Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 336/5820/14 Головуючий у 1-й інстанції Дацюк О.І.
№22-ц/778/98/16Суддя-доповідач Гончар М.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Стрелець Л.Г., Каракуші К.В.

при секретарі Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2015 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (надалі - Банк) до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про виселення

ВСТАНОВИЛА:

Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який у подальшому уточнив (т.с. 1 а.с. 52-53) та в якому просив виселити ОСОБА_2, ОСОБА_4, з житлового будинку (предмет іпотеки), розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування свого позову Банк зазначав, що на підставі рішення суду від 07.02.2013 року звернуто стягнення на вказаний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1. Банк звернувся з вимогою про виселення з цього будинку до відповідачів, однак ця вимога останніми у добровільному порядку не була виконана.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2015 року (т.с. 1 а.с.240-242) позов Банку у цій справі задоволено.

Виселено ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, з будинку АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Банку судовий збір 121,80 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Банку судовий збір 121,80 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с. 246-249) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Банку до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про виселення у цій справі відмовити.

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 17 грудня 2015 року, був відкладений через неявку відповідача ОСОБА_4, щодо якого в апеляційного суду не було відомостей про вручення йому судової повісти на цю дату.

У судове засідання 11 лютого 2016 року повідомлені апеляційним судом з додержанням вимог ст. ст. 74-77 ЦПК України про час та місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 32-43) відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не з'явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажними причини неявки у дане судове відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_4 та ухвалила розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представника відповідача ОСОБА_2 за договором - адвоката (т.с. 2 а.с. 44-46) Антонець І.В. та представника Банку за довіреністю (т.с. 2 а.с.47) Кузьмінова Д.В.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 2 ч.1 ст. 307 ЦПК за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право його скасувати і ухвалити нове рішення по суті.

Відповідно до ст. 309 ч. 1 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для вирішення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Встановлено, що задовольняючи позов Банку у цій справі у повному обсязі, суд першої інстанції керувався ст.ст. 15, 57-60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України та виходив із обґрунтованості і доказаності позовних вимог Банку у цій справі у повному обсязі.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції у цій справі вказаним вимогам не відповідає.

Так, хоча судом першої інстанції було правильно встановлено, що 30.04.2008 року між банком та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір ZPJCGA, за яким ОСОБА_2 отримала кредит в сумі 57015,00 доларів США строком до 30.04.2018 року на споживчі цілі (а.с. 102-105).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 30.04.2008 року між Банком та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки №ZPJCGA, предметом якого є житловий будинок з всіма надвірними та побутовими будівлями та спорудами, розташований у АДРЕСА_1, належний ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 03.05.2006 року (а.с. 106-112, 188-189).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07.02.2013 року за первісним позовом Банку до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за позовом третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_7 до Банку, ОСОБА_4 про визнання договору іпотеки недійсним, а також позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, позов Банку до ОСОБА_4 задоволено, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZPJCGA від 30.04.2008 року в сумі 720756,95 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки - належний ОСОБА_4 житловий будинок розташований у АДРЕСА_1 з всіма надвірними та побутовими будівлями та спорудами шляхом продажу з укладенням від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу з іншою особою, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, наданням повноважень, необхідних для здійснення продажу; позов ОСОБА_7 до Банку та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору іпотеки та позов ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя залишені без задоволення (а.с. 113-117).

01.06.2014 року Банк на адресу проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було направлено повідомлення від 26.05.2014 року з вимогою звільнити житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 118).

Зазначене повідомлення було надіслано Банком та отримане відповідачами 05.06.2014 року, що підтверджено реєстром поштових відправлень та поштовими повідомленнями про вручення поштової кореспонденції (а.с. копії 119-120, оригінали, витребувані за клопотанням представника відповідача а.с. 153-155).

Проте, суд першої інстанції у порушення вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України не сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин цієї справи, не звернув належної уваги на те, що будинок АДРЕСА_1 придбаний іпотекодавцем ОСОБА_4 не за кредитні кошти, отримані у Банку за вищезазначеним кредитним договором від 30.04.2008 року (п. 35.3 договору іпотеки від 30.04.2008 року (а.с.111), а на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого П'ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою 03 травня 2006 року за р. № 5-554.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у ч. 1 якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР).

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення ч. 2 ст. 39 та/або ч. 1 ст. 40 Закону, так і ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15) та від 24 червня 2015 року (справа № 6-447цс15), та є обов'язковою для всіх загальних судів в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України.

В силу вимог ст. 360-7 ч. 1 ЦПК України суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Відповідач ОСОБА_2 та представник останньої у суді першої інстанції наполягали на застосуванні у цій справі вищезазначеної правової позиції Верховного Суду України.

Проте, суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги цих заперечень відповідачів на позов Банку у цій справі та відступив від вищезазначеної правової позиції Верховного Суду України, при цьому, не навівши відповідних мотивів.

Безпідставним є посилання суду першої інстанції при ухваленні оскаржуємого рішення у цій справі на ст. 132-2 ЖК УРСР.

Оскільки, за змістом ст. 109 ч. 3 ЖК УРСР виселення лише громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.

У цій справі встановлено, що Банком виселяється іпотекодавець ОСОБА_4 та член сім'ї останнього - ОСОБА_2 із житла, яке було придбане ОСОБА_4 не за кредитні кошти.

Враховуючи вищезазначену правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15) та від 24 червня 2015 року (справа № 6-447цс15), а також зміст ст. 109 ЖК УРСР, ОСОБА_4 має при виселенні за рішенням суду одночасно право на надання йому не тимчасового житла згідно із ст. 132-2 ЖК УРСР, а - іншого постійного житлового приміщення.

Право користування вищевказаною квартирою відповідача ОСОБА_2, як члена сім'ї іпотекодавця ОСОБА_4, є похідним від права користування цією квартирою її іпотекодавця (власника) ОСОБА_4

Тому, у разі відмови судом у задоволенні позову Банку у цій справі при вищевикладених обставинах в частині виселення іпотекодавця ОСОБА_4 через відсутність іншого постійного жилого приміщення, яке має бути надане цій особі одночасно з виселенням за рішенням суду, позовні вимоги Банку про виселення членів сім'ї останнього - ОСОБА_2 у цій справі також не підлягають задоволенню.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи відповідача ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.ст. 213-214 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

Тому, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2015 року у цій справі слід скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Банку до ОСОБА_4, ОСОБА_8 про виселення у цій справі відмовити.

Крім того, в силу вимог ст. 88 ч. ч. 1, 5 ЦПК України у разі відмови Банку, як позивачеві, у задоволенні його позову у цій справі у повному обсязі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у цій справі судових витрат у вигляді судового збору у розмірі 243,60 грн., понесених ним при подачі цього позову до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2015 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про виселення у цій справі відмовити.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Стрелець Л.Г.Каракуша К.В.