04 листопада 2016 року Київський районний суд м. Харкова у складі :
головуючого - судді Лях М.Ю.,
при секретарі Хомінської Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою заступника керівника ОСОБА_1 місцевої прокуратури № 2, який діє в інтересах держави в особі ОСОБА_1 міської ради, КЗОЗ «ОСОБА_1 міської клінічної лікарні швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. ОСОБА_2» до ОСОБА_3 про стягнення шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, -
Позивач заступника керівника ОСОБА_1 місцевої прокуратури № 2, який діє в інтересах держави в особі ОСОБА_1 міської ради звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовною до ОСОБА_3 про стягнення шкоди, завданої кримінальним правопорушенням в сумі 916,21 грн. В обґрунтування позову позивач зазначив, що вироком Київського районного суду м. Харкова від 14.04.2016 року по справі № 640/2874/16-к ОСОБА_3, 17.04.1987року народження визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 статті 286 КК України. В мотивувальній частині вказаного вироку встановлено, що 27.10.2015 року приблизно о 07-00 годині ОСОБА_3, керуючи власним технічно справним автомобілем «Шевролет Авео», реєстраційний номер НОМЕР_1, рухався по вул. К.Корка зі сторони вул. Дружби Народів у напряму вул. Роднікової у м. Харкові зі швидкістю 10 км/год., в ході руху по вказаному автошляху під час виконання лівого повороту на вул. Роднікову, ОСОБА_3 грубо порушив вимоги пункту 16.2 Правил дорожнього руху України та допустив наїзд автомобілем на пішохода ОСОБА_4, яка рухалась через проїжджу частину зліва направо по ходу його руху. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди =пішохід ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно висновку судово-медичної експертизи № 1187-А/15 від 14.12.2015 року отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості у вигляді внутрішньо-суглобного перелому правої променевої кістки у нижній третині зсуву, через отримані тілесні ушкодження ОСОБА_4 проходила лікування у КЗОЗ «ОСОБА_1 міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. ОСОБА_2», у відділенні полі травми з 27.10.2015 року по 29.10.2015 року. Відповідно до розрахунку КЗОЗ «ОСОБА_1 міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. ОСОБА_2»від 26.08.2016 року фактичні витрати зазначеного закладу охорони здоровя на лікування ОСОБА_4 склали 916,21 грн. Вказані витрати відповідач не відшкодував, а тому просили суд стягнути заподіяні збитки в судовому порядку.
В судове засідання представник позивача ОСОБА_5, яка діє на підставі довіреності не зявилась, надала до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача, вказавши про підтримання позовних вимог в повному обсязі, просила задовольнити на підставах, викладених в позовній заяві, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про місце і час розгляду справи був належним чином повідомлений, причини своєї неявки суду не повідомила, клопотання про відкладення судового розгляду до суду не направляв, тому враховуючи, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд відповідно до ч. 1 ст.224 ЦПК України вважає необхідним розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних у матеріалах справи доказів з ухваленням заочного рішення.
В судове засіданні представники позивача ОСОБА_1 міської ради, КЗОЗ «ОСОБА_1 міської клінічної лікарні швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. ОСОБА_2» в не зявились, були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, надали до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника, просили прийняти рішення суду згідно чинного законодавства України, позовні вимоги підтримали.
Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Згідно статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обовязок держави забезпечувати: захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (стаття 13), споживачів (стаття 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнароднимиорганізаціями (стаття 55).
Згідно ч. 2 статті 2 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно статей 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обовязки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.
Згідно з ч. 2 статті 3 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Одним із таких органів є прокуратура, на яку п. 2 статті 121 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.
Статтею 45 ЦПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві. У разі прийняття судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.
Судом достовірно встановлено, що відповідно до копії вироку Київського районного суду м. Харкова від 14.04.2016 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 статті 286 КК України, призначено покарання за ч.1 статті 286 КК України у вигляді штрафу в розмірі двохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн., без позбавлення права керування транспортними засобами. Встановлено, що 27.10.2015 приблизно о 07-00 ОСОБА_3, керуючи власним технічно справним автомобілем НОМЕР_2, рухався по вул. К. Корка зі сторони вул. Дружби Народів у напрямку вул. Роднікової у м. Харкові зі швидкістю 10 км/год. В ході руху по вказаному автошляху, під час виконання лівого повороту на вул. Роднікову, ОСОБА_3 грубо порушив вимоги п.16.2 Правил дорожнього руху України, згідно з якими: п.16.2 «На регульованих і нерегульованих перехрестях водій, повертаючи праворуч або ліворуч, повинен дати дорогу пішоходам, які переходять проїзну частину, на яку він повертає, а також велосипедистам, які рухаються прямо в попутному напрямку» де допустив наїзд автомобілем НОМЕР_2 на пішохода ОСОБА_4, яка рухалась через проїжджу частину зліва направо по ходу його руху. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_4, 17.01.1965, р.н. згідно висновку судово-медичної експертизи №1187-А/15 від 14.12.2015 отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості у вигляді закритого внутрішньо-суглобового перелому правої променевої кістки у нижній третині без зсуву. Порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_3, які знаходяться у причинному звязку з подією та її наслідками, згідно висновку автотехнічної експертизи №43/16 від 21.01.2015, виразилися в тому, що він, керуючи технічно справним автомобілем НОМЕР_2, перед зміною напрямку руху ліворуч через перехрестя не переконався у безпеці своїх дій, не надав дорогу пішоходу ОСОБА_4, яка рухалась по проїжджої частини зліва на право по руху його автомобілю де допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4І, що спричинило тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості. В судовому засіданні ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованого злочину визнав повністю й у скоєному розкаюється. Ним не оспорюються кваліфікація, обставини діяння та наслідки. Таким чином вказані обставини були визнані відповідачем у судовому засіданні.
Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
Як вбачається з розрахунку фактичних витрат на стаціонарне лікування від 26.08.2016 року ОСОБА_4 дійсно знаходився на лікуванні у відділенні полі травми з 27.10.2015 року по 29.10.2015 року - 2 ліжко днів, витрати на лікування потерпілого ОСОБА_4 склали 916,21 грн.
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат"№11 від 07.07.1995 року (з подальшими змінами та доповненнями) (далі Постанова), питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з "Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання", затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16.07.1993 року (далі Порядок).
Зокрема, передбачено що, сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров'я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та щоденної вартості його лікування. Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від кримінального правопорушення на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебував на лікуванні.
Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров'я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній.
Згідно вищезазначеного Порядку, в разі коли при ухваленні вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства за позовом закладу охорони здоров'я, або прокурора.
Згідно статті 1206 Цивільного кодексу України, особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.
Тобто, виходячи з положень даної статті особа, яка вчинила злочин, крім загального обов'язку відшкодувати шкоду потерпілому від цього злочину, зобов'язана відшкодувати закладу охорони здоров'я витрати на лікування потерпілого. При цьому дана стаття має застосовуватися не тільки коли особа вчиняє злочин проти життя та здоров'я особи, але і у випадку вчинення особою будь-якого іншого злочину, що кваліфікується за іншими статтями Кримінального кодексу України, якщо вчинення такого злочину потягло за собою необхідність лікування потерпілих у закладах охорони здоров'я.
Враховуючи вищевикладене, а також враховуючи те, що ОСОБА_6 не відшкодовано лікувальному закладу витрати на лікування потерпілого, зазначене є підставою для стягнення вказаних сум у судовому порядку, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
На підставі наведеного, керуючись статтями 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд,-
Позовну заяву заступника керівника ОСОБА_1 місцевої прокуратури № 2, який діє в інтересах держави в особі ОСОБА_1 міської ради, КЗОЗ «ОСОБА_1 міської клінічної лікарні швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. ОСОБА_2» до ОСОБА_3 про стягнення шкоди, завданої кримінальним правопорушенням задовольнити.
Вступна та резолютивна частина судового рішення виготовлена в нарадчій кімнаті та проголошена 04 листопада 2016 року. Повний текст рішення суду виготовлено 08 листопада 2016 року.
Відповідачем, який не приймав участь у розгляді справи, протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення, відповідно до вимог ст. 229 ЦПК України.
Заочне рішення може бути оскаржене іншими особами, які брали участь у розгляді справи до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Іншими особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Київського районного суду

м. Харкова М.Ю. Лях