Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/2231/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Щенюченко С. В.
Доповідач Дьомич Л. М.
УХВАЛА

Іменем України

09.11.2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого судді: Дьомич Л.М.

суддів: Гайсюка О.В.; Єгорової С.М.

за участю секретаря: Федоренко Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який представляє інтереси ОСОБА_3 на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 01 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: відділ Держгеокадастру у Новомиргородському районі Кіровоградської області, Новомиргородська районна державна адміністрація Кіровоградської області про визнання нікчемним договору оренди земельної ділянки та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4, треті особи відділ Держгеокадастру у Новомиргородському районі, Новомиргородська районна державна адміністрація Кіровоградської області про визнання нікчемним договір оренди землі від 18 квітня 2011 року № 524, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та зареєстрований у відділі Держкомзему у Новомиргородському районі Кіровоградської області, про що вчинено запис у Державному реєстрі земель від 30.05.2011 року за № НОМЕР_1 та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, а саме: скасувати державну реєстрацію договору оренди землі від 18.04.2011 року № 524, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

В обґрунтування вимог зазначила, що є власником земельної ділянки загальною площею 2,9569 га., яка розташована на території Кам'янської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, цільове призначення якої - ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

18 квітня 2011 року між нею та ОСОБА_4 укладено договір оренди землі № 524, який зареєстровано у відділі Держкомзему у Новомиргородському районі Кіровоградської області про що 30 травня 2011 року у Державному реєстрі земель вчинено запис за № НОМЕР_1. За умовами вищевказана земельна ділянка передана в оренду ОСОБА_4.

У власність земельну ділянку набула 22 квітня 2011 року, тобто не будучи особою, уповноваженою розпоряджатися цією земельною ділянкою, підписала 18 квітня 2011 року договір про передачу її в оренду ОСОБА_4, який був в подальшому зареєстрований у відділі Держкомзему у Новомиргородському районі Кіровоградської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 30.05.2011 року за НОМЕР_1.

Тому, фактично вищевказаний договір оренди № 524, від 18.04.2011 року, є нікчемним (недійсним).

Враховуючи вищезазначене, договір оренди № 524 від 18.04.201 року є нікчемним і не породжує жодних правових наслідків, а враховуючи що на даний час нікчемний договір зареєстрований та виконується, а відповідач не визнає його нікчемності, виникла необхідність звернутись до суду з позовом.

Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 01 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_2, який представляє інтереси ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позову. Зазначає, що суд першої інстанції приймаючи рішення не повно з'ясував обставини, що мають істотне значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права. А саме, в порушення норм процесуального права допитано свідків не перевіривши в них документи, які б посвідчували осіб, що надали пояснення та не поставлено на розгляд по суті заяву відповідача про застосування до даних правовідносин строків позовної давності, чим грубо порушено права позивача, не надавши йому права на висловлення своєї позиції з цього приводу. Крім того, судом не враховано, що про порушення свого права ОСОБА_3 дізналася лише після ухвалення 10.03.2016 року Новомиргородським районним судом Кіровоградської області рішення про відмову у задоволенні позову про визнання договору оренди недійсним, у зв'язку з чим позов подано в межах строків позовної давності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_2, який представляє інтереси ОСОБА_3, пояснення ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши рішення суду у межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню за наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із наявності правових підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності, на чому наполягав відповідач, оскільки належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування об'єктивних перешкод у звернені за захистом свого порушеного права у встановлені законодавством строки стороною позивача не надано.

Вказаний висновок відповідає обставинам справи, яким суд дав належну правову оцінку.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3 від 22 квітня 2011 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № НОМЕР_2, є власником земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_4 загальною площею 2,9569 га, яка розташована на території Кам'янської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, з цільовим призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.4).

Державна реєстрація вищевказаної земельної ділянки, з кадастровим номером НОМЕР_4 відбулася 22 квітня 2011 року, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НОМЕР_5 (а.с.7).

18 квітня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір оренди земельної ділянки № 524, який зареєстрований у відділі Держкомзему у Новоукраїнському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 30 травня 2011 року за № НОМЕР_1. Згідно умов якого ОСОБА_3 (орендодавець) передала ОСОБА_6 (орендарю) в строкове платне користування земельну ділянку № 524, загальною площею 2, 95 га, у тому числі ріллі 2, 95 га, для ведення сільськогосподарського виробництва. Договір укладено терміном на 10-ть років (а.с.5-6).

18 травня 2016 року згідно копії акту приймання-передачі ОСОБА_3 під підпис передала в оренду ОСОБА_6 вищевказану земельну ділянку № 524, строком на 10-ть років (а.с.64).

Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч.ч.1,2, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Укладення договору оренди стороною, яка на час його підписання не набула права власності на земельну ділянку, суперечить вимогам закону, що відповідно до ч.1 ст.203 та ч.1 ст.215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. Заявляючи про нікчемність правочину сторона позивача фактично вказувала на його недійсність.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_3 пропущено строк у межах якого вона могла звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права.

За статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України у п.11 Постанови № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

На пред'явлений позов поширюється встановлений ст.257 ЦК трирічний строк позовної давності.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_3 стороною відповідача подано заяву про застосування до спірних правовідносин в порядку ч. 3 ст. 267 ЦК України наслідки спливу строку позовної давності (а.с.120-121).

Матеріалами справи підтверджено, що згідно розпорядження голови Новомиргородської РДА № 572-р від 15 жовтня 2010 року спірна земельна ділянка передана ОСОБА_3 у власність як власникові сертифікату на земельну частку (пай), 22.04.2011 року. Спірний договір оренди укладено між сторонами 18 квітня 2011 року та зареєстровано у відділ Держкомзему у Новомиргородському районі 30 травня 2011 року. Акт приймання-передачі земельної ділянки № 524 в оренду складено та підписано сторонами договору 18 травня 2011 року.

ОСОБА_3 власноручно підписано вищевказаний договір оренди землі, що не заперечується стороною позивача та об'єктивно свідчить про обізнаність сторони про наявність даного правочину. В моменту його підписання позивач знала, шо нею не отриманий державний акт на право власності на вищевказану земельну ділянку, яка є предметом оспорюваного договору.

Тобто перебіг строку позовної давності в даному випадку розпочався саме з моменту укладення оспорюваного договору, а саме з 18 квітня 2011 року і закінчився 18 квітня 2014 року, тоді як до суду позивач звернулася лише у червні 2016 року (а.с.2).

Таким чином посилання позивача на те, що про порушене право їй стало відомо лише після ухвалення 10 березня 2016 року рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області, яким відмовлено у задоволенні позову про визнання договору оренди № 524 недійсним є безпідставними та заперечуються матеріалами справи.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що рішення суду ухвалене з недотриманням норм процесуального права та порушенням норм матеріального права. Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про ненадання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження факту порушення її прав та відмовив у задоволенні позову у зв'язку із пропуском строку позовної давності з даної категорії спорів.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, відповідно до ч. 1 ст.308 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 304, ст. 307, ст. 308, ст. 313, ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який представляє інтереси ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 01 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: