Справа № 202/7756/15-ц
Провадження № 2/0202/317/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2016 року м. Дніпропетровськ

Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Волошина Є.В.,

за участю секретаря Величко А.А.

позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Управління служби у справах дітей Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Управління служби у справах дітей Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, посилаючись на те, що з 13 грудня 2008 року вона з ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі. Шлюб було розірвано на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2011 року. Від шлюбу мають неповнолітню доньку, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. За рішенням суду місце проживання доньки після розлучення визначено разом із матірю. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні дитини не бере, матеріально не утримує. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27.12.2013 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки сторін. Однак відповідач ухиляється від сплати аліментів, на підставі чого ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06.06.2014р. відповідач знаходиться у розшуку. З метою покращення фізичного здоровя та всебічного розвитку дитини просить надати ОСОБА_1 дозвіл на виїзд ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон до досягнення нею повноліття, без дозволу батька ОСОБА_2. Дозволити ОСОБА_1, або її офіційному представнику без дозволу ОСОБА_2 оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України до досягнення нею повноліття.

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав вказаних в позові.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений був належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутність не подавав, у зв'язку із чим суд, за згодою позивача, відповідно до ст.ст. 224 - 225 ЦПК України ухвалив проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет Управління служби у справах дітей Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутність не подавав.

Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, письмові докази, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають за наступних підстав.

Судом встановлено, що з 13 грудня 2008 року позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 Шлюб було розірвано на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2011 року. Від шлюбу мають неповнолітню доньку, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. За рішенням суду місце проживання доньки після розлучення визначено разом із матірю.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Тобто законом визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.

Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

З аналізу вказаних правових норм випливає, що сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей.

Згідно частини 3 статті 313 ЦК України особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України від 21.01.1994 року № 3857-ХІІ та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231.

Відповідно до пункту 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками.

Згідно з частиною 2 статті 4 Закону України Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Отже за змістом наведених норм, питання про виїзд за кордон дитини, яка не досягла шістнадцятирічного віку, у разі відсутності згоди одного з батьків, вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, мети виїзду. Надання дозволу на майбутнє на багаторазові виїзди дитини за кордон без згоди одного з батьків чинним законодавством не передбачено.

Позивач звернулася до суду з вимогою, предметом якої є надання дозволу на виїзд дитини ОСОБА_3 за межі України до досягнення нею повноліття без супроводу та нотаріально посвідченої згоди батька, а також оформлення без його згоди проїзних документів. Позовні вимоги про надання дозволу на виїзд дитини ОСОБА_3 за межі України із зазначенням конкретної іноземної держави та строку перебування в ній позивачем у суді заявлені не були.

Суд розяснив позивачу його право на уточнення позовних вимог із зазначенням конкретної іноземної держави та строку перебування в ній, однак позивач своїм правом на уточнення позовних вимог не скористався.

Виходячи з того, що спеціальним законом, який регулює спірні правовідносини, визначений конкретний спосіб захисту, відповідно до якого вимагається зазначення терміну вивезення дитини, яка не досягла шістнадцятирічного віку за кордон та країну, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди одного з батьків, а позивачем такі позовні вимоги до відповідача не заявлялися, а лише зазначено, що вона має намір виїжджати разом із дитиною до різних країн, суд самостійно не може вийти за межі позовних вимог на порушення положень статті 11 ЦПК України.

Тому суд вважає, що надання дозволу на багаторазові виїзди дитини за межі України в майбутньому без згоди одного з батьків без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування буде суперечити положенням чинного законодавства та фактично позбавляє батька можливості брати участь у вихованні дитини та особистого спілкування з нею.

З урахуванням вищевикладеного суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Управління служби у справах дітей Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Управління служби у справах дітей Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька відмовити.

Повний текст рішення буде виготовлений до 15 січня 2016 року.

Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Заочне рішення може бути переглянуте Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі відмови у задоволенні цієї заяви відповідач може оскаржити заочне рішення до апеляційного суду в загальному порядку.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Волошин Є.В.