АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 9 серпня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 доОСОБА_1 про стягнення боргу,

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/12969/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Яровенко Н.О. Н.Є.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

у липні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь 13 984 076грн. 17коп., з яких 6 244 194грн. 40коп. сума основного боргу з урахуванням офіційного курсу валют на день подання позову; втрати від інфляції 4 639 682грн. 09коп., проценти за користування коштами у сумі 251 478грн. 51коп. та пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань у сумі 2 848 721грн. 24коп.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 14 березня 2013 року уклав з відповідачем договір позики грошових коштів, за умовами якого надав у власність відповідача грошові кошти у розмірі 2 300 400 гривень, що станом на день укладення договору становило 284 000 доларів США, а відповідач зобов'язався повернути отримані кошти в повному обсязі до 13 березня 2014 року. Вказаний договір був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буряк O.A.

Позивач стверджував, що відповідач у визначений термін умови договору не виконав, не повернув кошти та продовжує ними користуватися, тому з відповідача підлягає стягненню сума боргу з урахуванням курсу гривні до долара США та положень ст. 625 ЦК України.

У липні 2016 року позивач звернувся до суду із заявою про зміну предмета позову, в якій посилався на те, що 9 липня 2015 року нотаріусом було вчинено нотаріальну дію, за якою він набув у власність нерухоме майно, яке було передано в іпотеку майновим поручителем відповідача, тому сума боргу відповідача з урахуванням курсу долара США на час звернення стягнення на заставлене майно складає 7 046 040 грн.

Позивач просив за період з 14 березня 2014р. по 9 липня 2015р. стягнути з відповідача інфляційні втрати за сімнадцять місяців в розмірі 5 235 484грн. 83коп. та три проценти річних від простроченої суми за 483 днів прострочення у розмірі 279 718грн. 14коп.

Рішенням суду від 9 серпня 2016 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 збитки від інфляційних втрат у розмірі 3 945 394грн. 87коп. та три проценти річних від прострочення суми заборгованості у розмірі 76 939грн. 02коп., а всього 4 022 333 грн. 89 коп. та 3 654 грн. судового збору.

У поданій апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду та ухвалити

- 2 -

нове рішення, яким відмовити в позові, скасувати арешт квартири АДРЕСА_1 та стягнути з позивача судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Відповідач посилається на порушення судом норм процесуального права, так як суд прийняв заяву про зміну предмета позову після початку розгляду справи по суті, що є порушенням ст. 31 ЦПК України.

Також відповідач вважав, що суд не звернув увагу на ту обставину, що грошові кошти у борг були отримані у гривні, сторони у договорі позики визначили курс долара до гривні 8,10грн., борг був повернений позивачу, як грошовими коштами, так і шляхом звернення стягнення на предмети іпотеки - житловий будинок і земельну ділянку, вартість яких значно перевищує розмір боргу.

Крім того, відповідач просив скасувати арешт з його квартири, який був накладений судом у забезпечення позову, на підставі п. 3 ст. 154 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника позивача, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що14 березня 2013р. між сторонами був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буряк О.А., за умовами якого позивач передав у власність відповідача строком до 13 березня 2014р. 2 300 400грн., які, виходячи з встановленого сторонами курсу 1 долара США = 8,1грн., є еквівалентом 284 000 доларів США. Позичальник зобов'язався таку ж саме суму грошових коштів без нарахування процентів повернути позикодавцеві.

Пунктом 5 договору позики сторони домовилися, що позичальник має повертати позикодавцеві позичену суму по 56 700грн., які є еквівалентними 7 000 доларам США, щомісячно, впродовж одинадцяти місяців з дня укладення договору, але не пізніше 14 числа кожного місяця, решту суми, а саме 1 676 700грн., які виходячи з встановленого сторонами курсу 1 долар США = 8,1грн., є еквівалентом 207 000 доларів США, позичальник має повернути до 13 березня 2014р.

У забезпечення виконання відповідачем зобов'язань за договором позики від 14 березня 2013р. між позивачем та ОСОБА_7 14 березня 2013р. був укладений договір іпотеки, предметом якого є жилий будинок АДРЕСА_2 Києво-Святошинського району Київської області, загальною площею 558кв.м., вартістю 1 587 460грн., та земельна ділянка, площею 0,2345 гектарів, що розташована за тією ж адресою, вартістю 685 678грн. Сторонами також була узгоджена ціна предметів іпотеки, як 2 300 400грн. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буряк О.А.

Відповідно до розписок ОСОБА_2 з 14 квітня 2013р. по 1 серпня 2014р. ним від відповідача отримано 727 150грн.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 жовтня 2015р. на підставі договору іпотеки від 14 березня 2013р. 9 липня 2015р. зареєстровано право власності ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_2 Києво-Святошинського району Київської області, загальною площею 558кв.м., та на земельну ділянку, площею 0,2345га за цією ж адресою.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем зобов'язання за договором позики станом на 14 березня 2014р. повністю виконані не були, а тому за період з 14 березня 2014р. по 9 липня 2015р. позивач має право на отримання інфляційних втрат та 3 % річних із суми боргу 214 018,6 доларів США, що за офіційним курсом НБУ 2481грн за 100 доларів станом на 21 липня 2016р. складає

- 3 -

5 309 801грн. 46коп.

Проте, погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна, з таких підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Отримання грошових коштів за договором позики відповідачем не заперечується.

За змістом ст. 1047 ЦК України отримання грошових коштів за договором позики повинно підтверджуватися у письмовому вигляді, зокрема, розпискою про отримання грошей, тому повернення грошових коштів також повинно бути підтверджено у письмовому вигляді, зокрема, розпискою про отримання грошей позикодавцем, або поверненням позичальнику позикодавцем його розписки у підтвердження припинення зобов'язань за договором позики.

З наданих відповідачем суду копій розписок, оригінали яких були оглянуті судом першої інстанції, вбачається, що з 14 квітня 2013р. по 14 листопада 2013р. відповідач належним чином виконував умови договору позики, повертаючи позивачу по 56 700грн. щомісячно. У подальшому відповідачем було сплачено 18 грудня 2013р. - 41 000грн., 31 січня 2014р. - 64 550грн. Отже, станом на 13 березня 2014р. відповідачем було повернуто 559 150грн.

Крім того, 9 липня 2014р. та 1 серпня 2014р. відповідачем повернуто позивачу по 84 000грн., а всього 727 150грн.

Таким чином, станом на 13 березня 2014р. заборгованість складала 1 741грн. 250грн., станом на 9 липня 2014р. заборгованість становила 1 657 250грн., а станом на 1 серпня 2014р. - 1 573 250грн.

Згідно із ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 т. 7 Закону України «Про іпотеку» визначено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису

- 4 -

нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частинах першій, третій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Згідно пункту 6.3. договору іпотеки від 14 березня 2013р., який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буряк О.А., іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмети іпотеки відповідно до чинного законодавства України у разі, коли в момент настання терміну виконання іпотекодавцем зобов'язань, забезпечених іпотекодавцем цим договором та договором позики, вони не будуть виконані. За рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки іпотекодержатель має право погасити наявну заборгованість за основним зобов'язанням, враховуючи сплату неустойки (штрафу), відшкодування збитків, завданих несвоєчасним виконання основного зобов'язання, відшкодування витрат із звернення стягнення на предмети іпотеки в повному обсязі.

Також пунктом 9.3.1. договору іпотеки сторони погодили застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмети іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Реалізуючи умови договору іпотеки, 9 липня 2015р. позивач звернув стягнення на предмети іпотеки у рахунок погашення заборгованості за договором позики, отримавши у власність предмети іпотеки.

Згідно ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки

предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог

іпотекодержателя.

З наданих суду звітів про незалежну оцінку домоволодіння по АДРЕСА_2 Києво-Святошинського району Київської області та земельної ділянки за цією ж адресою, вбачається, що на день звернення стягнення на предмети іпотеки вартість будинку становила 7 416 400грн., а земельної ділянки - 1 493 800грн.

Частиною 4 статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за договором позики у

- 5 -

сумі 1 573 250грн. була погашена за рахунок звернення стягнення на предмети іпотеки.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність визначення судом заборгованості за договором позики у доларах США, колегія суддів вважає правомірними.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно пункту 1 договору позики, укладеного сторонами, позикодавець передав у власність позичальникові 2 300 400 гривень, які, виходячи з встановленого сторонами курсу 1 долара США = 8,1 грн., є еквівалентом 284 000 доларів США. Таку ж саме суму грошових коштів без нарахування процентів позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві до 13 березня 2014р.

Отже, сторонами не був визначений обов'язок позичальника повернути грошові кошти, виходячи із курсу національної валюти до долара США на момент повернення. При цьому, курс долара був визначений сторонами, а не був прив'язаний до курсу Національного банку України.

Крім того, пунктом 5 договору позики сторони домовилися, що позичальник буде повертати борг щомісячними платежами у розмірі 56 700грн., а не за курсом НБУ на день повернення.

За таких обставин, колегія суддів вважає безпідставним визначення судом розміру боргу у доларах США.

Також безпідставним є застосування судом першої інстанції курсу долара до гривні станом на 21 липня 2016р., оскільки з наданих суду доказів встановлено, що борг було повернуто 9 липня 2015р.

За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Виходячи з положень частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до умов договору позики відповідач зобов'язався повернути борг до 13 березня 2014р., проте, повне погашення заборгованості відбулося 9 липня 2015р., отже за період з 14 березня 2014р. по 8 липня 2015р. позивач має право вимагати повернення боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 процентів річних.

Проте, при здійсненні розрахунку необхідно враховувати повернення відповідачем 9 липня 2014р. 84 000грн., та 1 серпня 2014р. 84 000грн.

Інфляційні втрати обраховуються шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочки виплати заборгованості.

Три відсотки річних розраховуються по формулі: сума боргу х 3% х кількість днів прострочення платежу : 365 : 100.

Отже, станом на 14 березня 2014р. заборгованість відповідача становила 1 741 250грн. до 9 липня 2014р., сукупний розмір індексу інфляції за вказаний період складав 108,29%, таким чином інфляційні втрати становлять 144 349,62грн., а три відсотка річних - 16457,65грн. (за 115 днів прострочки).

З 10 липня 2014р. по 1 серпня 2014р. заборгованість відповідача становила 1 657 250грн., індекс інфляції - 100,4%, інфляційні втрати склали 6 629грн., а 3 % річних - 3 132,83грн. ( за 23 дні прострочки).

З 2 серпня 2014р. по 9 липня 2015р. заборгованість становила 1 573 250грн., сукупний

- 6 -

індекс інфляції - 156,85%, інфляційні втрати - 894 392грн. 63коп., а 3% річних за 341 день прострочки - 44 094,71грн.

Таким чином, з 14 березня 2014р. по 9 липня 2015р. відповідач повинен був сплатити позивачу інфляційні втрати у сумі 1 045 371,25грн. та 3 процентів річних у сумі 63 685,19грн., а всього 1 109 056,44грн., а враховуючи заборгованість за договором позики - 2 154 427,69грн.

Проте, загальна вартість предметів іпотеки за момент звернення на них стягнення становила 8 920 200грн., отже, заборгованість відповідача перед позивачем була у повному обсязі погашена, як частковим поверненням грошових коштів, так і шляхом звернення стягнення на предмети іпотеки.

На вказані обставини справи та норми матеріального права не звернув уваги суд першої інстанції і прийшов до неправильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Також судом першої інстанції не було враховано, що за змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Таким чином, визначивши борг у доларах США та застосувавши курс долара до гривні станом на 21 липня 2016р., суд першої інстанції неправомірно застосував індекс інфляції.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, а саме прийняття заяви про зміну предмета позову після початку судового розгляду, колегія суддів вважає безпідставним.

За змістом ч. 2 ст. 31 ЦПК України до початку розгляду справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача суми боргу, інфляційні втрати від неповернення боргу, проценти за користування коштами у розмірі 3% річних та пені.

У липні 2016р. позивач подав заяву про зміну предмета позову, хоча фактично вказана заява свідчить про відмову позивача від позовних вимог про стягнення суми боргу та пені. При цьому, позивач просив стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних. Тобто фактично позивачем не було змінено предмет позову.

Однак, судом у встановленому процесуальними нормами порядку не було прийнято відмову позивача від позовних вимог про стягнення боргу та пені.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки вищезазначене порушення судом норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи, підстав для скасування рішення суду у зв'язку із порушенням норм процесуального права не має.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно були з'ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального

- 7 -

права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню сплачений відповідачем судовий збір за подачу апеляційної скарги.

Вимоги апеляційної скарги про скасування заходів забезпечення позову задоволенню не підлягають, оскільки не є компетенцією апеляційного суду.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 9 серпня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 4 019грн. 41коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом

двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: