У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Украгрополісся», третя особа - відділ Держземагенства в Юр'ївському районі Дніпропетровської області, про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що йому на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 29 березня 2002 року належить земельна ділянка площею 9,047 га, що знаходиться на території Юр'ївської селищної ради Дніпропетровської області. 13 березня 2013 року між ним та ОСОБА_5 укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки строком на десять років, який 10 січня 2014 року зареєстровано реєстраційною службою Юр'ївського районного управління юстиції у Дніпропетровській області.

У грудні 2014 року, у зв'язку з розглядом цивільної справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Украгрополісся» (далі - ТОВ «Украгрополісся») про визнання недійсним договору оренди землі від 13 березня 2013 року, йому стало відомо про договір оренди належної йому земельної ділянки від 21 вересня 2012 року, укладений від його імені з ТОВ «Украгрополісся» строком на сім років.

Проте договір оренди земельної ділянки від 21 вересня 2012 року він не підписував, повноважень на підписання такого договору від його імені нікому не надавав, орендну плату за цим договором не отримував, укладення договору не відповідає його внутрішній волі, тому просив суд визнати його недійсним.

Рішенням Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений 21 вересня 2012 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Украгрополісся». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_4, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що договір оренди земельної ділянки від 21 вересня 2012 року позивач не підписував, тобто волевиявлення з боку позивача на укладення договору відсутнє, тому наявні підстави для визнання договору недійсним.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам, які належним чином оцінені, та вимогам закону.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив із того, що хоча ОСОБА_3 особисто не підписував оспорений договір оренди земельної ділянки, проте всі його наступні дії: отримання орендної плати, не порушення питання про розірвання договору, свідчать про його вільне волевиявлення на укладення такого договору та подальше схвалення дій дружини - ОСОБА_6 - на укладення від його імені договору в письмовій формі.

Проте погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Судом установлено, що ОСОБА_3 на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 29 березня 2002 року належить земельна ділянка площею 9,047 га, що знаходиться на території Юр'ївської селищної ради Юр'ївського району Дніпропетровської області.

У відділі Держземагенства в Юр'ївському районі Дніпропетровської області був зареєстрований договір оренди земельної ділянки від 21 вересня 2012 року, згідно з яким ОСОБА_3 передав у оренду належну йому земельну ділянку ТОВ «Украгрополісся». Договір оренди від 21 вересня 2012 року був підписаний від імені ОСОБА_3 його дружиною - ОСОБА_6

Згідно зі ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представник має право діяти від імені і за рахунок особи, яку він представляє. Повноваження, надані представнику, на підставі довіреності, повинні виконуватися у відповідності до змісту цієї довіреності та у її межах.

Відповідно до ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Судом установлено і сторонами не заперечується, що договір оренди земельної ділянки ОСОБА_3 не підписував, довіреність на ім'я ОСОБА_6 ним не видавалась, орендну плату за договором від 21 вересня 2012 року отримували ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а не позивач.

При цьому позивачу стало відомо про наявність оспорюваного договору лише у грудні 2014 року.

Отже, на момент укладення спірного договору у ОСОБА_6 не було довіреності від чоловіка, необхідність якої передбачена ч. 1 ст. 244 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з чч. 1, 3 ст. 215 підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 - 3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

У ч. 1 ст. 218 ЦК України передбачено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

У п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» судам роз'яснено, виходячи зі змісту ст. 59 ЦПК України та з урахуванням положень ч. 1 ст. 218 ЦК України, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

Посилання апеляційного суду на показання свідків щодо укладення договору оренди земельної ділянки від 21 вересня 2012 року є порушенням ст. ст. 58, 59 ЦПК України та положень ч. 1 ст. 218 ЦК України.

Такожапеляційний суд не звернув уваги на вимоги ч. 1 ст. 241 ЦК України, за якою правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Разом з тим схвалити можна дії представника, який діяв за дорученням і перевищив повноваження, а в даному випадку ОСОБА_3 доручення взагалі не видавав.

У зв'язку з цим, оскільки позивач не надавав своїй дружині повноважень, то стверджувати про схвалення ним дій дружини, як вважав апеляційний суд, яка вийшла за межі повноважень, немає правових підстав.

Таким чином, рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 жовтня 2015 року скасувати, рішення Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик