УХВАЛА іменем україни
10 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,

Мартинюка В.І., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Миколаївської міської ради до ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Комунальне підприємство «Спеціалізоване комунальне підприємство» «Гуртожиток», служба у справах дітей адміністрації Ленінського району м. Миколаєва, про виселення із житлового приміщення,

за касаційною скаргою ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ОСОБА_5, на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 04 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року Миколаївська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_4, про виселення із житлового приміщення.

Посилалася на те, що на балансі Комунального підприємства «Спеціалізоване комунальне підприємство» «Гуртожиток» (далі - КП СКП «Гуртожиток») знаходиться гуртожиток, шо розташований по АДРЕСА_1, який належить до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва. У кімнаті НОМЕР_1 цього гуртожитку зареєстровані та проживають відповідачі.

У 2011 році ОСОБА_3 звернулась до Миколаївської міської ради із заявою про передачу їй холу, який розташований на 4 поверсі гуртожитку, для реконструкції під житло за власні кошти.

Після завершення переобладнання відповідачка зобов'язалася передати кімнату НОМЕР_1, що належить їй та її неповнолітнім дітям на праві власності, до комунальної власності.

Провівши реконструкцію вказаного приміщення, відповідачі самовільно вселилися до нього та відмовились від своїх зобов'язань щодо передачі у власність територіальній громаді належної їм кімнати НОМЕР_1.

Посилаючись на наведене, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд зобов'язати відповідачку, яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей,звільнити переобладнане під кімнату НОМЕР_2 приміщення холу загальною площею 44,8 кв. м, що розташоване на четвертому поверсі гуртожитку по АДРЕСА_1, шляхом виселення з нього без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 травня 2015 року позовні вимоги задоволено, виселено ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 із кімнати НОМЕР_2 гуртожитку по АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 04 серпня 2015 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 травня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що правових підстав для вселення у спірну кімнату відповідачі не мали, оскільки ордер на право зайняття вказаної кімнати в гуртожитку після її реконструкції не отримували, тому у них не виникло права на користування спірним приміщенням.

Проте погодитись з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що будинок по АДРЕСА_1 є гуртожитком, який переданий до комунальної власності.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 23 травня 2011 року ОСОБА_3 та неповнолітні ОСОБА_5 ОСОБА_4 є співвласниками кімнати НОМЕР_1 житлового приміщення по АДРЕСА_1 і кожному з них належить по 1/3 його частини.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 21 грудня 2011 року № 1358 погоджено КП СКП «Гуртожиток», на балансі якого перебуває вказаний будинок, реконструкцію холів та нежитлових приміщень вказаного гуртожитку під житлові приміщення.

11 грудня 2013 року ОСОБА_3 звернулась до Миколаївської міської ради з проханням передати їй хол на четвертому поверсі гуртожитку по АДРЕСА_1 для реконструкції під житло за власні кошти. У заяві зобов'язалася в разі задоволення її прохання передати до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва приватизовану кімнату НОМЕР_1, що розташована у цьому ж гуртожитку.

10 січня 2012 року на засіданні громадської комісії з житлових питань при виконавчому комітеті Миколаївської міської ради розглянута заява ОСОБА_3 та надано дозвіл останній реконструювати за власні кошти хол на 4 поверсі гуртожитку по АДРЕСА_1, за умови звільнення та передачі кімнати НОМЕР_1 вказаного гуртожитку до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва після завершення реконструкції.

Після проведення реконструкції холу адміністрацією Ленінського району Миколаївської міської ради в межах наданих повноважень, передбачених рішенням Миколаївської міської ради від 21 квітня 2011 року № 5/3, винесено розпорядження від 24 грудня 2012 року № 337р про готовність спірної кімнати житловою площею 21,5 кв. м, загальною площею 44,8 кв.м до експлуатації та Миколаївським ММБТІ виготовлено технічний паспорт.

Наведені обставини свідчать про те, що спірна кімната набула статусу житлового приміщення і їй присвоєно окремий НОМЕР_2.

Листом від 21 жовтня 2013 року ОСОБА_3 було повідомлено про необхідність звернення до міськвиконкому з питання отримання ордера на вказане переобладнане житлове приміщення, за умови звільнення та передачі у комунальну власність кімнати НОМЕР_1.

Проте ОСОБА_3 відмовилася від звільнення та передачі до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва кімнати НОМЕР_1, у зв'язку з чим їй було відмовлено у наданні дозволу на вселення до спірного житлового приміщення.

Із заявою про покращення її житлових умов та клопотанням перед адміністрацією про надання на її сім'ю додаткової житлової площі у гуртожитку відповідачка не зверталася.

Актом комісійного обстеження від 28 лютого 2014 року встановлено, що відповідачі проживають у переобладнаному приміщенні холу та кімнаті НОМЕР_1 зазначеного гуртожитку.

Згідно зі ст. 129 ЖК Української PCP на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення на дану жилу площу.

Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» указав, що, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Примірного положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку.

Згідно із ч. 2 ст. 128, ст. 129 ЖК УРСР, ч. 1 п. 10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Отже, законом установлено, що єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного з профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі в гуртожитку.

Слід зазначити, що ОСОБА_3 та її неповнолітнім дітям: ОСОБА_5, ОСОБА_4 належить кожному по 1/3 частини кімнати НОМЕР_1 у гуртожитку по АДРЕСА_1, а погоджуючи передачу вказаного приміщення на баланс позивача, сторони не отримали згоду органу опіки та піклування щодо нерухомого майна неповнолітніх.

Крім того, в матеріалах справи відсутній план кімнати НОМЕР_1, який на праві власності належить відповідачу та її дітям.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень (стаття 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»).

Однак суди при ухваленні рішення про задоволення позовних вимог не врахували, що відсутній висновок органу опіки та піклування.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України суди на зазначені положення закону уваги не звернули; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірили; не встановили фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору, та не з'ясували та не дослідили план кімнати НОМЕР_1, яка належить на праві власності відповідачам.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом першої інстанції не встановлені, не перевірені всі докази у справі, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 04 серпня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня В.І. Мартинюк О.М. Ситнік