про існування інших спадкоємців.

Оскільки ОСОБА_3 не повідомивши нікого про наявність інших спадкоємців першої черги, неправомірно отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті матері порушивши цим право на спадщину його та батька, позивач вимушений звернутися до суду, який просить ухвалити рішення про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 лютого 2005 року, виданого Томашпільською державною нотаріальною конторою на імя ОСОБА_3 та визнання за ним права власності на ? частини земельної ділянки та майнового паю, які належали на праві власності його матері ОСОБА_5

В подальшому ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про залишення без розгляду позовної вимоги в частині визнання за ним права власності на ? частини земельної ділянки та майнового паю, які належали на праві власності ОСОБА_5, яка ухвалою суду від 10 березня 2016 року була задоволена.

В судовму засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_2 позовну заяву підтримали, посилаючись на обставини зазначені в ній.

Позивач ОСОБА_1 зазначив, що після смерті матері з заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини не звертався, оскільки вважав, що мати на випадок своєї смерті склала заповіт, яким заповіла належне їй майно ОСОБА_3, так як між батьками та сторонами по справі було досягнуто усної домовленості про поділ майна після їх смерті.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнали.

Відповідач пояснила, що в 2004 році звернулася до суду з позовоною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, після смерті матері. Отримавши копію рішення, звернулася в нотаріальну контору для оформлення спадщини. Про існування інших спадкоємців нотаріуса не повідомляла з причини своїє юридичної необізнаності.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до наступного висновку.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 17 березня 2004 року в смт. Вапнярка Томашпільського району Вінницької області померла ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-АМ № 229368, виданого 17 березня 2004 року Вапнярською селищною радою Томашпільського району Вінницької облаті (а.с.8). Після її смерті відкрилась спадщина на спадкове майно.

Сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є дітьми спадкодавця, що підтверджується копіями свідоцтв про народження та відностяться до спадкоємців першої черги за законом (а.с. 6-7).

Згідно повідомлення Томашпільської держаної нотаріальної контори № 68/0116 від 24 лютого 2016 року спадкова справа після смерті померлої 17 березня 2004 року ОСОБА_5 заведена за № 88/2005 року (а.с 37).

Як вбачається з копії спадкової справи 23 лютого 2005 року нотаріусом Томашпільської нотаріальної контори ОСОБА_6, ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_5 на спадкове майно, яке складається з приватизованої земельної ділянки розміром 2,2100 га, яка розташована на території Колоденської сільської ради Томашпільського району Вінницької області серії ВВ №646983, зареєстроване в реєстрі за № 390; свідоцтво про право на спадщину за законом на право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства КСП «Мир», вт. ч. СТОВ «Мир» с. Колоденка Томашпільского району Вінницької області, серії ВВ № 646984, зареєстроване в реєстрі за № 391 та свідоцтво про право на спадщину за законом на грошовий вклад з належним відсотками та всіма видами компенсаційних виплат, який зберігається в Вапнярській філії № 2935/01 Томашпільського відділеня ощадбанку на рахунку №19045,2264 серії ВВ № 649685, зареєстроване в реєстрі за № 932 (а.с. 43-45).

Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.3 ст.1222, ч.1 ст.1220, ч.1 ст.1270 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст.1268 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України).

Відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з роз'яснень, викладених у п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду.

Так, ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги, проте після смерті матері спадщину не прийняв, до нотаріуса з відповідною заявою не звертався.

Також суд звертає увагу на те, що позивач з покійною не проживав, тому фактичне прийняття спадщини на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України виключається.

Твердження позивача про те, що він думав що є заповіт на ім»я сестри не є підставою для скасування свідоцтв про право на спадщину так як і те що відповідач не повідомила нотаріуса про наявність інших спадкоємців, оскільки позивач міг звернутися до нотаріуса із заявою про прийннятя спадщини після смерті матері, таким чином з»ясувавши про наявність чи відсутність заповіту, проте таким правом не скористався.

Крім того посилання ОСОБА_1 на те, що він має право на спадщину в порядку трансмісії (ст.1276 ЦК України) після смерті батька, який фактично прийняв свою частину спадщини після смерті ОСОБА_5 суд до уваги не бере, оскільки свідоцтва про право на спадщину видані у 2005 році тоді як батько помер у 2015 році (а.с.9), тобто якби батько вважав що його право порушене на частку в спадщині після смерті дружини, він би оспорював зазначені свідоцтва в судовому порядку.Чи знав ОСОБА_5 про наявність таких свідоцтв зясувати не можливо, оскільки останній помер.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3задоволенню не підлягають.

Крім того, в розумінні ст. 88 ЦПК України, з позивача підлягає стягненню на користь відповідача судові витрати за надання правової допомоги.

Відповідно до п. 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Так, згідно поданого представником відповідача розрахунку витрат на правову допомогу, станом на 10 березня 2016 року адвокатом ОСОБА_4 при надані правової допомоги ОСОБА_3 затрачено 10 годин часу, з яких: 4 години на складання заперечення на позовну заяву, 4 години надання правової допомоги у судових засіданнях та 2 години ознайомлення з матеріалами справи (551,20х10=5512 грн).

Проте суд вважає таку суму необгрунтовоною, оскільки як вбачається з журналів судових засідань: 22 лютого 2016 року судове засідання тривало з 13:54 год по 14:10 год (16 хв); 10 березня 2016 року судове засідання тривало з 14:18 год по 14:57 год (39 хв), а всього 16+39= 55 хв.

Не знайшли свого підтвердження і доводи представника відповідача про затрачених 2 години на ознайомлення з матеріалами справи, оскільки в матеріалах справи відсутня його заява про ознайомлення з матеріалами справи, а в журналі видачі справ (матеріалів кримінального провадження) для ознайомлення, відсутній запис про ознайомлення з матеріалами справи.

Отже при проведені судом відповідних розрахунків, витрати понесені відповідачем на правову допомогу підлягають стягненню з позивача у розмірі 1653,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15, 57-62, 64, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, ст.ст. 1223,1261-1265, 1301 ЦК України, Законом України «Про нотаріат», Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, Постановою Пленуму Верховного Суду України, від 30.05.2008, №7 "Про судову практику у справах про спадкування", суд -

ВИРІШИВ:

В задовленні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним і скасування свідоцтв про право власності на спадщину за законом відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати на правову допому у розмірі 1653,60 грн (одна тисяча шістсот пятдесят три гривні 60 коп).

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Вінницької області через Томашпільський районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: І.В. Скаковська

Повний текст рішення виготовлено 07 квітня 2016 року