Справа № 584/1153/15-ц Провадження № 2/584/7/16
РІШЕННЯ

Іменем України

05.02.2016 року Путивльський районний суд Сумської області

в особі: головуючого - судді Толстого О.О.

при секретарі Зікрати Я.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представник відповідача - адвоката Міненка С.А.

представника третьої особи Гудімової О.С.

представника третьої особи Черток О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Путивль справу за позовом Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_6, треті особи - Путивльська районна державна адміністрація Сумської області, Комунальне підприємство «Путивльська житлово-експлуатаційна контора», Державний професійно-технічний навчальний заклад «Путивльський професійний ліцей», про визнання ордеру недійсним, зобов'язання усунути перешкоди в користуванні кімнатою гуртожитку шляхом її звільнення,

В С Т А Н О В И В :

Путивльська міська рада звернулась з позовом до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах своєї неповнолітньої дитини - ОСОБА_6, який обґрунтовувала тим, що 28 жовтня 2013 року від ДПТНЗ «Путивльський професійний ліцей» до комунальної власності було передано гуртожиток по АДРЕСА_1. Після чого було встановлено, що в порушення вимог п.п. 2, 11 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 03 червня 1986 року № 208 (далі - Положення), ст.ст. 127-128 ЖК Української РСР (далі - ЖК) відповідачу виданий ордер на житлову кімнату за № 518 у цьому гуртожитку, хоча на момент видачі ордеру остання не перебувала на обліку як така, що потребує поліпшення житлових умов, в ліцеї не працювала та не навчалась, тобто не потребувала житла та не мала на нього права. Більш того є власником квартири по пров. Артема, 6/7 в м. Путивль.

Посилаючись на неправомірність видачі ордеру службовими особами ДПТНЗ «Путивльський професійний ліцей» та відсутність правових підстав для проживання відповідачів у спірній кімнаті, уточнивши свої позовні вимоги позивач просив визнати недійним виданий ОСОБА_2 ордер від 12 лютого 2013 року № 47 та усунути перешкоди у здійсненні міською радою права користування та розпорядження кімнатою АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання ОСОБА_2 звільнити вказану кімнату.

Відповідач та його представник позов не визнали, пояснили, що кімната є єдиним житлом відповідача, іншого придатного для проживання у неї на цей час немає. Вона на законних підставах набула право на вказане житло у гуртожитку, оскільки заселення, реєстрація та постійне проживання здійснювалося в установленому законом порядку. Вона добросовісно здійснює оплату житлово-комунальних послуг, підтримує технічний й санітарний стан кімнати.

Представник третьої особи - ДПТНЗ «Путивльський професійний ліцей» проти позову заперечував, посилався на відсутність правових підстав для визнання ордеру недійсним.

Представник третьої особи - Путивльської ЖЕК у вирішенні справи покладався на розсуд суду.

Представник третьої особи - Путивльської районної державної адміністрації проти позову заперечувала та пояснила, що оскільки обстеженням житлово-побутових умов відповідача з'ясовано, що вона з неповнолітньою дитиною іншого впорядкованого житла не має, то позбавлення її прав на цю кімнату буде суперечити інтересам неповнолітньої дитини та вимогам Закону України "Про охорону дитинства".

Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, допитавши свідка та дослідивши надані письмові докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, з 01 вересня 2007 року відповідач працювала на посаді керівника гуртка в Путивльскому професійному ліцеї, який надалі перейменовано в ДПТНЗ "Путивльский професійний ліцей", звідки була звільнена 10 квітня 2009 року за ст. 38 КЗпП України (а.с. 53-55).

Із заяви від 29 серпня 2007 року та наказу від 01 вересня 2007 року № 27 (а.с. 127-128) видно, що відповідач була прийнята на роботу тимчасово, але пропрацювала в організації понад 4 місяці, і жодна зі сторін не забажала припинення трудових відносин, що свідчить про фактичне продовження цього трудового договору з нею на невизначений строк, що підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_7, інспектор кадрів цього навчального закладу.

Цей свідок також повідомила, що відповідач була звільнена за власним бажанням, оскільки не мала відповідної вищої освіти для зайняття посади керівника гуртка, а після здобуття повної вищої освіти за іншою спеціальністю, їй не змогли надати роботу за фахом, яку вона знайшла в іншій організації. Враховуючи це та те, що вона утримувала і виховувала дитину одна, звільнили відповідача без відпрацювання двох тижнів.

Ці обставини підтверджуються також копією заяви про звільнення від 09 квітня 2009 року (а.с. 130) та відповідними записами в трудовій книжці, з яких видно, що відповідач була звільнена з ліцею та прийнята на інше місце роботи в один день - 10 квітня 2009 року (а.с. 55) та дають підстави для висновку про те, що в даному випадку мало місце звільнення за власним бажанням з поважних причин.

Крім того, як вбачається з відповідних відміток у паспорті, копії свідоцтва про народження та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 12 лютого 2013 року (а.с. 47-49, 51, 63) з 05 червня 2005 року по 23 серпня 2008 року відповідач перебувала у зареєстрованому шлюбі, має сина, ІНФОРМАЦІЯ_1, відмості про батька якого записані зі слів матері.

В силу роз'яснень, які містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" має статус одинокої матері.

Як пояснила відповідач в судовому засіданні, після розірвання шлюбу з чоловіком була вимушена виїхати з його будинку по АДРЕСА_2 та не маючи власного житла звернулась за місцем роботи із заявою про надання кімнати в гуртожитку, що підтверджується копією цієї заяви від 16 вересня 2008 року на ім'я директора ліцею з його резолюцією - «дозволяю» (а.с. 129), тобто вселилась з відома уповноваженого представника власника.

З картки Форми "А" видно, що відповідач була зареєстрована в гуртожитку по АДРЕСА_3 з 16 вересня 2008 року, а і її малолітня дитина - з 16.05.2012 року (а.с. 101).

Правомірність такого вселення в цей гуртожиток ніким не оспорюється, і крім того не надано доказів про протилежне, в той же час відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України процесуальний обов'язок довести підстави позову покладається на позивача.

Для виконання наказу Управління освіти і науки Сумської обласної державної адміністрації від 24 грудня 2012 року№ 907-ОД "Про затвердження заходів щодо економії бюджетних коштів у закладах професійно-технічної освіти", один з двох гуртожитків ДПТНЗ "Путивльский професійний ліцей"- по АДРЕСА_4 був переданий з державної власності у комунальну, всі учні були переселені в гуртожиток по АДРЕСА_3 а решті осіб, які не були студентами, було запропоновано кімнати в гуртожитку по АДРЕСА_4 в тому числі - і відповідачу (а.с. 102-106).

Наказом директора ДПТНЗ "Путивльський професійний ліцей" від 15 січня 2013 року № 08/1 (а.с. 111) був визначений перелік осіб - мешканців гуртожитку по АДРЕСА_3,

які підлягають переселенню до гуртожитку по АДРЕСА_1, із зазначенням номерів конкретних кімнат (додаток № 1 до наказу), зокрема відповідач з сином підлягали заселенню в кімнату № 518.

На підставі заяви від 25 грудня 2012 року, відповідно до спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ліцею (протокол № 51 від 12 лютого 2013 року) відповідачу було надано ордер від 12 лютого 2013 року № 47 на цю кімнату (а.с. 11, 132).

Вказаний гуртожиток передано по акту приймання-передачі від 28 жовтня 2013 року від ДПТНЗ "Путивльський професійний ліцей"до комунальної власності територіальної громади м. Путивль, про що внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08 липня 2014 року № 6253712 (а.с. 19-22).

Відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Порядок надання жилої площі в гуртожитках і користування нею визначається главою 4 ЖК України і Положенням, відповідно до яких приміщення гуртожитків є тимчасовим житлом, призначеним для забезпечення місцем проживання робітників, які не мають жилої площі.

Згідно з пп. 2, 9, 10, 17 Положення гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та відповідного профспілкового комітету. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу. Адміністрація підприємства, установи, організації веде облік ордерів, що видаються громадянам на зайняття жилої площі. Бланки ордерів зберігаються як документи суворої звітності. Вселення інших членів сім'ї в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім'ї громадянина, які проживають разом з ним.

Статтями 58, 59 ЖК України визначено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Відповідно до ст. 117 ЖК України у разі визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер, вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Якщо громадяни, зазначені в ордері, раніше користувалися жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, їм повинно бути надано жиле приміщення, яке вони раніше займали, або інше жиле приміщення. У випадках визнання ордера на жиле приміщення недійсним з іншим підстав, крім випадку, передбаченого частиною першою цієї статті, громадяни, зазначені в ордері, підлягають виселенню з наданням іншого жилого приміщення або приміщення, яке вони раніше займали.

За змістом статтей 125, 127, 128, 129, 132 ЖК для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства та профспілкового комітету. Єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства. Працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, а також осіб, перелічених у ст. 125 цього Кодексу (зокрема одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними),

може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Крім того, в силу ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Ковенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Як вказав Європейський суд з прав людини в пунктах 40-42, 44 свого рішення у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 березня 2011 року згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Враховуючи всі наведені вище норми права та встановлені обставини, за яких відповідач іншого житла не мала, була вселена до гуртожитку ДПТНЗ «Путивльський професійний ліцей» в зв'язку з трудовими відносинами, які припинила з поважних причин, в подальшому набула статус одинокої матері, тобто не підлягала виселенню без надання іншого житла в силу закону (ст. 125, ст. 132 ч. 3 ЖК), і з незалежних від неї причин була переселена до іншого гуртожитку цього ж навчального закладу, суд дійшов висновку, що надання відповідачу житла у цьому гуртожитку з видачею ордеру на спірну кімнату було законним, а тому відсутні підстави для визнання ордеру недійсним.

З огляду на принципи ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, посилання в судовому засіданні представника позивача на існування потреби територіальної громади у житлі для громадян, які потребують поліпшення житлових умов, на думку суду, хоча і переслідує законну мету, але не здійснюється "згідно із законом", позаяк відповідач правомірно набула право на житло на підставі ордеру, і на момент його видачі відповідачеві гуртожиток мав статус учнівського й не був призначений для заселення згаданої категорії осіб, що видно з Положення про учнівський гуртожиток Путивльського професійного ліцею (а.с. 162), тобто їхні права не були порушені, а сама по собі зміна власника гуртожитку та статусу останнього не може бути підставою для втручання у право на повагу до житла, яке гарантованого Конвенцією.

Доводи позивача про те, що відповідач має у власності інше житло, судом відхиляються, оскільки право власності на житловий будинок по АДРЕСА_5, відповідач набула на підставі договору купівлі-продажу від 26 березня 2013 року, що видно з інформаційної довідки (а.с. 23-24), тобто вже після видачі оспорюваного ордеру, і крім того, цей будинок в розумінні ст. 379 ЦК України не має статусу житла, позаяк потребує ремонту й не придатний для постійного проживання на цей час, що вбачається з акту обстеження від 01 лютого 2016 року (а.с. 163) і пояснив представник органу опіки і піклування в судовому засіданні.

Оскільки питання звільнення житла є похідним від вирішення позовних вимог про визнання ордеру на кімнату недійним, суд не вбачає підстав для задоволення й решти позовних вимог - усунення перешкод у праві власності шляхом встановлення обов'язку відповідача звільнити кімнату, які, крім того, в цьому випадку не є належним способом захисту прав на житлове приміщення, яким є виселення особи.

Виходячи з наведеного та керуючись ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.ст. 58, 59, 117, 125, 127, 128, 129, 132 ЖК Української РСР, п.п. 2, 9, 10, 17 Примірного положення про гуртожитки, ст.ст. 10, 11, 60, 212-214 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Сумської області через Путивльський районний суд шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з моменту отримання копії цього рішення.

Рішення cуду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення розгляду справи апеляційним судом.

Рішення виготовлено в повному обсязі 10 лютого 2016 року.

Суддя: підпис

З оригіналом згідно:

Суддя

Путивльського районного суду О.О.Толстой