Справа № 148/1772/14-ц Провадження № 22-ц/772/523/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 Доповідач Матківська М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Марчук В.С., Шемети Т.М.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: представника позивача адвоката ОСОБА_2; представника відповідача ОСОБА_3; відповідача ОСОБА_4 і її представника адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6

на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 30 грудня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 міської ради, ОСОБА_4, реєстраційної служби ОСОБА_7 районного управління юстиції про визнання недійсними рішень сесій ОСОБА_7 міської ради, свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності,

В с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_8 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_7 міської ради, ОСОБА_4 і реєстраційної служби ОСОБА_7 районного управління юстиції про визнання недійсним рішення сесії міської ради від 3 липня 2013 року, свідоцтва про право власності на земельну ділянку і скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

Свої вимоги мотивувала наступним.

Рішенням 37 сесії 6 скликання ОСОБА_7 міської ради № 921 від 3 липня 2013 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка знаходиться в користуванні ОСОБА_4 площею 0,0541 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в м. Тульчині по вул. Фрунзе, 4 і надано у власність у власність ОСОБА_4 земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови площею 0,0541 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у м. Тульчині по вул. Фрунзе, 4 кадастровий номер :01:007:0106.

6 серпня 2013 року ОСОБА_4 зареєструвала своє право власності у реєстраційній службі ОСОБА_7 районного управління юстиції і отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно земельну ділянку, індексний номер 7619046.

Таке рішення та свідоцтво вважає недійсним, оскільки ОСОБА_4 підробила її підписи в акті встановлення та узгодження меж земельної ділянки з абрисом земельної ділянки і в акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання з абрисом зовнішніх меж земельної ділянки та використала їх, подавши ці підроблені документи до Вінницького регіонального відділення ДП «Центр державного земельного кадастру» для отримання державного акта на земельну ділянку. Такі факти підтверджуються ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 19.02.2014 року про закриття кримінального провадження, якою звільнено обвинувачену ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за вчинення нею кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 і частиною 4 статті 358 КК України на підставі ст. 45 КК України в звязку з дійовим каяттям.

У грудні 2014 року ОСОБА_8 подала додаткову позовну заяву про визнання незаконним і скасування рішення сесії міської ради № 1400 від 21 листопада 2014 року, з тих підстав, що її не було запрошено на сесію міської ради, де розглядалося питання встановлення меж присадибних земельних ділянок і взагалі її не було повідомлено про підготовку до розгляду даного питання і про те, що ОСОБА_4 звернулася до міської ради із такою заявою про встановлення меж, що являється порушенням п. 16 ст. 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідно до якого сесія ради проводиться гласно із забезпеченням права кожного бути присутнім на них. Крім цього при розгляді даного питання сесія міської ради не врахувала того, що правовстановлюючий документ ОСОБА_4 отримала з порушенням встановленого порядку і що на момент прийняття такого рішення у провадженні Тульчинського районного суду розглядалася цивільна справа про скасування цього правовстановлюючого документу і в цій частині міська рада, являючись відповідачем, визнавала позов.

У квітні 2015 року Гришко подала позовну заяву (зі змінами і доповненнями), якою просила поновити їй строк для звернення до суду в частині оскарження рішення міської ради від 19 вересня 2002 року; визнати недійсним рішення міської ради від 3 липня 2013 року; визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку, видане ОСОБА_4; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку; визнати незаконним та скасувати рішення міської ради від 21 листопада 2014 року; визнати недійсним та скасувати в частині рішення міської ради від 19 вересня 2002 року. Такі вимоги мотивувала тим, що про існування оспорюваного рішення сесії міської ради їй стало відомо лише в ході розгляду цивільної справи в суді. Таке рішення вважає незаконним з тих підстав, що воно прийнято сесією міської ради за заявою ОСОБА_9, якою вона просила надати їй у користування земельну ділянку площею 572 кв. м., а їй ОСОБА_8 327 кв. м. Така заява не повинна мати правових наслідків, оскільки особисто вона не подавала до міської ради жодної заяви по питанню землекористування і ОСОБА_9 не передавала повноважень на подачу від її імені такої заяви. Своїм рішенням міська рада без її згоди і без законних підстав змінила рішення виконавчого комітету ОСОБА_7 міської ради № 22 від 28 вересня 1953 року, яким ОСОБА_10, який являвся її дідом, і власником будинку за цією адресою та землекористувачем земельної ділянки біля будинку, було надано в користування та зареєстровано 910 кв. м. у постійне користування і 182 кв. м. у тимчасове користування. Будь-яких рішень в послідуючих роках щодо вилучення у ОСОБА_11 чи у наступного власника житлового будинку його дочки, а її матері ОСОБА_12, міська рада не приймала.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 30 грудня 2015 року позов ОСОБА_8 задоволено частково.

Визнано недійсним і скасовано рішення № 921 37 сесії 6 скликання ОСОБА_7 міської ради від 03.07.2013 року в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка знаходиться в користуванні ОСОБА_4 площею 0,0541 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в м. Тульчині по вул. Фрунзе, 4 Вінницької області та надання у власність ОСОБА_4 із земель житлової та громадської забудови земельну ділянку площею 0,0541 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в м. Тульчині по вул. Фрунзе, 4 кадастровий номер 052430100:01:007:0106.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно (земельну ділянку) індексний номер 7619046, видане реєстраційною службою ОСОБА_7 районного управління юстиції 06.08.2013 року ОСОБА_4 на земельну ділянку в місті Тульчині по вул. Фрунзе, 4 кадастровий номер 052430100:01:007:0106.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,0541 га у межах згідно з планом, розташовану в м. Тульчині Вінницької області по вул. Фрунзе, 4 кадастровий номер 052430100:01:007:0106, яка належить їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно (земельну ділянку) індексний номер 7619046, видане реєстраційною службою ОСОБА_7 районного управління юстиції 06.08.2013 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_8 просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні її позовних вимог про визнання незаконним і скасування рішення № 1400 від 21 листопада 2014 року в частині встановлення меж між сусідніми земельними ділянками № 4 і № 6 по вул. Фрунзе в м. Тульчині; про визнання недійсним та скасування п. 1.4 рішення міської ради від 19 вересня 2002 року; та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, а в іншій частині залишити рішення суду без змін.

Зазначила, що при постановленні рішення судом неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, його висновки не відповідають фактичним обставинам справи, а також невірно застосовані норми матеріального і процесуального права.

Відповідачі рішення суду не оскаржили.

В судовому засіданні представник позивача підтримала апеляційну скаргу, просить її задовольнити з підстав, викладених в ній та, скасувавши рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, ухвалити в цій частині нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача ОСОБА_7 міської ради ОСОБА_3 заперечила проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду вважає правильним і просить не скасовувати його.

Відповідач ОСОБА_4 і її представник апеляційну скаргу не визнали, вважають її доводи безпідставними, тому просять залишити скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник відповідача реєстраційної служби ОСОБА_7 районного управління юстиції, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, у судове засідання не зявився і не надав письмових заперечень на апеляційну скаргу.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, та матеріали інвентаризаційних справ № 1862 і № 1864, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрнутованим.

За правилами статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

По справі встановлені такі обставини.

24 вересня 1924 року ОСОБА_7 окружним відділом місцевого господарства ОСОБА_11 виданий акт № 958 про те, що згідно Закону від 1 листопада 1921 року йому передається в порядку денаціоналізації будинковолодіння, детально позначене на доданому до цього плані, що знаходиться в м. Тульчині, в наслідок чого ОСОБА_11 з моменту внесення цього акта в нотаріальну актову книгу з послідуючою реєстрацією в Окрмісцгоспі, набуває на це будинковолодіння всі права власника, зазначені в ст. 58 Цивільного Кодексу УРСР.

На зворотній стороні цього акта міститься відмітка про те, що ОСОБА_7 бюро 2 вересня 1952 року 100% будинковолодіння № 28 по вул. Чапаєва в м. Тульчині зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_11 (інвентарна справа № 1864 (1162) аркуш 29 (10)).

15 лютого 1948 року виготовлено Генеральний план (схему) земельної ділянки по вул. Чапаєва, 28 в м. Тульчині, володільця ОСОБА_11, де загальна площа земельної ділянка 881 кв. м. (інвентарна справа № 1864 аркуш 21).

Виконавчий комітет ОСОБА_7 міської ради, згідно протоколу №22 від 28 вересня 1953 року прийняв рішення, який зареєстрував у землекористування ОСОБА_11 910 кв. м. і залишив у тимчасове користування 182 кв. м. (том 1 а. с. 131-133).

23 жовтня 1953 року виготовлено Генеральний план (схему) земельної ділянки № 28 по вулиці Чапаєва (Фрунзе) в м. Тульчині, користувача ОСОБА_11, відповідно до якого загальна площа земельної ділянки 1092 кв. м., із якої підлягає вилученню 182 кв. м. (том 1 а. с. 130).

Рішенням виконавчого комітету ОСОБА_7 міської ради від 7 серпня 1957 року надано дозвіл ОСОБА_11 на перебудову свого будинку по вул. Чапаєва, № 28 на тій же земельній ділянці із складенням нового проекту. Проектом визначено план земельної ділянки відведеної відповідно до рішення від 07.08.1957 року в користування забудовника ОСОБА_11 площею 910 кв. м. (182 кв. м. залишено в тимчасове користування) (інвентарна справа № 1864 а. 30-31).

Рішенням виконавчого комітету ОСОБА_7 міської ради №12/318 від 17 червня 1959 року відмінено рішення від 7 серпня 1957 року про надання дозволу ОСОБА_11 на перебудову власного будинку по вул. Чапаєва № 28 у звязку з тим, що він не перебудував будинок через поганий стан здоровя (інвентарна справа № 1864 аркуш 37).

3 липня 1959 року ОСОБА_11 подарував ОСОБА_13 100% жилого будинку з надвірними побудовами, що складає 100 % домоволодіння, розташованого в м. Тульчині по вул. Фрунзе, 31 на земельній ділянці мірою 692 кв. м. (інвентарна справа № 1864 а. 38-39 і том 1 а. с. 12-13).

Рішенням виконавчого комітету ОСОБА_7 міської ради №17/177 від 11 травня 1962 року дозволено ОСОБА_12 побудувати новий житловий будинок на її садибі по вул. Фрунзе № 31, після побудови нового будинку старий аварійний розібрати (том 1 а. с. 10, 94 і інвентаризаційна справа № 1864 а. 42).

Відповідно до цього рішення розроблено проект перебудування житлового будинку, на якому зазначено план земельної ділянки, зареєстрованої за домоволодінням № 31 по вул. Фрунзе і визначено площу земельної ділянки розміром 510 кв. м. (том 1 а. с. 19,99 і інвентарна справа № 1864 аркуш 43).

20 грудня 1966 року рішенням виконавчого комітету ОСОБА_7 міської ради затверджено акт про закінчення та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння № 31 по вул. Фрунзе, що належить ОСОБА_12 і 17 серпня 1989 року їй видано свідоцтво № 1233 на право особистої власності на жилий будинок по вул. Фрунзе № 6 та зареєстрований ОСОБА_7 МБТІ 17 серпня 1989 року і записаний в реєстрову книгу № 19 за реєстровим № 2412 (інвентарна справа № 1864 аркуші 12, 13, 14).

12 листопада 1994 року ОСОБА_12 подарувала ОСОБА_6 житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться в м. Тульчині по вул. Фрунзе № 6, що розташований на земельній ділянці (том 1 а. с. 11, 90 і інвентарна справа № 1864 аркуш 48).

Відповідно до ст. 30 ЗК УРСР (в редакції від 18.12.1990 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

За правилами статті 67 ЗК УРСР (в редакції від 18.12.1990 року) громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара.

У договорі відчуження дарування будівлі та споруди, не передбачено будь-яку зміну у праві користування земельною ділянкою.

Отже, після укладення договору дарування 12 листопада 1994 року до нового власника будинку ОСОБА_6 перейшло право користування земельною ділянкою площею 510 кв. м. з тим же цільовим призначенням для будівництва і обслуговування індивідуального жилого будинку.

До 2002 року будь-яких рішень що стосуються розміру даної земельної ділянки чи її цільового призначення ОСОБА_7 міською радою не приймалося, що встановлено відсутністю таких рішень і про що пояснили сторони у судовому засіданні.

Рішенням виконавчого комітету ОСОБА_7 міської ради №10/500 від 17 жовтня 1958 року «Про відведення під індивідуальне будівництво земельної ділянки ОСОБА_14 по вул. Фрунзе № 31-а» надано право індивідуального будівництва на земельній ділянці під № 31-а по вул. Фрунзе площею 400,0 кв. м. Шехватову Петру Іллічу (інвентарна справа №1862 (1948, 1164) аркуш 12).

4 листопада 1958 року складено акт про виділ в натурі земельної ділянки площею 400,0 кв. м. по вул. Фрунзе № 31-а в м. Тульчині в користування ОСОБА_14 (інвентарна справа № 1862 а. 13) та виготовлено проект забудови і план земельної ділянки площею 400,0 кв. м. (інвентарна справа № 1862 аркуш 14).

28 листопада 1958 року нотаріусом Тростянецької нотаріальної контори посвідчено договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві приватної власності, укладений 11 листопада 1958 року про те, що відділом комунального господарства виконавчого комітету ОСОБА_7 міської ради надано ОСОБА_14 «забудовнику» на праві безстрокового користування земельну ділянку по вул. Фрунзе № 31-а площею 400,0 кв. м. (інвентарна справа № 1862 аркуші 10-11).

10 січня 1961 року оформлено акт про закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння, що належить забудовнику ОСОБА_14 (інвентарна справа № 1862 аркуш 17).

Рішенням виконавчого комітету Тульчиснкьолї міської ради №15/32 від 10 лютого 1961 року затверджено акт введення в експлуатацію житлового будинку, побудованого ОСОБА_14 по вул. Фрунзе № 31 в м. Тульчині (інвентарна справа № 1862 аркуш 15-16).

27 березня 1961 року надано заключення про реєстрацію цілого домоволодіння на праві особистої власності за ОСОБА_14 (інвентарна справа № 1862 аркуш 19).

7 січня 1989 року державним нотаріусом ОСОБА_7 державної нотаріальної контори ОСОБА_9 видано свідоцтво про право власності на ? частину у спільному сумісному майні подружжя (спадкова справа № 4-89, зареєстровано в реєстрі за № 22) та свідоцтво про право на спадщину за законом на іншу ? частину, що є спадковим майном після смерті ОСОБА_14 (спадкова справа № 4-89 зареєстровано в реєстрі за № 24) (інвентарна справа № 1862 аркуші 25 і 26).

У цих свідоцтвах зазначено, що майно складається із жилого будинку з господарськими будівлями, по вул. Фрунзе № 4 у м. Тульчині на земельній ділянці 400,0 кв. м.

Відповідно до ст. 90 ЗК УРСР (в редакції від 08.07.1970 року) на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною.

Таким чином до ОСОБА_9 при переході на підставі зазначених свідоцтв права власності на будинок по вул. Фрунзе, 4 в місті Тульчині, перейшло право користування земельною ділянкою площею 400,0 кв. м., на якій знаходиться даний будинок.

По справі встановлено, що в період дії такої редакції Земельного Кодексу земельні ділянки у землекористувачів не перерозподілялися: не вилучалися, не надавалися, не обєднувалися, а кожен із них: ОСОБА_6 і ОСОБА_9 мали у окремому користуванні свої земельні ділянки, які являлися суміжними.

Із встановленого вище слідує, що станом на 1 вересня 2002 року позивач мала у користуванні земельну ділянку площею 510 кв. м. за адресою: м. Тульчин вул. Фрунзе, 6, а ОСОБА_9, являючись власником сусіднього будинку за адресою: м. Тульчин вул. Фрунзе, 4, мала у користуванні 400,0 кв. м.

14 вересня 2002 року ОСОБА_9 звернулася до ОСОБА_7 міської ради із заявою, якою просила дати дозвіл на користування земельною ділянкою у розмірі 571,0 кв. м. по садибі № 1 та 327 кв. м. по садибі № 2 для ОСОБА_8, для обслуговування житлових будинків (том 1 а. с. 97).

19 вересня 2002 року ОСОБА_7 міська рада на 5 сесії 4 скликання прийняла рішення, яким надала земельну ділянку площею 898 кв. м. по вул. Фрунзе, 46 для обслуговування жилого будинку в постійне користування (користувачі: ОСОБА_9, ОСОБА_8М.): ОСОБА_9 572 кв. м., ОСОБА_8 327 кв. м., загального користування 54 кв. м. (т. 1 а. с. 96).

Починаючи з 1 січня 2002 року діє нова редакція Земельного Кодексу України від 25.10.2001 року.

Статтею 141 ЗК України (у редакції, яка діяла на 2002 рік на день прийняття міською радою оспорюваного рішення) визначені підстави припинення права користування земельною ділянкою, якими являються: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Відповідно до ст. 149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

У разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку.

При прийнятті ОСОБА_7 міською радою 19 вересня 2002 року рішення щодо надання земельної ділянки площею 898 кв. м. не враховані зазначені обставини, які спростовують існування земельної ділянки площею 898 кв. м. та не враховані такі вимоги земельного закону.

Тому зменшення цим рішенням міської ради земельної ділянки у користуванні ОСОБА_6 із розміру 510 кв. м. до 327 кв. м. та збільшення за її рахунок земельної ділянки у користуванні ОСОБА_9 із розміру 400,0 кв. м. до 572 кв. м., проведено з порушенням земельного закону, що являється підставою для визнання незаконним цього рішення і його скасування.

26 вересня 2002 року державним нотаріусом ОСОБА_7 державної нотаріальної контори посвідчено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_4 купила цілий жилий будинок № 4 по вул. Фрунзе в м. Тульчині (інвентарна справа № 1862 аркуш 42). Розмір земельної ділянки у договорі не зазначений.

Перехід права на земельну ділянку при переході права на будівлю і споруду станом на вересень 2002 року регулювався статтею 120 ЗК України (в редакції від 25.10.2001 року і яка діяла станом на вересень 2002 року), згідно частини першої якої при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди.

Отже, до ОСОБА_4 як покупця жилого будинку мало перейти право користування земельною ділянкою площею 400,0 кв. м. на підставі договору оренди.

Існування такого договору оренди судом не встановлено.

Прийняте 21 листопада 2014 року ОСОБА_7 міською радою рішення № 1400 про встановлення межі між присадибними ділянками № 4 і № 6 по вул. Фрунзе по існуючій огорожі, також являється незаконним, оскільки в основу прийняття такого рішення і воно ґрунтується на рішеннях ОСОБА_7 міської ради: від 19.09.2002 року (пункт 1.4.) та від 03.07.2013 року № 921, які визнані незаконними і якими встановлено розміри земельних ділянок, наданих спочатку у користування у 2002 році та переданої у власність ОСОБА_4 земельної ділянки розміром 0,0541 га.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про визнання незаконними і скасування рішень міської ради від 19.09.2002 року (пункт 1.4.) та від 21 листопада 2014 року № 1400 являються обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Проте, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним і скасування пункту 1.4 рішення ОСОБА_7 міської ради від 19.09.2002 року, суд першої інстанції зазначив, що вимоги не підлягають до задоволення у звязку зі спливом позовної давності.

Згідно положень ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно розяснення Пленуму Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За правилами ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1).

Із матеріалів справи вбачається, що позивач 07.07.2014 року звернулася до суду із позовом про визнання недійсним і скасування рішення міської ради від 03.07.2013 року, визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації (том1а.с.2-3).

В ході розгляду справи позивач подала у квітні 2015 року позов із змінами і доповненнями, яким просила визнати незаконним і скасувати рішення міської ради від 19.09.2002 року, зазначивши про те, що про існування такого рішення їй стало відомо лише в ході розгляду даної цивільної справи в суді.

По справі встановлено, що у 2002 році ОСОБА_8 не подавала до міської ради будь-яких заяв щодо земельної ділянки, яка перебувала у її користуванні і не уповноважувала ОСОБА_9 на подачу таких заяв; на засідання сесії міської ради ОСОБА_8 не запрошувалася; до її відома не доведено таке прийняте міською радою рішення і копія цього рішення їй не надсилалася. При розгляді в 2009 році заяви ОСОБА_8 щодо меж земельної ділянки жодним чином ОСОБА_7 міська рада не довела до відома землекористувача ОСОБА_8 про існування такого рішення: ні у наданій відповіді (том 1 а. с. 150-151), ні в актах (том 1 а. с. 152-153), що підтверджується поясненням сторін у судовому засідання та наявною у матеріалах цивільної справи наданою ОСОБА_7 міською радою копією справи № 239 «По листу, скарзі, заяві ОСОБА_6 (становлення межі земельної ділянки) по вул. Фрунзе, 6 у місті Тульчині» (том 1 а. с. 149-155).

Отже, позивач не пропустила строк для звернення до суду.

Відповідно до частини 1 і 5 статті 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви позивач сплатила 243,60 гр., при подачі апеляційної скарги позивач сплатила 1339,80 гр., разом 1583,40 гр., які підлягають рівному поділу між відповідачами ОСОБА_7 міською радою і ОСОБА_4, виходячи із задоволених вимог апеляційної скарги.

На підставі викладеного і керуючись ст. 79, 88, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 30 грудня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7 міської ради, ОСОБА_4 і реєстраційної служби ОСОБА_7 районного управління юстиції в частині позовних вимог про визнання незаконними і скасування рішення міської ради від 21 листопада 2014 року і рішення міської ради від 19 вересня 2002 року, задовольнити.

Визнати незаконним і скасувати рішення № 1400 53 сесії 6 скликання ОСОБА_7 міської ради від 21 листопада 2014 року в частині встановлення меж між присадибними земельними ділянками № 4 і № 5 по вул. Фрунзе в м. Тульчині Вінницької області.

Визнати недійсним та скасувати п. 1.4 рішення 5 сесії 4 скликання ОСОБА_7 міської ради від 19 вересня 2002 року про надання земельної ділянки площею 898 кв. м. по вул. Фрунзе, 46 для обслуговування житлового будинку в постійне користування (ОСОБА_9, ОСОБА_8М.): ОСОБА_9 575 кв. м., ОСОБА_8 327 кв. м., загального користування 54 кв. м.

Стягнути з ОСОБА_7 міської ради і ОСОБА_4 на користь ОСОБА_8 судові витрати у вигляді судового збору по 791,40 гр. (сімсот девяносто одна гр. 40 коп.) з кожного.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_15

Судді: /підпис/ ОСОБА_16

/підпис/ ОСОБА_17

Згідно з оригіналом:

Суддя: М.В. Матківська