Справа № 159/292/16-ц
Провадження № 2/159/266/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2016 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

під головуванням судді Наваляного Т.Д.,

з участю секретаря Спасюк К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ковелі цивільну справу за позовомОСОБА_1 до Волинського обласного санаторію матері і дитини «Турія» про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовною заявою до Волинського обласного санаторію матері і дитини «Турія» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що працювала на посаді вихователя Волинського обласного санаторію матері і дитини «Турія» на підставі укладених строкових трудових договорів. 30.10.2015 року позивача звільнено з займаної посади на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України, у звязку з закінченням строку трудового договору. За відпрацьований період з 03.08.2015 року позивачу не виплачувалась заробітна плата, не виплачена вона і в день звільнення. Таким чином, на момент звільнення утворилася заборгованість по заробітній платі, яка складає 4401 гривень. На неодноразові звернення позивача до підприємства з проханням виплатити всі суми, що належать при звільненні їй відмовлено. У відповідності до ст. ст. 116, 117 КЗпП України позивач просить стягнути з відповідача в її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 4401 гривень та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 16139 гривні. Вказує, що несвоєчасний розрахунок по заробітній платі призвів до душевних страждань, позивач змушена приділяти додаткових зусиль для організації свого життя та забезпечення достатнього рівня проживання сімї. Моральну шкоду позивач оцінює в сумі 5000 грн., яку просить стягнути з відповідача в її користь.

Позивач в судове засідання не зявилась, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, просить стягнути з відповідача в її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 4401 гривень, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 9875,28 гривень. Позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди позивач зменшила та просила стягнути з відповідача в її користь моральну шкоду в сумі 500 гривень.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов визнає, не заперечує проти стягнення з Волинського обласного санаторію матері і дитини «Турія» в користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 4401 гривень, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за 138 робочих днів в сумі 9875,28 гривень та 500 гривень моральної шкоди а всього 14776,28 гривень.

Суд, дослідивши дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Судом встановлено, позивач працювала у Волинському обласному санаторії матері і дитини «Турія» на посаді вихователя на підставі укладених строкових трудових договорів на участь в роботах тимчасового характеру, що стверджується копіями договорів.

Копією трудової книжки доводиться та обставина, що 03.08.2015 року ОСОБА_1 прийнята на роботу у Волинський обласний санаторій матері і дитини «Турія» на посаду завідувача клубу на період виконання робіт тимчасового характеру.

31.08.2015 року ОСОБА_2 звільнено з займаної посади на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України, у звязку з закінченням строку трудового договору.

01.10.2015 року ОСОБА_1 прийнята на роботу у Волинський обласний санаторій матері і дитини «Турія» на посаду завідувача клубу на період виконання робіт тимчасового характеру.

30.10.2015 року ОСОБА_2 звільнено з займаної посади на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України, у звязку з закінченням строку трудового договору.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Судом також встановлено, що на час звільнення відповідач не виплатив позивачу заробітну плату в сумі 4401 гривень, що підтверджується довідкою та не заперечується представником відповідача. Остаточний розрахунок з позивачем відповідач на день ухвалення судового рішення так і не здійснив.

Згідно ст. 117 КЗпП України, вразі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

При цьому, як розяснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таким чином, судом встановлено, що з вини відповідача позивачу не були виплачені належні їй суми в день звільнення.

При обчисленні середнього заробітку суд керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року.

Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період..

Відповідачем обчислено середньоденну заробітну плату позивача, яка складає 71,56 гривень.

Судом враховується та обставина, що в звязку з невиплатою позивачу заробітної плати в день звільнення має місце затримка розрахунку при звільненні протягом 138 днів, тобто з 03.08.2015 року по день постановлення судом рішення, тобто по 15.02.2016 року включно.

Таким чином, середній заробіток за період затримки розрахунку позивачу на день постановлення судового рішення буде складати 138 робочих днів та розраховується наступним чином: множення кількості робочих днів, які підлягають оплаті на середньоденну заробітну плату (71,56 х 138 = 9875,28 гривень).

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 9875,28 гривень слід задовольнити у повному обсязі.

Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Відшкодування моральної шкоди за ст. 237-1 КЗпП України передбачено у випадку порушень власником або уповноваженим ним органом законних прав працівника, які призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Виходячи з розяснення, викладених в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

В ході розгляду справи судом встановлено факт порушення законних прав позивача на вчасне отримання заробітної плати.

Вирішуючи питання щодо стягнення моральної шкоди, суд вважає, що така шкода позивачу спричинена, оскільки остання своєчасно не отримавши спочатку заробітну плату, а потім і остаточний розрахунок при звільненні змушена була докладати додаткові зусилля для організації свого життя.

Таким чином, з врахуванням вимог ст. 237-1 КЗпП України щодо підстав стягнення моральної шкоди та ст. 23 ЦК України щодо вимог розумності та справедливості її розміру, суд вважає за необхідне визначити розмір спричиненої моральної шкоди в сумі 500 гривень.

Оскільки на підставі п. 1 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», при зверненні до суду позивача звільнено від сплати судового збору, судовий збір, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України в сумі 1378 гривень підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду при присудженні працівникові виплати заробітної плати.

Керуючись ст. ст. 15, 30, 62, 75, 88, 212-215, 367 ЦПК України, ст. 47, 116, 117, 237-1 КЗпП України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Волинського обласного санаторію матері і дитини «Турія» в користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 4401 (чотири тисячі чотириста одну) гривню, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 9875 (девять тисяч вісімсот сімдесят пять) гривень 28 копійок.

Стягнути з Волинського обласного санаторію матері і дитини «Турія» в користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 500 (пятсот) гривень.

Стягнути з Волинського обласного санаторію матері і дитини «Турія» в користь держави судовий збір в сумі 1378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) гривень.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення суми заборгованості по заробітній платі за один місяць в сумі 1467 (одну тисячу чотириста шістдесят сім) гривень.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий:ОСОБА_3