АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/4373/14-ц Головуючий у 1-й інстанції Дзюбановський Ю.І.
Провадження № 22-ц/789/685/16 Доповідач - Ходоровський М.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2016 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Ходоровського М.В.

суддів - Дикун С. І., Храпак Н. М.,

при секретарі - Панькевич Т.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2 її представника ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 13 травня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки нерухомого майна

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки нерухомого майна, зокрема ? частини житлового будинку за адресою: вул. І.Франка, 25 в с. Гаї Шевченківські, ? частини від земельної ділянки площею 0,105га та ? частини від земельної ділянки площею 0,07га, які розташовані на території Гаї-Шевченківської сільської ради Тернопільського району.

Позивач зазначив, що з 29.12.1987 року по 16.11.2011 року перебував у шлюбі із відповідачкою ОСОБА_2 За час спільного проживання ним придбано майно - житловий будинок по вул. І.Франка,25, в с. Гаї-Шевченківські та дві земельні ділянки площею 0,105 га і 0,07 га на території Гаї-Шевченківської сільської ради Тернопільського району, що є спільною сумісною власністю подружжя.

26 квітня 2006 року між ним та відповідачкою укладено договори дарування, за якими він нібито подарував своїй дружині ОСОБА_2 по 1/2 частині житлового будинку та по 1/2 частині двох земельних ділянок.

Даними договорами дарування фактично проведено поділ майна подружжя, що і підтверджено рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 28.09.2011 року, яким встановлено, що насправді сторони вчинили договори поділу спільного сумісного майна подружжя а договори дарування є удаваними.

Посилаючись на відсутність взаєморозуміння між ним та відповідачкою щодо користування зазначеним майном, що належить їм на праві спільної часткової власності, позивач просив провести виділ у натурі належних йому 1/2 частин житлового будинку та земельних ділянок згідно з висновками експертизи.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 13 травня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права. Зокрема вказує на невірність висновку суду про розмір частки, яка належить після укладення договорів поділу спільного майна подружжя. Суд залишив поза увагою рішення Тернопільського міськрайонного суду від 28.09.2011 року, згідно якого договорами дарування фактично проведено поділ майна подружжя,- відчужено1/2 частина від кожного виду майна, а відтак він та відповідачка є співвласниками по 1/2 частині майна та він має право на виділ саме такої частки із кожного виду майна.

У судовому засіданні представник ОСОБА_4 ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав. Відповідачка ОСОБА_2 заперечила відносно апеляційної скарги та пояснила, що разом із позивачем прожили 30 років. За час шлюбу набули спірне майно. Стосунки між нею та відповідачем були дуже добре а тому він у 2006 році подарував їй свою частку у майні. За його позовом, у звязку з тим, що він створив іншу сімю, шлюб між ними розірвано у 2011 році.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників апеляційного розгляду справи, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення договорів дарування від 26 квітня 2006 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в силу норм Сімейного та Цивільного кодексів, належало по 1/2 частині спірного будинку та земельних ділянок. Цими договорами між сторонами фактично проведено поділ майна подружжя, згідно чого позивач по суті відчужив відповідачу 1/2 своєї частки, а отже, може претендувати лише на виділ 1/4 частини нерухомого майна, власником якого він залишився після поділу, а заявлені ним вимоги та визначені експертизами варіанти поділу майна стосуються виділу 1/2 а не 1/4 частини нерухомого майна.

Погоджуючись із відмовою у задоволенні позову, колегія суддів вважає, що висновок суду щодо підстави відмови у задоволенні позову зроблений без повного зясування судом обставин справи. Зокрема, при вирішенні спору судом дана неправильна оцінка договорам дарування житлового будинку та земельних ділянок, помилково прийнято до уваги висновок у рішенні Тернопільського міськрайонного суду від 29 січня 2011 року про удаваність правочинів (договорів дарування), не зясовано підставу набуття ОСОБА_4 у власність земельної ділянки площею 0,105га та вид власності. Зазначені обставини згідно ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Судом встановлено, що з 29.12.1987 року по 16.11.2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до свідоцтва на право приватної власності від 21 січня 2005 року, виданого на підставі рішення виконкому Гаї-Шевченківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 26 листопада 2004 року № 105, ОСОБА_4 належав житловий будинок по вул. І. Франка, 25 у с. Гаї-Шевченківські Тернопільського району Тернопільської області (а. с. 8).

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ІІ-ТР № 034001, виданого 04 листопада 1999 року Гаї-Шевченківською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області на підставі договору купівлі-продажу від 23 вересня 1999 року, позивачу ОСОБА_4 належала земельна ділянка 0,07 га, що знаходиться на території Гаї-Шевченківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області (а. с. 9).

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 447702, виданим 29 березня 2005 року Гаї-Шевченківською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області на підставі рішення сесії Гаї-Шевченківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 08 жовтня 2004 року № 133, позивачу ОСОБА_4 належала земельна ділянка площею 0,105 га, що знаходиться на території Гаї-Шевченківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області (а. с. 10).

Згідно зі ст. 22 КпШтС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У ч. 1 ст. 64 СК України визначено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Виходячи з презумпції рівності часток подружжя у спільній сумісній власності спірні житловий будинок та земельна ділянка площею 0,07 га., що набута на підставі договору купівлі-продажу, належали сторонам на праві спільної сумісної власності у рівних частинах кожному, тобто по 1/2.

Відповідно до договорів дарування від 26 квітня 2006 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 свою 1/2 частини житлового будинку по вул. І. Франка, 25 у с. Гаї-Шевченківські Тернопільського району Тернопільської області та свою 1/2 частини земельних ділянок площею 0,105 га і 0,07 га на території Гаї-Шевченківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області (а. с. 5, 6).

Вважаючи вказані договору дарування такими, що вчинені під впливом помилки, ОСОБА_4 у серпні 2011 року звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 229 ЦК України.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 вересня 2011 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання правочинів, учинених під впливом помилки, недійсними, відмовлено (а. с. 15, 16).

Договори дарування від 26 квітня 2006 року у встановленому законом порядку недійсними не визнані і відповідно до ст. 204 ЦК України є правомірними.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає, що подарувавши ОСОБА_2 згідно договорів дарування від 26 квітня 2006 року свою 1/2 частину житлового будинку по вул. І. Франка, 25 у с. Гаї-Шевченківські Тернопільського району Тернопільської області та свою 1/2 частину земельної ділянки площею 0,07 га на території Гаї-Шевченківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, ОСОБА_4 у такий спосіб припинив своє право власності на дане майно(ч.1,п.1ст.346 ЦК України), ОСОБА_5 стала власником цілого житлового будинку та власником всієї земельної ділянки площею 0, 07га.,тому вимога ОСОБА_4 про виділ в натурі частки із цього нерухомого майна є безпідставною, оскільки йому не належить на праві власності спірне нерухоме майно.

Встановлено, що земельна ділянка площею 0,105 га набута ОСОБА_4 на реалізацію права на приватизацію (безоплатне набуття у власність) земельної ділянки і вказана земельна ділянка була його особистою власністю відповідно до ст. 57 СК України, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин. Після відчуження 1/2 частини зазначеної земельної ділянки у власності ОСОБА_4 залишилася інша 1/2 частини земельної ділянки.

Враховуючи те, що при розгляді справи в суді першої інстанції позивачем перед експертом не ставилося питання про можливість виділення йому у натурі 1/2 частини земельної ділянки площею 0,105 га за умови, що житловий будинок та інша земельна ділянка площею 0,07 га є особистою власністю ОСОБА_2; під час розгляду справи апеляційним судом клопотання про призначення експертизи щодо можливості виділення ОСОБА_4 у натурі 1/2 частини земельної ділянки площею 0,105 га за умови, що житловий будинок та інша земельна ділянка площею 0,07 га є особистою власністю ОСОБА_6також не заявлено, суд вважає, що у задоволенні цієї вимоги слід відмовити у звязку з недоведеністю.

Колегія суддів не приймає до уваги твердження представника позивача щодо преюдиційності обставин у рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 вересня 2011 року про те, що договори дарування від 26 квітня 2006 року є удаваними, вчинені з метою приховання інших правочинів - про поділ спільного майна подружжя, оскільки у зазначеному рішенні суду такі обставини судом не встановлювалися. У цьому рішенні зроблено висновок про те, що договори дарування майна підписані сторонами для приховання інших правочинів про поділ спільного сумісного майна. За вимогами ч.3 ст. 61 ЦПК України преюдиційне значення мають лише обставини, встановлені судовим рішенням, а не висновки суду. Окрім цього зазначені договори дарування від 26 квітня 2006 року у встановленому законом порядку недійсними не визнані і відповідно до ст. 204 ЦК України є правомірними.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316 Цивільного процесуально кодексу України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 13 травня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки нерухомого майна за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_7