Справа №486/2349/14-ц 29.04.2016 29.04.2016 29.04.2016
Провадження №22-ц/784/1145/16 Суддя по першій інстанції - Франчук О.Д.
Доповідач апеляційного суду - Шолох З.Л.
Ухвала

Іменем України

29 квітня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Довжук Т.С., Лівінського І.В.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участю сторони виконавчого провадження - боржника - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на ухвалу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 4 квітня 2016 року, постановлену за заявою

ОСОБА_3, ОСОБА_4

про відстрочку виконання рішення суду, ухваленого у справі

за позовом

публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про звернення стягнення на іпотечне майно та виселення,

в с т а н о в и л а :

9 березня 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в порядку передбаченому розділом VI ЦПК України, звернулися до суду із заявою про відстрочку виконання рішень, ухвалених судом у різних цивільних справах.

Вказували, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 26 червня 2014 року частково змінено рішення Южноукраїнського міського суду від 3 вересня 2013 року, яким задоволені позовні вимоги Банку та звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, належну іпотекодавцю ОСОБА_4, в рахунок погашення кредитної заборгованості, яка утворилася за кредитним договором, укладеним 25 січня 2007 року між Банком та ОСОБА_3, шляхом надання Банку права самостійного продажу квартири. Цим же рішенням апеляційного суду скасовано рішення суду першої інстанції в частині виселення їх із цієї квартири та ухвалено нове рішення, яким відмовлено Банку у задоволенні вимог про виселення.

В подальшому, при розгляді іншої справи за позовом Банку, заочним рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 2 квітня 2015 року, яке набрало законної сили 19 травня 2015 року, задоволено позовні вимоги Банку і їх (ОСОБА_3 та ОСОБА_4.) виселено із квартири АДРЕСА_2, яка є предметом іпотеки та з 1996 року належить на праві приватної власності ОСОБА_4

Заочне рішення звернуто до примусового виконання.

Посилаючись на викладене та на дію мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», заявники просили відстрочити виконання зазначених судових рішень до закінчення дії мораторію.

Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 4 квітня 2016 року заява ОСОБА_3 і ОСОБА_4 задоволена частково. Відстрочено виконання заочного рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 2 квітня 2015 року ( у справі № 486/2349/14-ц) про виселення ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на час дії Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В апеляційній скарзі Банк, посилаючись на незаконність ухвали суду, просив її скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні заяви.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Зі змісту ст. 373 ЦПК України вбачається, що суд у виняткових випадках, за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо) за заявою сторони або державного виконавця може відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення.

Крім того, 7 червня 2014 року набрав чинності Закон України від 3 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Статтею 4 цього Закону встановлено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Цей Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та /або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості (ст. 3 Закону).

Відповідно до ч.1 ст. 1 цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та /або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме майно;

- загальна площа такого нерухомого майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Іпотекодавець чи позичальник не відноситься до категорії осіб, які є суб'єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

Із матеріалів справи ( № 2-483/2011, провадження № 2/486/1/2013) вбачається, що рішенням Южноукраїнського міського суду від 3 вересня 2013 року задоволені позовні вимоги Банку й звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1, належну іпотекодавцю ОСОБА_4, в рахунок погашення кредитної заборгованості, яка утворилася за кредитним договором, укладеним 25 січня 2007 року між Банком та ОСОБА_3, шляхом її продажу Банком від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з наданням Банку усіх повноважень, необхідних для здійснення цієї угоди. Виселено ОСОБА_3 і ОСОБА_4 із вказаної квартири.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 26 червня 2014 року вказане рішення змінено в частині звернення стягнення на іпотечне майно. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, належну іпотекодавцю ОСОБА_4 на праві приватної власності, загальною площею 33,2 кв.м, житловою 17,1 кв.м, для погашення заборгованості, яка утворилася за кредитним договором, укладеним 25 січня 2007 року між Банком і ОСОБА_3, станом на 10 травня 2011 року в розмірі 9 052,16 дол. США, що еквівалентно 72 131,23 грн. на час пред'явлення, із яких: 6 555,61 дол. США, що еквівалентно 52 237,72 грн., заборгованість за кредитом, 1 782,93 дол. США, що еквівалентно 14 207,10 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом, 713,62 дол. США, що еквівалентно 5686,48 грн., пені. Постановлено звернути стягнення на квартиру шляхом продажу її Банком від свого імені будь-якій особі покупцеві з наданням Банку усіх повноважень необхідних для здійснення купівлі-продажу, з початковою ціною для реалізації предмета іпотеки 75 750 грн.

Скасовано рішення суду першої інстанції в частині виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із квартири та ухвалено нове, яким відмовлено Банку у задоволенні цих вимог.

Вказане рішення звернуто до примусового виконання лише в частині стягнення з відповідачів судового збору на користь Банку. В іншій частині рішення до примусового виконання не зверталося і виконавчий лист не видавався, оскільки за його змістом Банку надано право самостійного продажу квартири, без втручання органів державної виконавчої служби. Станом на час розгляду справи рішення Банком не виконано.

За такого, відсутні підстави для розгляду заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про відстрочку виконання цього рішення в порядку, передбаченому розділом VI ЦПК України.

Отже, заява в цій частині помилково прийнята судом ( разом із заявою про відстрочку виконання рішення цього ж суду, ухваленого в іншій справі) до розгляду та фактично розглянута, оскільки в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали судом зроблено висновок про те, що у задоволенні заяви про відстрочку рішення суду від 3 вересня 2013 року слід відмовити.

За такого, оскаржувану ухвалу в цій частині необхідно скасувати та постановити нову, якою залишити заяву ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про відстрочку виконання рішення суду від 3 вересня 2013 року без розгляду та повернути її в цій частині заявникам.

Задовольняючи заяву боржників про відстрочку виконання заочного рішення суду від 2 квітня 2015 року, суд першої інстанції посилався на наявність підстав, передбачених Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

З такими висновком суду колегія також не може погодитися, виходячи з такого.

Як вбачається із матеріалів справи, заочним рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 2 квітня 2015 року, яке набрало законної сили 19 травня 2015 року (справа № 486/2349/14-ц, провадження № 2/486/109/2015), задоволено позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) та виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_2, яка є предметом іпотеки.

Заочне рішення суду від 2 квітня 2015 року звернуто Банком до примусового виконання.

Постановами державного виконавця відділу ДВС Южноукраїнського міського управління юстиції від 9 липня 2015 року відкриті виконавчі провадження з примусового виконання виконавчого листа №486/2349/14-ц, виданого 11 червня 2015 року Южноукраїнським міським судом про виселення ОСОБА_3 (ВП № 48022906) та ОСОБА_4 (ВП № 48022888) із квартири АДРЕСА_2 (а.с. 42-45, 113-116 т.3).

Зі змісту рішення вбачається, що суд відхиляючи заперечення та доводи відповідачів, зробив у мотивувальні частині висновок про те, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не розповсюджується на спірні правовідносини.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України зазначене має преюдиційне значення для вирішення питання щодо відстрочки виконання вказаного рішення.

Із матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 за договором купівлі - продажу від 25 липня 1996 року належить ОСОБА_4 на праві приватної власності та передана нею в іпотеку Банку за договором іпотеки від 25 січня 2007 року в порядку забезпечення кредитного договору ОСОБА_3 (її брата), укладеного 25 січня 2007 року в іноземній валюті (а.с. 145-149).

Саме на цю квартиру звернуто стягнення для задоволення вимог Банку рішенням Южноукраїнського міського суду від 3 вересня 2013 року, частково зміненим рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 26 червня 2014 року, шляхом продажу її Банком від свого імені будь-якій особі покупцеві з наданням Банку усіх повноважень необхідних для укладання угоди (а.с. 142-144).

До того ж, матеріали справи не містять доказів того, що у іпотекодавця ОСОБА_4, яка не є позичальником за кредитним договором, немає іншого житла на праві власності.

Навпаки із заяви про відстрочку виконання рішення суду (а.с. 2 т.3) вбачається, що ОСОБА_4 зазначає своє місце проживання за іншою адресою: с. Жовтневе, вул. Лісова, 4 у Первомайському районі Миколаївської області.

Отже, докази того, що іпотекодавець відноситься до категорії суб'єктів, на яких розповсюджується дія мораторію згідно із Законом, відсутні.

Доводи позичальника ОСОБА_3 про те, що він не має на праві власності будь-якого житла, не мають правового значення для вирішення питання щодо відстрочки виконання рішення суду із заявлених підстав.

За такого, оскаржувана ухвала суду в частині відстрочки виконання заочного рішення суду від 2 квітня 2015 року підлягає скасуванню, з постановленням у цій частині нової ухвали про відмову у задоволенні такої заяви.

Керуючись ст. ст. 303, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 4 квітня 2016 року скасувати та постановити нову.

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про відстрочку виконання заочного рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 2 квітня 2015 року про їх виселення із квартири АДРЕСА_2.

Заяву ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в частині відстрочки виконання рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 3 вересня 2013 року, частково зміненого рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 26 червня 2014 року, про звернення стягнення на предмет іпотеки - залишити без розгляду та повернути її в цій частині заявникам.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: