ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/2746/16-ц
провадження № 2/753/3080/16
Р І Ш Е Н Н Я
"14" вересня 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі :
головуючого судді - Лужецької О.Р.,
при секретарі - Кубіву С.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Київське міське Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, ОСОБА_2 , Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання недійсним свідоцтва про право власності
ОСОБА_1 (далі по тексту Позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом до Комунального підприємства Київське міське Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна (далі по тексту Відповідач-1, КП Київське міське Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна), ОСОБА_2 (далі по тексту Відповідач 2, ОСОБА_2 ) про визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання факту проживання однією сім`єю.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з березня 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично проживали спільно однією сім`єю. 23.09.2005 року між сторонами був зареєстрований шлюб Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві. Шлюбні відносини припинено з листопада 2014 року. Від шлюбу мають дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В період шлюбу сторонами набуто квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 26 грудня 2005 року. Зазначає, що з грудня 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали у даній квартирі однією сім`єю, а з 25.07.2006 року ОСОБА_1 була зареєстрована в ній, що підтверджується відповідною відміткою в паспорті, а ОСОБА_2 з 29.11.2005 року. Вважає, що квартира АДРЕСА_1 була одноосібно незаконно приватизована ОСОБА_2 , оскільки вона, проживаючи в ній з 25.07.2006 року на правах члена сім`ї наймача ОСОБА_2 , дозволів на приватизацію квартири не надавала. Про те, що квартира приватизована тільки на ОСОБА_2 стало відомо ОСОБА_1 лише під час розлучення у кінці 2015 року, тому вважає, що строк позовної давності не сплинув. Враховуючи вищевикладене, звернулась до суду з позовом та просила суд позов задовольнити.
Відповідач-1 в частині позовних вимог до КП Київське міське Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна заперечував та просив суд відмовити.
Відповідач-2, ОСОБА_2 та його представник проти задоволення позову заперечували та просили суд відмовити, посилаючись на його безпідставність, необґрунтованість та пропущення строку позовної давності. Зокрема, ОСОБА_2 зазначив, що про те, що квартира приватизована позивачу було відомо, так як цієї обставини ніхто не приховував. Також, 04.09.2007 року між ПАТ «Альфа-банк» та ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 800001711. При його укладенні позивач надавала кредитору необхідні документи для прийняття рішення щодо надання кредиту, в тому числі копію свідоцтва про права власності на квартиру, оскільки між кредитором та Відповідачем 2 було укладено договір іпотеки у забезпечення зобов`язань за кредитним договором. Крім того, позивач також замовляла оцінку предмета іпотеки, надаючи копії правовстановлюючих документів на квартиру для визначення вартості предмета іпотеки. Водночас, заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 зазначив, що позивач була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 25.07.2006 року. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28 липня 2004 року № 985 «Про затвердження зразків документів, необхідних для реєстрації місця проживання в Україні» в заяві про реєстрацію місця проживання зазначається підстава для реєстрації заявника. У даному випадку такою підставою було саме свідоцтво про право власності. Тобто, позивач достовірно знала про те, що квартира приватизована ОСОБА_2 з 2005 року. Крім того, заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 зазначав, що на момент прийняття рішення про приватизацію, позивач в спірній квартирі не проживала, тому вона не могла брати участь у приватизації житла, яке вона не займала та не повинна була давати дозвіл на приватизацію. Заперечуючи проти вимоги позивача про встановлення факту спільного проживання, ОСОБА_2 зазначив, що до кінця лютого 2006 року сторони в квартирі АДРЕСА_1 фактично спільно не проживали, оскільки в ній робився ремонт. ОСОБА_2 проживав у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , також періодично проживав зі своїми батьками по АДРЕСА_3 , а позивач мешкала у своєї рідної сестри по АДРЕСА_4 .
Ухвалою суду від 06 квітня 2016 року залучено в якості співвідповідача Дарницьку районну в м. Києві державну адміністрацію.
Представник відповідача-3 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та просив суд відмовити в його задоволенні.
Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, вважає встановленими наступні обставини та відповідні ним правовідносини.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.
Частиною 2 ст. 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обв`язки.
Тобто, для встановлення факту проживання однією сім`єю необхідна сукупність трьох обставин одночасно : спільне проживання, спільний побут, взаємні права і обов`язки.
Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільною сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього кодексу.
Встановлені ч. 2 ст. 3 СК України виключення, згідно з якими подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів.
При застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що дана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбане спірне майно. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20.02.2012 року № 6-97 цс 11 та яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для застосування судами України.
Як вбачається зі змісту поданої ОСОБА_1 позовної заяви, позивач просить суд, зокрема встановити факт проживання її та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з березня 2005 року та встановити факт проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 на правах члена сім`ї наймача ОСОБА_2 .
Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
На підтвердження своїх позовних вимог в частині встановлення факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з березня 2005 року та в спірній квартирі з грудня 2005 року позивач просила допитати в якості свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_4 .
Проте, надані свідчення та наявні в матеріалах справи докази, на які посилається позивач, як на підставу встановлення факту проживання однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу, не є достатніми, оскільки не підтверджують, що сторони спільно проживали, як подружжя, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки без шлюбу з березня 2005 року та проживали в спірній квартирі з грудня 2005 року.
Позивачем не надано належних доказів того, що вона та ОСОБА_2 поводилися як подружжя, планували своє життя, обговорювали питання фінансового характеру, мали спільний бюджет чи надавали один одному матеріальну допомогу тощо з березня 2005 року та проживали в спірній квартирі з грудня 2005 року.
Також позивач ні у свої поясненнях, ні в будь-який інший спосіб не надала суду доказів того, які доходи отримувала за цей період часу, за рахунок чого і яким чином вела спільне господарство з відповідачем, а також не надала доказів спільного з відповідачем придбання, як рухомого майна, так і нерухомого майна, речей побуту, ділової та особистої переписки з ним, з яких би вбачалося, що сторони вважали себе чоловіком та дружиною, піклувались один про одного у зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.
Щодо позовних вимог в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності слід зазначити наступне.
Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Так, судом встановлено, що 23.09.2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено шлюб Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Від шлюбу мають дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно довідки № 302 від 01.12.2005 року ОСОБА_2 мешкав та був прописаний в гуртожитку військової частини НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_2 , з 16.11.2000 року по 11.10.2005 рік.
Відповідно до архівного витягу із розпорядження Київської міської державної адміністрації від 19.08.2005 року № 1557 «Про надання жилих приміщень громадянам, відселюваним з будинку АДРЕСА_2 повстання надати жилі приміщення громадянам, а саме ОСОБА_2 , одному, однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Головному управлінню житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видати ордер на право заселення жилих приміщень згідно з пунктом 1 цього розпорядження.
Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_1 на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов не перебувала.
07.12.2005 року ОСОБА_2 відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» звернувся до органу приватизації з заявою про передачу в особисту власність квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно довідки № 1225 від 07.12.2005 року в квартирі АДРЕСА_1 з 25.11.2005 року мешкає ОСОБА_2 .
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 26 грудня 2005 року, виданого Відділом приватизації житла Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації квартира АДРЕСА_5 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції на час виникнення спірних правовідносин, приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень державного житлового фонду на користь громадян України.
Згідно з положень ст. 8 зазначеного Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).
Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Частиною 5, ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, передача квартир у власність громадян оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру, яке реєструється в органах приватизації.
Порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та склад документів, що підлягають оформленню визначене Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству 15 вересня 1992 року №56 із змінами, внесеними згідно з Наказом Держжитлокомунгоспу №72 від 05 серпня 1994 року, складеним відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Згідно ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», п. 5 Положення «Про порядок передачі квартир (будинків) у приватну власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992р. за № 56 передача займаних квартир у спільну (часткову/сумісну) приватну власність громадян здійснюється за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно проживають в цій квартирі. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації.
Відповідно до п. 18 Положення громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви ( додатки 2,3) та необхідну консультацію.
Згідно з п. 20 Положення при оформленні заяви на приватизацію квартири громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення (додатки 4,5).
Відповідно до п. 21 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, у довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.
Відповідно до п. 23, 24 Положення оформлена заява на приватизацію квартири з доданими до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення подаються громадянином до органу приватизації, де вони реєструються. Зареєстрована заява передається підприємству по оформленню документів. Орган приватизації, в разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані в залежності від складу сім`ї і розміру загальної площі квартири, оформляє розрахунки та видає розпорядження.
Відповідно до п. 10 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.
Судом встановлено, що позивач добровільно реалізував своє право на приватизацію квартири за адресою АДРЕСА_6 .
Разом з тим, позивачем не було надано належних доказів постійного проживання в спірній квартирі.
З огляду на викладені вище обставини суд дійшов висновку про те, що передача квартири АДРЕСА_7 в приватну власність ОСОБА_6 проведена відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п.18, 19, 23 Наказу Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 р. № 56 «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир будинків у власність громадян».
Виходячи з обставин наведених вище, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем підстав для визнання недійсним свідоцтва про право власності, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову без задоволення заяви про застосування строку позовної давності.
Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі.
Враховуючи викладене, керуючись, ст. 15, 16, 257, 267 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 8, 10, 11,15 60, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства Київське міське Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, ОСОБА_2 , Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання недійсним свідоцтва про право власності - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ О.Р. ЛУЖЕЦЬКА