У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця», Ніжинської міської ради Чернігівської області про визнання права на укладення договору оренди земельної ділянки без отримання згоди та підпису суміжного землекористувача в акті погодження меж земельної ділянки, акті приймання-передачі межових знаків на зберігання, визнання погодження меж земельної ділянки за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 28 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що на підставі договору купівлі-продажу ларька від 20 серпня 1997 року йому на праві власності належить ларьок НОМЕР_1, що розташований на пероні вокзалу станції Ніжин у м. Ніжині Чернігівської області.

Арбітражними судами в період 1999 - 2000 років встановлено, що земельна ділянка, на якій розташований належний йому ларьок НОМЕР_1, що тепер має адресу: АДРЕСА_1, вибула з користування станції Ніжин, не відноситься до земель транспорту і не може до них відноситися згідно з ч. 1 ст. 23 Закону України «Про транспорт».

Зокрема, рішенням арбітражного суду Чернігівської області від 4 листопада 1999 року визнано за ним право постійного користування земельною ділянкою розміром 35 кв. м (0,0035 га), на якій розташований вищевказаний ларьок НОМЕР_1 і припинено дію державного акта на право постійного користування землею від 24 червня 1994 року, виданого Ніжинським міськвиконкомом, залізничній станції Ніжин в частині цієї земельної ділянки.

Отже, він правомірно набув у власність нерухоме майно - ларьок НОМЕР_1, розташований по АДРЕСА_1 і до нього перейшло право користування земельною ділянкою площею 0,0035 га, на якій він розташований.

Рішенням 53 сесії 5 скликання Ніжинської міської ради Чернігівської області від 25 листопада 2009 року йому дозволено виготовлення проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки орієнтовною площею 0,0035 га по АДРЕСА_1 для експлуатації ларька НОМЕР_1, який є його власністю.

У 2014 році багатопрофільним науково-виробничим підприємством «ЧЕРОНА-Л» виготовлено проект землеустрою щодо відведення йому в оренду вищевказаної земельної ділянки. Однак управлінням Держземагенства у Ніжинському районі Чернігівської області відмовлено у державній реєстрації земельної ділянки в державному земельному кадастрі у зв'язку з тим, що у акті приймання-передачі межових знаків на зберігання, що міститься в проекті землеустрою, відсутній підпис суміжного землекористувача - станції Ніжин.

Проте державне територіально-галузеве об'єднання «Південно-Західна залізниця» (далі - ДТГО «Південно-Західна залізниця»), посилаючись на те, що вказана земельна ділянка перебуває у його користуванні на підставі державного акта від 24 червня 1994 року, відмовляється у погодженні меж земельної ділянки.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд: визнати за ним право на укладення договору оренди земельної ділянки площею 0,0035 га, що розташована по АДРЕСА_1, без отримання згоди та підпису суміжного землекористувача залізничної станції Ніжин ДТГО «Південно-Західна залізниця» в акті погодження меж цієї земельної ділянки та акті приймання-передачі межових знаків на зберігання; визнати погодженими межі земельної ділянки площею 0,0035 га згідно з її зовнішніми межами від точки «А» до точки «А» (4.50+7.70+4.50+7.70) у відповідності до кадастрового плану, що міститься в проекті землеустрою щодо відведення земельною ділянки в оренду, який виготовлено багатопрофільним науково-виробничим підприємством «ЧЕРОНА-Л» за 2014 рік, без підпису суміжного землекористувача залізничної станції Ніжин ДТГО«Південно-Західна залізниця» в акті погодження меж цієї земельної ділянки та акті приймання-передачі межових знаків на зберігання.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 вересня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ним право на укладення договору оренди земельної ділянки площею 0,0035 га, що розташована по АДРЕСА_1, без отримання згоди та підпису суміжного землекористувача залізничної станції Ніжин ДТГО «Південно-Західна залізниця» в акті погодження меж цієї земельної ділянки та акті приймання-передачі межових знаків на зберігання. Визнано погодженими межі земельної ділянки площею 0,0035 га, що розташована по АДРЕСА_1, згідно з її зовнішніми межами від точки «А» до точки «А» (4.50+7.70+4.50+7.70) у відповідності до кадастрового плану, що міститься в проекті землеустрою щодо відведення земельною ділянки в оренду, який виготовлено багатопрофільним науково-виробничим підприємством «ЧЕРОНА-Л» за 2014 рік, без підпису суміжного землекористувача залізничної станції Ніжин ДТГО «Південно-Західна залізниця» в акті погодження меж цієї земельної ділянки та акті приймання-передачі межових знаків на зберігання.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 28 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права йпорушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що право користування ДТГО «Південно-Західна залізниця» спірною земельною ділянкою припинено, а відмова погодити межі земельної ділянки, як суміжного землекористувача, яка передається із земель міської ради позивачу, який є власником кіоску НОМЕР_1 у м. Ніжині Чернігівської області є неправомірною. Разом з тим суд зазначив, що якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, виходив із того, що ОСОБА_3 не вказав у чому полягає порушення ДТГО «Південно-Західна залізниця» і Ніжинською міською радою Чернігівської області його права на отримання в оренду земельної ділянки для експлуатації та обслуговування ларька НОМЕР_1 та обрав неналежний спосіб судового захисту.

Проте повністюпогодитись із таким висновкомапеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 20 серпня 1997 року ОСОБА_3 купив у товариства покупців трудового колективу кафе станції Ніжин ларьок НОМЕР_1, що розташований на пероні вокзалу станції Ніжин у м. Ніжині Чернігівської області.

Рішенням 49 сесії 5 скликання Ніжинської міської ради від 30 червня 2009 року вказаному ларьку присвоєна адреса: АДРЕСА_1, і 18 листопада 2009 року ОСОБА_3 зареєстрував своє право власності на об'єкт за цією адресою.

Рішенням 53 сесії 5 скликання Ніжинської міської ради від 25 листопада 2009 року підприємцю ОСОБА_3 дозволено виготовлення проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки орієнтовною площею 0,0035 га по АДРЕСА_1для експлуатації та обслуговування малої архітектурної форми - ларька НОМЕР_1, який є його власністю.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 березня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2014 року, зобов'язано управління Держземагентства в Ніжинському районіЧернігівської області внести зміни до державної статистичної звітності (форма № 6-зем) по обліку земельної ділянки площею 0,0035 га по АДРЕСА_1 зазначивши спірну ділянку як земельну ділянку Ніжинської міської ради, яка не надана у власність або користування.

Вказана постанова суду була виконана і до статистичної звітності були внесенівідповідні зміни.

У 2014 році багатопрофільне науково-виробниче підприємство «ЧЕРОНА-Л» виготовило проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_3 в оренду зазначеної земельної ділянки, але 16 квітня 2015 року управління Держземагенства у Ніжинському районі Чернігівської області відмовило позивачу у реєстрації спірної земельної ділянки з тих підстав, що в акті приймання-передачі межових знаків на зберігання, що міститься в проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки йому в оренду відсутній підпис суміжного землекористувача - станції Ніжин.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЗК України (1990 року), який діяв на час на час набуття позивачем права власності на споруду, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

Рішенням арбітражного суду Чернігівської області від 4 листопада 1999 року за ОСОБА_3 визнано право постійного користування земельною ділянкою розміром 35 кв. м (0,0035 га), на якій розташований ларьок НОМЕР_1 і припинено дію державного акта на право постійного користування землею від 24 червня 1994 року, виданого Ніжинським міськвиконкомом залізничній станції Ніжин в частині цієї земельної ділянки.

Таким чином, посилання відповідача на належність йому спірної земельної ділянки на підставі державного акта на право постійного користування землею від 24 червня 1994 року як на підставу для відмови в погодженні меж земельної ділянки є необґрунтованим та суперечить висновку суду, викладеному у постанові Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 березня 2014 року (ч. 3 ст. 61 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Звертаючись до суду з позовом засудовимзахистом, позивач посилався на невизнання відповідачами його права на користування земельною ділянкою площею 0,0035 га, на якій розташований належний йому на праві власності ларьок НОМЕР_1 та необхідність погодження залізничної станції Ніжин, як суміжного землекористувача, на відведення в оренду зазначеної земельної ділянки.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12 червня 2013 року № 6-32цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно зі ст. 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Кадастрова зйомка включає, зокрема, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

При цьому підписання акта погодження меж чи акта приймання-передачі межових знаків на зберігання самостійного значення не має, тому не призводить до виникнення, зміни або припинення права на оренду земельної ділянки.

Проте апеляційний суд у порушення ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК Українина зазначені положення закону уваги не звернув, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не врахував, що позов пред'явлено до належного відповідач та, безпідставно застосувавши до даних правовідносин ст. 16 ЦК України, дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 28 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик