Ухвала

іменем україни

09 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

КузнєцоваВ.О., Карпенко С.О., Ізмайлової Т.Л.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом закритого недиверсифікованого венчурного пайового інвестиційного фонду «ОТП Солюшн» Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «ОТП Капітал» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Дарницький районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», про виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 01 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року закритий недиверсифікований венчурний пайовий інвестиційний фонд «ОТП Солюшн» Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «ОТП Капітал»(далі - ЗНВПІФ «ОТП Солюшн» ТОВ «Компанія з управління активами «ОТП Капітал») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Дарницький районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), у якому просило виселити відповідачів, які зареєстровані та проживають у квартирі АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовувано тим, що 18 квітня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4був укладений кредитний договір згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 160 000 доларів США строком до 18 квітня 2021 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором цього ж дня між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки, за умовами якого остання передала банківській установі в іпотеку нерухоме майно, а саме, квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 травня 2015 року відмовлено в задоволенні позову.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 01 грудня 2015 року зазначене рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування не встановлено.

Судом встановлено, що 18 квітня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір у розмірі 160 000 доларів США строком до 18 квітня 2021 року.

Цього ж дня на забезпечення зобов'язань за кредитним договором між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки № РС L№00/267/2006, за умовами якого остання передала банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

Через неналежне виконання умов кредитного договору банк звернувся до приватного нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису, який було вчинено 24 листопада 2008 року, яким звернуто стягнення на вказаний предмет іпотеки.

20 лютого 2012 року були проведені прилюдні торги по реалізації заставного майна - квартири АДРЕСА_1, переможцем яких визнано ЗНВПІФ «ОТП Солюшн» ТОВ «Компанія з управління активами «ОТП Капітал».

28 лютого 2012 року на підставі акта проведених прилюдних торгів нерухомого майна приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В. позивачу видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Також право власності ЗНВПІФ «ОТП Солюшн» ТОВ «Компанія з управління активами «ОТП Капітал» на оспорювану квартиру підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Позивач 18 вересня 2014 року та 28 жовтня 2014 року направляв відповідачам повідомлення вимогу про добровільне виселення та зняття з реєстрації, які останні відмовилися отримати.

Згідно зі ст. 391 ЦК Українивласник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку»передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Частиною 3 ст. 109 ЖК Української РСРвстановлено, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку»та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСРгромадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, апеляційний суд прийшов до вірного висновку про виселення відповідачів без надання іншого житла, оскільки позивач є власником квартири, а проживання ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в оспорюваній квартирі порушує його права на користування та розпорядження своєю власністю.

Крім того допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР).

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише позасудового врегулювання на підставі договору. Позов про виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення підлягає задоволенню у зв'язку з тим, що позивач набув право власності при зверненні стягнення на жиле приміщення - квартиру АДРЕСА_1, яка була придбана відповідачем за рахунок кредиту, повернення якого забезпечено іпотекою цієї самої квартири.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, оскільки вони узгоджуються з матеріалами та обставинами справи.

Згідно вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 висновків суду не спростовують.

Матеріали витребуваної справи не свідчать про те, що апеляційним судом при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338 - 341 ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Таким чином, оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи вищенаведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 01 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Кузнєцов

С.О. Карпенко

Т.Л. Ізмайлова