Справа № 216/2355/16-ц
провадження №2/216/1673/16
14 листопада 2016 року м. Кривий Ріг
Дніпропетровська область
Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Бутенко М. В.
за участю секретаря Плохута Д. А.
без участі сторін та без застосування технічних засобів
розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про захист прав споживачів, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про захист прав споживачів, який обгрунтоване тим, що в середині квітня 2016 року, позивач знайшов на одному сайті через мережу Інтернет рекламу ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» (далі, ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО») з пропозицією передачі у лізинг автомобіля марки Renault. Зателефонувавши за номером телефону, що був зазначений на сайті, позивач розмовляв із представником вищезазначеної лізингової компанії, в особі ОСОБА_2, яка розповіла про модель автомобіля Renault Logan, 2014 року випуску та повідомила вартість автомобіля, яка складає 155 000 (сто пятдесят пять тисяч) грн. Після цього, ОСОБА_2 запропонувала позивачу приїхати до філіалу даної лізингової компанії, який знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Димитрова, 49 для укладення договору фінансового лізингу.
22.04.2016 року позивач приїхав за вказаною адресою у м. Кривому Розі, де представник відповідача розповіла про можливість придбання автомобіля марки Renault, та завірила, що позивач зможе одразу придбати вказаний автомобіль за 155 000 грн. та забрати його протягом 3-4 днів. Тоді ж вона надала позивачу розрахунковий документ, в якому була вказана сума та реквізити для сплати, та пояснила, що цей платіж є авансом при купівлі самого автомобіля.
Одразу після надання розрахункового рахунку та реквізитів на сплату позивачем був здійснений першочерговий платіж у сумі 31 000 (тридцять одна тисяча) грн., у м. Кривому Розі, по вул. Димитрова, 37, П52, у відділенні №167 АТ «УКРСИББАНК», що підтверджується копією платіжної квитанції №122. В наданому рахунку було вказано призначення платежу, а саме: «платіж згідно договору», причому сам договір позивачу прочитати не дали, а отримав він його вже після оплати.
Одразу ж після повернення з банку, (22.04.2016 року) між позивачем та ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» було укладено договір фінансового лізингу № 004240 від 22.04.2016 року у м. Кривому Розі, а не у м. Києві, як зазначено у договорі. Договір зі сторони відповідача було підписано представником ОСОБА_2, яка діяла на підставі довіреності.
Тільки вдома, прочитавши уважно договір позивач помітив, що вартість предмета лізингу автомобіля, в даному договорі завищена майже вдвічі і складає 299 455 (двісті девяноста девять тисяч чотириста пятдесят пять) грн., замість 155 000 (ста пятдесяти пяти тисяч) грн. Тобто, позивач вважає, що представник лізингової компанії умисно ввела його в оману, при цьому наполягала, що всі раніше обговорені пункти договору не змінилися та позивач може спокійно підписати договір. Крім того, йому було роз»яснено про неможливість одразу сплатити повну вартість автомобіля та оформити право власності на себе, як стверджувала ОСОБА_2 Є,В., це можливо зробити не раніше, аніж через 12 календарних місяців з моменту підписання Акту приймання-передачі Предмета лізингу (п.3.4.5. Договору.).
26 квітня 2016 року, позивач приїхав до офісу відповідача, який знаходиться за адресою: Дніпропетровська області, м. Кривий Ріг, вул. Димитрова, 49, для отримання автомобіля. Співробітник компанії пояснила, що такого автомобіля немає в наявності та запропонувала або розірвати договір за ініціативою позивача, або доплатити певну суму грошових коштів та чекати отримання іншого автомобіля, невідомої марки, комплектації, року виробництва.
Позивач вважає, що все вищенаведене свідчить про умисне введення його в оману задля укладання невигідного, з економічної точки зору, для нього договору. Знаючи б раніше про такі наслідки укладання договору, позивач ніколи б не погодився на його підписання.
22.04.2016 року, позивачем був сплачений першочерговий платіж, який складався з адміністративного платежу у розмірі 10 % вартості автомобіля та частини авансового платежу.
Відповідно до Додатку 1 до договору фінансового лізингу № 004240 від 22.04.2016 року адміністративний платіж складає 29 945 (двадцять девять тисяч девятсот сорок пять) грн. 60 коп. та розраховується наступним чином:
Адміністративний платіж (10%) 1 169,75 $
Курс долару на день підписання договору 25,60 грн.
Тому Адміністративний платіж = 1 169,75*25,60=29 945,60 грн.
А різниця між сплаченою сумою і розміром адміністративного платежу виходить, що є авансовим платежем, тобто частиною вартості автомобіля.
Раніше, позивачем були сплачені всі надані відповідачем рахунки, які він отримав від ОСОБА_2, однак відповідач відмовився передавати предмет лізингу з посиланням на те, що такого автомобіля зараз в наявності немає через наявність браку в автомобілі, через неможливість оформлення гарантії на нього, та зауважив, що договором передбачено передачу предмету лізингу в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодерджувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу, адміністративного платежу та комісії за передачу предмета лізингу. При укладанні договору ОСОБА_2 не повідомила позивача про необхідність додаткової сплати комісії за передачу предмета лізингу у розмірі 3 % та авансового платежу у розмірі 50 % вартості автомобіля, тим паче, представник лізингової компанії завірила позивача в тому, що він може отримати бажаний автомобіль сплативши 31 000 (тридцять одну тисячу) грн., без жодних додаткових платежів.
Згідно пункту 1.5. договору, лізингодавець разом із продавцем солідарно відповідають перед лізингоодержувачем виключно за зобовязання щодо продажу якісного предмета лізингу. Відповідно до п.1.6. цього ж договору, предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на предмет лізингу на лізингоодержувача, згідно з умовами даного договору. Ризики пошкодження або виникнення несправностей предмета лізингу переходять від лізингодавця лізингоодержувачу в момент передачі предмета лізингу за актом приймання-передачі.
Іншими словами, до моменту переоформлення права власності на вказаний автомобіль, відповідач не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо.
В договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.
Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то п.п. 1.5., 1.6. договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках.
Отже такі умови є несправедливими.
Несправедливими також є, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; визнання ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається.
Частинами 1, 2, 3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
Згідно п. 5.4 Договору, лізингодавець звільняється від відповідальності стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що пов'язано виникло прямо або опосередковано внаслідок володіння, експлуатації, транспортування та ін. предмета лізингу.
Але на підставі п.7.3 Договору, страхування предмета лізингу здійснюється за рахунок споживача, але на користь лізингодавця.
Пунктом 9.4. договору встановлено, що у разі зміни вартості предмета лізингу лізингоодержувач зобовязаний єдиноразово доплатити різницю не менше 50% вартості предмета лізингу до вже сплачених авансових платежів до моменту підписання Додатку №3 (в якому будуть вказані збільшені розміри лізингових платежів) до даного договору та до моменту купівлі предмета лізингу та передачі його лізингоодержувачу. В такому випадку в Додатку №3 буде вказана збільшена вартість предмета лізингу, а також лізингових платежів, причому сторони зобовязані підписати Додаток №3, який є невідємною частиною даного договору. При цьому передбачено, що у разі відмови споживача від підписання Додатку №3, лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, вимагати сплати неустойки (штрафу), компенсувати витрати, вже сплачені споживачем лізингові платежі поверненню не підлягають.
Таким чином, позивачу як споживачу фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру вартості предмета лізингу та лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів та накладанням штрафних санкцій.
Умовами спірного договору передбачені такі лізингові платежі (п. 1.7 ст. 1, ст. 8 договору): перший лізинговий платіж, який складається із: адміністративного платежу (першочергового одноразового платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору) у розмірі 10% вартості предмета лізингу згідно додатку № 1 до договору, авансового платежу (обовязкового платежу, що складає частину від вартості предмета лізингу) який становить 50% вартості предмета лізингу, комісії за передачу предмета лізингу у розмірі 3% вартості предмета лізингу.
Крім того позивач зобов'язаний сплачувати періодичні лізингові платежі (п. 10.1. ст. 10 договору), які складаються з: відшкодування вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування обсягом фінансування (предметом лізингу); сплати комісії за супроводження договору.
Як вбачається із договірних умов, складові першого лізингового платежу - «адміністративний платіж» та «авансовий платіж» - виходять за межі переліку таких платежів, передбачених законом.
Розділом 12 Договору «Порядок розірвання договору. Порядок повернення коштів. Відповідальність сторін і порядок повернення предмету лізингу» встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем. Так, пунктами 12.1.-12.14. Договору стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Споживач же позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору.
Згідно п. 12.1. Договору, у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця лізингових платежів, передбачених п.1.7. договору, лізинговадець повертає 60% від сплаченого авансового платежу та/або чистин авансових платежів, а 40% утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. В такому випадку адміністративний платіж лізингоодержувачу не повертається.
Позивач вважає п.12.1 ст.12 договору лізингу несправедливим і відповідно до ч.7 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» договір підлягає визнанню недійсним і вважається таким з моменту укладення, а внесений адміністративний платіж поверненню, оскільки умови договору є несправедливими, а відповідач вчинив відносно позивача недобросовісно, допустивши дисбаланс договірних прав та обовязків, чим завдав позивачу значної шкоди. Так, позивач набуває автомобіль незрозумілого виробника, а платіж за розгляд та підготовку документів для даного договору не відповідає наданій та виконаній послузі в розумінні ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», оскільки вона полягала лише у виготовленні стандартної форми договору. Тому, сплачений позивачем платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу.
Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 22 квітня 2016 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом (ст.12 договору), звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.
А точніше сказати, ст.12 даного договору фінансового лізингу встановлює жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобовязання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Відповідно Довідки про взяття на облік юридичних осіб Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про взяття на облік ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» №1335 від 11.06.2015 року, ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», має право надавати послугу з фінансового лізингу. Відповідно до вищенаведеного, не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.
На підставі всього вищезазначеного позивач просить суд винести рішення, яким задовольнити його позовні вимоги про захист прав споживачів. Визнати договір фінансового лізингу №004240 від 22.04.2016 р., заключений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» - недійсним. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «НАШ АВТО» на його користь 31 000 (тридцять одну тисячу) грн. сплачених по договору фінансового лізингу №004240 від 22.04.2016 р. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі в сумі 551,21 грн.
Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, надав суду заяву про розгляд справи за їх відсутністю та без застосування технічного запису, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, не проти, щоб справа розглядалася у заочному порядку.
Відповідач належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, в судове засідання двічі не з`явився, про причини неявки свого представника суд не повідомив, не надав суду жодних заяв, заперечень, клопотань по справі. На підставі наявних у справі доказів, та зі згоди позивача та представника позивача, суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд, дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, знаходить позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що в середині квітня 2016 року, позивач знайшов на одному сайті через мережу Інтернет рекламу ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» (далі, ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО») з пропозицією передачі у лізинг автомобіля марки Renault. Зателефонувавши за номером телефону, що був зазначений на сайті, позивач розмовляв із представником вищезазначеної лізингової компанії, в особі ОСОБА_2, яка розповіла про модель автомобіля Renault Logan, 2014 року випуску та повідомила вартість автомобіля, яка складає 155 000 (сто пятдесят пять тисяч) грн. Після цього, ОСОБА_2 запропонувала позивачу приїхати до філіалу даної лізингової компанії, який знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Димитрова, 49 для укладення договору фінансового лізингу.
22.04.2016 року позивач приїхав за вказаною адресою у м. Кривому Розі, де представник відповідача розповіла про можливість придбання автомобіля марки Renault, та завірила, що позивач зможе одразу придбати вказаний автомобіль за 155 000 грн. та забрати його протягом 3-4 днів. Тоді ж вона надала позивачу розрахунковий документ, в якому була вказана сума та реквізити для сплати, та пояснила, що цей платіж складає є авансом при купівлі самого автомобіля.
Одразу після надання розрахункового рахунку та реквізитів на сплату позивачем був здійснений першочерговий платіж у сумі 31 000 (тридцять одна тисяча) грн., у м. Кривому Розі, по вул. Димитрова, 37, П52, у відділенні № 167 АТ «УКРСИББАНК», що підтверджується копією платіжної квитанції №122. В наданому рахунку було вказано призначення платежу, а саме: «платіж згідно договору», причому сам договір позивачу прочитати не дали, а отримав він його вже після оплати.
Одразу ж після повернення з банку, (22.04.2016 року) між позивачем та ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» було укладено договір фінансового лізингу № 004240 від 22.04.2016 року сааме у м. Кривому Розі, а не у м. Києві, як зазначено у договорі. Договір зі сторони відповідача було підписано представником ОСОБА_2, яка діяла на підставі довіреності.
Пізніше, прочитавши уважно договір, позивач помітив, що вартість предмета лізингу автомобіля, в даному договорі завищена майже вдвічі і складає 299 455 (двісті девяноста девять тисяч чотириста пятдесят пять) грн., замість 155 000 (ста пятдесяти пяти тисяч) грн. Тобто, можна стверджувати, що представник лізингової компанії умисно ввела позивача в оману, при цьому наполягала, що всі раніше обговорені пункти договору не змінилися та позивач може спокійно підписати договір. Крім того, було розяснено про неможливість одразу сплатити повну вартість автомобіля та оформити право власності на себе, як стверджувала ОСОБА_2 Є,В., це можливо зробити не раніше, аніж через 12 календарних місяців з моменту підписання Акту приймання-передачі Предмета лізингу (п.3.4.5. Договору.).
26 квітня 2016 року, позивач приїхав до офісу відповідача, який знаходиться за адресою: Дніпропетровська області, м. Кривий Ріг, вул. Димитрова, 49, для отримання автомобіля. Співробітник компанії пояснила, що такого автомобіля немає в наявності та запропонувала або розірвати договір за ініціативою позивача, або доплатити певну суму грошових коштів та чекати отримання іншого автомобіля, невідомої марки, комплектації, ріку виробництва.
Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Частиною 6 даної статті передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Все вищенаведене свідчить про умисне введення позивача в оману задля укладання невигідного, з економічної точки зору, для нього договору. Знаючи б раніше про такі наслідки укладання договору, позивач ніколи б не погодився на його підписання.
Згідно пункту 1.7 договору предмет лізингу - автомобіль передається у користування Лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок товариства: Адміністративного платежу; Авансового платежу; Комісії за передачу предмета лізингу; в разі наявності, Сплати різниці до вже оплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.4 ст.9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.6 ст.9 даного договору.
Пунктом 4.1 договору визначено, що Лізингодавець передає у користування предмет лізингу у разі сплати Лізингоодержувачем першого лізингового платежу, який складається із: а) Адміністративного платежу (першочергового одноразового платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору, розмір якого відображається у додатку № 1 до даного договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу); б) Авансового платежу (обовязкового платежу, що складає частину від вартості предмета лізингу, розмір якого визначено у додатку №1 договору, який сплачується лізингоодержувачем до моменту передачі предмета лізингу); в) комісії за передачу предмета лізингу (одноразового платежу, розмір якого становить 3% від вартості транспортного засобу вказаного в договорі, що підлягає сплаті на користь Лізингодавця за здійснення необхідних дій, які повязані з передачею предмета лізингу Лізингоодержувачу).
22.04.2016 року, позивачем був сплачений першочерговий платіж, який складався з адміністративного платежу у розмірі 10 % вартості автомобіля та частини авансового платежу.
Відповідно до Додатку 1 до договору фінансового лізингу №004240 від 22.04.2016 року адміністративний платіж складає 29 945 (двадцять девять тисяч девятсот сорок пять) грн. 60 коп. та розраховується наступним чином:
Адміністративний платіж (10%) 1 169,75 $
Курс долару на день підписання договору 25,60 грн.
Тому Адміністративний платіж = 1 169,75*25,60=29 945,60 грн.
А різниця між сплаченою сумою і розміром адміністративного платежу виходить, що є авансовим платежем, тобто частиною вартості автомобіля.
Як вже було зазначено раніше, позивачем були сплачені всі надані відповідачем рахунки, які він отримав від ОСОБА_2, однак відповідач відмовився передавати предмет лізингу з посиланням на те, що такого автомобіля зараз в наявності немає через наявність браку в автомобілі, через неможливість оформлення гарантії на нього, та зауважив, що договором передбачено передачу предмету лізингу в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодерджувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу, адміністративного платежу та комісії за передачу предмета лізингу. При укладанні договору ОСОБА_2 не повідомила позивача про необхідність додаткової сплати комісії за передачу предмета лізингу у розмірі 3% та авансового платежу у розмірі 50% вартості автомобіля, тим паче, представник лізингової компанії завірила позивача в тому, що він може отримати бажаний автомобіль сплативши 31 000 (тридцять одну тисячу) грн., без жодних додаткових платежів.
Згідно пункту 1.5. договору, лізингодавець разом із продавцем солідарно відповідають перед лізингоодержувачем виключно за зобовязання щодо продажу якісного предмета лізингу. Відповідно до п.1.6. цього ж договору, предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на предмет лізингу на лізингоодержувача, згідно з умовами даного договору. Ризики пошкодження або виникнення несправностей предмета лізингу переходять від лізингодавця лізингоодержувачу в момент передачі предмета лізингу за актом приймання-передачі.
Іншими словами, до моменту переоформлення права власності на вказаний автомобіль, відповідач не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо.
В договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.
За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.
Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то п.п. 1.5., 1.6. договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках.
Отже такі умови є несправедливими.
Несправедливими також є, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; визнання ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається.
Частинами 1, 2, 3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
Згідно п. 5.4 Договору, лізингодавець звільняється від відповідальності стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що пов'язано виникло прямо або опосередковано внаслідок володіння, експлуатації, транспортування та ін. предмета лізингу.
Але на підставі п.7.3 Договору, страхування предмета лізингу здійснюється за рахунок споживача, але на користь лізингодавця.
Пунктом 9.4. договору встановлено, що у разі зміни вартості предмета лізингу лізингоодержувач зобовязаний єдиноразово доплатити різницю не менше 50% вартості предмета лізингу до вже сплачених авансових платежів до моменту підписання Додатку №3 (в якому будуть вказані збільшені розміри лізингових платежів) до даного договору та до моменту купівлі предмета лізингу та передачі його лізингоодержувачу. В такому випадку в Додатку №3 буде вказана збільшена вартість предмета лізингу, а також лізингових платежів, причому сторони зобовязані підписати Додаток №3, який є невідємною частиною даного договору. При цьому передбачено, що у разі відмови споживача від підписання Додатку №3, лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, вимагати сплати неустойки (штрафу), компенсувати витрати, вже сплачені споживачем лізингові платежі поверненню не підлягають.
Таким чином, позивачу як споживачу фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру вартості предмета лізингу та лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів та накладанням штрафних санкцій.
До істотних умов договору лізингу Закон України «Про фінансовий лізинг» відносить умову про лізингові платежі, які, згідно ч.2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» можуть включати: а)суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним.
Умовами спірного договору передбачені такі лізингові платежі (п. 1.7 ст. 1, ст. 8 договору): перший лізинговий платіж, який складається із: адміністративного платежу (першочергового одноразового платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору) у розмірі 10% вартості предмета лізингу згідно додатку № 1 до договору, авансового платежу (обовязкового платежу, що складає частину від вартості предмета лізингу) який становить 50% вартості предмета лізингу, комісії за передачу предмета лізингу у розмірі 3% вартості предмета лізингу.
Крім того позивач зобов'язаний сплачувати періодичні лізингові платежі (п. 10.1. ст. 10 договору), які складаються з: відшкодування вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування обсягом фінансування (предметом лізингу); сплати комісії за супроводження договору.
Як вбачається із договірних умов, складові першого лізингового платежу - «адміністративний платіж» та «авансовий платіж» - виходять за межі переліку таких платежів, передбачених законом.
Розділом 12 Договору «Порядок розірвання договору. Порядок повернення коштів. Відповідальність сторін і порядок повернення предмету лізингу» встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем. Так, пунктами 12.1.-12.14. Договору стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Споживач же позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору.
Згідно п. 12.1. Договору, у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця лізингових платежів, передбачених п.1.7. договору, лізинговадець повертає 60% від сплаченого авансового платежу та/або чистин авансових платежів, а 40% утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. В такому випадку адміністративний платіж лізингоодержувачу не повертається.
Позивач вважає п.12.1 ст.12 договору лізингу несправедливим і відповідно до ч.7 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» договір підлягає визнанню недійсним і вважається таким з моменту укладення, а внесений адміністративний платіж поверненню, оскільки умови договору є несправедливими, а відповідач вчинив відносно позивача недобросовісно, допустивши дисбаланс договірних прав та обовязків, чим завдав позивачу значної шкоди. Так, позивач набуває автомобіль незрозумілого виробника, а платіж за розгляд та підготовку документів для даного договору не відповідає наданій та виконаній послузі в розумінні ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», оскільки вона полягала лише у виготовленні стандартної форми договору. Тому, сплачений позивачем платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу.
Згідно ст.18 цього Закону, передбачається визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Це стосується коли умови договору є несправедливими, тобто якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.
Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч.2 ст.18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.
Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п.п. 2,3 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (п.4 ч.3 ст.18 Закону).
Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 22 квітня 2016 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом (ст.12 договору), звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.
А точніше сказати, ст.12 даного договору фінансового лізингу встановлює жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобовязання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Окрім того, згідно п.4 ч.1 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.
Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).
Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно Довідки про взяття на облік юридичних осіб Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про взяття на облік ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» №1335 від 11.06.2015 року, ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», має право надавати послугу з фінансового лізингу. Відповідно до вищенаведеного, не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.
Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».
Така ж правова позиція і Верховного суду України у справі №6-2766цс15 від 16.12.2015 року, відповідно до якої, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору, відповідно до ст.628 ЦК України.
Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Відповідно, договір фінансового лізингу №004240 від 22.04.2016 року нотаріально посвідчений не був.
Відповідно до п.3 ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.
Згідно вимог ч.5 ст. 110 ЦПК України, позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.
Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи:
●а.с. 5-10 договор фінансового лізінгу № 004240
●а.с.11, 12 додатки № 1, № 2 до договору фінансового лізінгу
●а.с.13, 14 квитанціїї на підтвердження сплати коштів за договором
●а.с. 15 заява про надання авто згідно умов договору
●а.с.16 довідка про взяття на облік юридичної особи
●а.с.17-20 копія постанови Апеляційного суду Одеської області
●а.с.26 квитанція про сплату позивачем судового збору
За таких обставин суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги позивача, визнавши договір фінансового лізингу № 004240 від 22.04.2016 р., заключений між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» - недійсним. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «НАШ АВТО» на користь позивача суму коштів, сплачених по договору фінансового лізингу № 004240 від 22.04.2016 р. та судові витрати по справі.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 130, 174, 212, 224-226 ЦПК України ст. ст. 203, 220, 227, 509, 628, 799, 806, 808 ЦК України, ст.ст.18, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). -
Позов ОСОБА_1 про захист прав споживачів - задовольнити повністю.
Визнати договір фінансового лізингу № 004240 від 22.04.2016 р., заключений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» - недійсним.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «НАШ АВТО» на користь ОСОБА_1 31 000 (тридцять одну тисячу) грн., сплачених по договору фінансового лізингу № 004240 від 22.04.2016 р.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «НАШ АВТО» на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі в сумі 551,20 грн. (пятсот пятдесят одна гривня двадцять одна копійка).
Заочне рішення може бути переглянуте Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу за письмовою заявою відповідача, оформленою згідно вимог ст.229 ЦПК України, протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня його проголошення. Особи, які не були присутні під час проголошення рішення вправі скористуватися правом на оскарження протягом десяти днів з моменту отримання копії рішення.

Головуючий суддя: М. В. Бутенко