Справа № 522/8470/16-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2016 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Загороднюка В.І.

при секретарі Міневич Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі справу за скаргою ОСОБА_1, субєкт оскарження Другий Приморський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції на дії державного виконавця, -

В С Т А Н О В И В:

Заявниця ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції та просить скасувати постанову державного виконавця № В-17/1489 від 12.10.2011 року Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, в частині накладення арешту на автотранспортний засіб Mazda SR 2, 2004 року випуску, д/н НОМЕР_1 та заборону на його відчуження, зняти з автотранспортного засобу Mazda SR 2, 2004 року випуску, д/н НОМЕР_1 арешт - накладений постановою № В-17/1489 від 12.10.2011 року державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції

В обґрунтування скарги зазначає, що постанова є такою, що підлягає скасуванню, оскільки з огляду на мету виконавчого провадження, державний виконавець накладає арешт на майно виключно з метою його подальшої обовязкової реалізації.

В судове засідання представник заявниці не зявився, надав суду заяву про те, що скаргу підтримує в повному обсязі та просить розглянути справу за його відсутністю.

Представник Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції у судове засідання не зявився, про дату час та місце слухання скарги повідомлявся належним чином.

Дослідивши матеріали справи суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що при відкритті виконавчого провадження державний виконавець постановою № В-17/1489 від 12 жовтня 2011 року наклав арешт та оголосив заборону на відчуження майна, що належить боржнику ОСОБА_1, а саме автотранспортний засіб Mazda SR 2, 2004 року випуску, д/н НОМЕР_1.

За загальними правилами, що передбачені частиною першою статті 52 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

У відповідності до частини першої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі - Закон), арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

З постанови про накладення арешту випливає, що державний виконавець виніс її на підставі частини першої статті 57 Закону.

Частиною 7 статті 57 Закону передбачено, що вилучення арештованого майна з передачею його для реалізації проводиться у строк, встановлений державним виконавцем, але не раніше, ніж через пять днів після накладання арешту.

При таких обставинах, з наведених вище норм Закону України «Про виконавче провадження» випливає, що у випадку відмови боржника здійснити або ж здійснювати виплату заборгованості за виконавчим листом чи сплати періодичних платежів, обовязок виконання якого випливає з виконавчого документу, державний виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, шляхом накладання арешту, вилучення його в боржника та здійснити його реалізацію з метою виконання виконавчого документу.

При таких обставинах та з огляду на мету виконавчого провадження, державний виконавець накладає арешт на майно виключно з метою його подальшої обовязкової реалізації.

Однак, державний виконавець наклавши арешт на майно не мав та не має на меті реалізовувати її, а лише наклав його з метою забезпечення виконання виконавчого документу. Згідно з положення частини сьомої статті 57 Закону, державний виконавець після накладання арешту майна зобовязаний встановити строк вилучення та наступної передачі на реалізацію арештованого майна, чого і не було здійснено державним виконавцем.

Таким чином, актами законодавства України не передбачено та не надано державному виконавцю повноважень накладати арешт на майно з метою забезпечення виконання виконавчого документу тобто безстрокового його збереження шляхом заборони його відчуження, оскільки це суперечить загальним засадам та завданням здійснення виконавчого провадження та положенню статей 52, 57 Закону України «Про виконавче провадження», яким чітко передбачено, що арешт накладається виключно з метою збереження майна для його вилучення та подальшої реалізації, а тому державний виконавець зобовязаний був встановити строк такого вилучення та подальшої його реалізації, який тісно пов'язаний з постановою про арешт майна та перебіг такого строку починається з моменту її винесення.

Крім того, частина 2 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягнення за виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів. Державний виконавець не перевірив наявність коштів у боржника.

За вказаним вище Законом передбачено відповідний порядок звернення стягнення на майно боржника, яким встановлено, що стягнення за виконавчим документом в першу чергу звертається на кошти, а у випадку відсутності грошових коштів, звертається стягнення на інше майно, при цьому боржник попередньо має право вказати на ті види майна чи предмети, на які необхідно звернути стягнення в першу чергу, і як наслідок державний виконавець визначає остаточну черговість звернення стягнення на майно боржника, накладаючи на нього арешт з метою подальшої його реалізації.

Відповідно до ст. 387 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги, суд визнає оскаржуване рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

За таких обставин, необхідно вимоги ОСОБА_1 - задовольнити, скасувати постанову державного виконавця № В-17/1489 від 12 жовтня 2011 року Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, в частині накладення арешту на автотранспортний засіб Mazda SR 2, 2004 року випуску, д/н НОМЕР_1 та заборону на його відчуження, зняти з автотранспортного засобу Mazda SR 2, 2004 року випуску, д/н НОМЕР_1 арешт - накладений постановою № В-17/1489 від 12 жовтня 2011 року державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції.

На підставі ст. ст. 5, 11 Закону України «Про виконавче провадження» та керуючись ст.ст. 15, 102-103, 383-389 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця задовольнити.

Скасувати постанову № В-17/1489 від 12 жовтня 2011 року Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, в частині накладення арешту на автотранспортний засіб Mazda SR 2, 2004 року випуску, д/н НОМЕР_1 та заборону на його відчуження.

Зняти арешт з автотранспортного засобу Mazda SR 2, 2004 року випуску, д/н НОМЕР_1 накладений постановою № В-17/1489 від 12 жовтня 2011 року державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції.

Ухвалу суду може бути оскаржено, про що протягом пяти днів з дня проголошення подається апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя

30.05.2016