Справа №490/9571/14-ц 16.02.2016 160216 16.02.2016
Провадження №22-ц/784/464/16
Головуючий у 1-й інстанції Чулуп О.С.
Категорія 33 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

16 лютого 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання Богуславській О.М.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2015 року

за позовом

ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - слідчий Заводського районного відділу Миколаївського міського управління МВС України в Миколаївській області ОСОБА_4, про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

28 липня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Державної Казначейської Служби України, Управління МВС України в Миколаївській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - слідчий Заводського районного відділу Миколаївського міського управління МВС України в Миколаївській області ОСОБА_4, про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову позивач вказувала про те, що 22 квітня 2014 року нею в інтересах ОСОБА_5 до Заводського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області направлено заяву про відкриття кримінального провадження щодо крадіжки оригіналу квитанції про сплату судового збору на суму 107 грн.30 коп., яка 24 квітня того ж року була внесена до єдиного реєстру досудових розслідувань.

25 квітня 2014 року слідчий цього відділу ОСОБА_4 винесла постанову про закриття кримінального провадження №0001918 в звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Не погодившись з даною постановою, вона оскаржила її до Заводського районного суду м. Миколаєва, який своєю ухвалою від 14 липня 2014 року постанову слідчого скасував.

Посилаючись на те, що незаконним рішенням слідчого їй було заподіяно моральну шкоду, яка виразилася в моральних стражданнях та душевних хвилюваннях, позивач просила стягнути з держави в особі Державної казначейської служби України на її користь на відшкодування моральної шкоди 6000 грн., покласти на УМВС України в Миколаївській області судові витрати по справі.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити її вимоги у повному обсязі.

В запереченнях на апеляційну скаргу УМВС України в Миколаївській області вказує на правильність висновків суду першої інстанції та відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 3 ЦПК України передбачено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

За положеннями ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, а відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальний перелік підстав виникнення права на відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, передбачений ст.1176 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 22 квітня 2014 року ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 звернулася до Заводського РВ ММУ УМ ВС України в Миколаївській області із заяву про відкриття кримінального провадження, оскільки вважала, що мала місце крадіжка оригіналу квитанції про сплату судового збору в розмірі 107 грн.30 коп. в канцелярії Заводського районного суду м. Миколаєва ( а.с.6-7).

24 квітня 2012 року заяву було внесено до єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.357 КК України.

Постановою слідчого цього відділу ОСОБА_4 від 25 квітня 2014 року кримінальне провадження закрито за відсутності складу кримінального правопорушення( а.с.10)

Дану постанову слідчого Борисова Л.М. оскаржила до Заводського районного суду м. Миколаєва. Ухвалою цього суду від 14 липня 2014 року постанова була скасована, оскільки є невмотивованою та передчасною ( а.с.11-16).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала на те, що незаконним рішенням слідчого їй було заподіяно моральну шкоду, яка виразилася в моральних стражданнях та душевних хвилюваннях.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої, ніж передбаченої в ч.ч. 1-5 цієї норми, незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до ч. 1 яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв'язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Згідно з п. 3 роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При цьому, при вирішені спорів даної категорії, необхідно мати на увазі, що за КК України посадові органи міліції та прокуратури при здійсненні процесуальних дій з перевірки та розслідування заяв про злочини діють як самостійні особи і єдиним засобом впливу на їх процесуальну діяльність є оскарження ухвалених ними документів в порядку підпорядкованості, до прокуратури та суду.

У свою чергу, оскаржуючи постанову про закриття кримінального провадження, особа реалізує надане їй Конституцією України своє процесуальне право.

Матеріальну відповідальність, в тому числі і за заподіяння моральної шкоди, несе юридична особа, з якою ті знаходяться у трудових правовідносинах, і тільки за прямі неправомірні дії цих осіб, якими шкода заподіяна.

Ухвалення процесуального документу щодо долі заяви про злочин, крім випадку, якщо це вчинено навмисно, з метою приховання злочину, чи звільнення особи від кримінальної відповідальності, до таких дій не належить. Іншого, законодавець не передбачив.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Статтею 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказує лише про заподіяння їй моральної шкоди.

Між тим, доказів щодо незаконності дій слідчого, які б вплинули на прийняття рішення щодо закриття кримінального провадження позивач до суду не надала. Жодним судовим рішенням або постановою прокурора не встановлено бездіяльності або неправомірних дій слідчого Заводського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області ОСОБА_4 При цьому, позивач реалізувала надане їй процесуальне право на оскарження такої постанови. Тому посилання ОСОБА_3 на порушення судом ч. 5 ст. 5, ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та ст. ст.8,56 Конституції України, є необґрунтованим.

Скасування ж рішення органу досудового розслідування, з яким не погодилася ОСОБА_3, не створює безумовних підстав для цивільної відповідальності органу досудового розслідування.

Також позивачем не надано доказів на підтвердження заподіяння їй моральної шкоди цією особою, яка діяла в межах кримінально-процесуального законодавства, та наявність причинного зв'язку між такими діями уповноваженої особи органу внутрішніх справ та перенесеними позивачем стражданнями та хвилюваннями.

Крім цього, наведені положення законодавства передбачають відшкодування шкоди, завданої діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, лише особі, якій завдано шкоди такими діями та не передбачає відшкодування шкоди особі, яка є представником потерпілого від злочину. В той час, як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_3 зверталася до Заводського РВ з заявою про порушення кримінального провадження в інтересах ОСОБА_5, а не вчинення протиправних дій відносно неї самої.

За такого, не має підстав для задоволення її позовних вимог на підставі ст. 56 Конституції України .

Приймаючи до уваги, що позивач не відноситься до кола осіб, які мають право на таке відшкодування, нею не доведено, що під час виконання своїх обов'язків слідчий Заводського районного відділу Миколаївського міського управління УМВС України в Миколаївській області вчинив винні дії, тобто такі, що порушують вимоги закону, в результаті яких позивачу спричинена моральна шкода, а тому суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Правовідносини, які склалися між сторонами регулюються ч.6 ст.1176 ЦК України, оскільки за обставинами справи позивачка не відноситься до кола осіб, які мають право на таке відшкодування, а тому посилання суду першої інстанції в рішенні на положення ч.ч.1,2 ст.1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», є невірним, проте це не вплинуло на висновок суду щодо безпідставності предявлених вимог.

З урахуванням вищевикладеного, інші доводи апеляційної скарги про доведеність позову є помилковими, оскільки не узгоджуються з матеріалами справи та вимогами закону.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення районного суду.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: