У Х В А Л А

іменем україни

10 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до сільськогосподарського багатофункціонального кооперативу «Мрія» про стягнення орендної плати за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Балтського районного суду Одеської області від 23 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 23 грудня 2003 року між ним та сільськогосподарським багатофункціональним кооперативом «Мрія» (далі ‒ СБК «Мрія») було укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 3,59 га строком на 10 років. Згідно з пунктом 2.2 цього договору орендна плата передбачена у вигляді 10 % натуроплати щороку, не пізніше 30 листопада поточного року.

Посилаючись на те, що відповідач у повному обсязі не сплатив йому оренду плату, передбачену договором, позивач просив стягнути з відповідача 1 т. зерна пшениці, 1 200 кг зерна кукурудзи та 100 кг зерна соняшника, а також стягнути з відповідача пеню за прострочення сплати орендної плати з розрахунку 0,3 % від суми недоїмки за кожен день прострочки.

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 23 квітня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Справа в апеляційному порядку розглядалася неодноразово. Останньою ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16 вересня 2015 року рішення районного суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що визначити розмір орендної плати у вигляді натуральної оплати є неможливим, а оскільки позивач відмовився від орендної плати у вигляді 3% від вартості земельної ділянки, підстав для задоволення позову немає.

Апеляційний суд погодився із висновком районного суду, зазначивши при цьому також про те, що у договорі оренди незрозуміло визначено розмір орендної плати щодо натуроплати, а позивач не надав доказів щодо розміру заборгованості.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи попередне рішення апеляційного суду, суд касаційної інстанції вказав на те, що суд не перевірив причин неможливості виплати орендної плати у натуральній формі, як це передбачено договором, укладеним між сторонами; у встановленому процесуальним законом порядку не витребував у відповідача докази на підтвердження неможливості оплати орендної плати у натуральній форми. Проте суд апеляційної інстанції наведених вимог в повному обсязі не виконав.

Судами встановлено, що 26 грудня 2003 року між ОСОБА_3 та СБК «Мрія» було укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 3,59 га строком на 10 років, зі сплатою орендною плати у розмірі 10 % натуральної оплати щороку, не пізніше 30 листопада поточного року.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що орендар не повністю виконав своїх зобов'язань за договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ст. 21 Закону України «Про оренду землі» розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Згідно зі ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень ч. ч.1, 2 ст. 22 Закону України «Про оренду землі» орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. Сторони можуть передбачити в договорі оренди поєднання різних форм орендної плати.

Висновок апеляційного суду про те, що орендна плата повинна виплачуватись з урахуванням рекомендацій, викладених в Указі Президента України від 02 лютого 2002 року № 92/2002 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)», оскільки розмір орендної плати у договорі оренди землі визначено незрозуміло, є передчасним з огляду на наступне.

Відповідно до Указу Президента України від 02 лютого 2002 року № 92/2002 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» встановлено, що плата за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) не може бути менше 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря.

При цьому, поза увагою апеляційного суду залишилося те, що орендар фактично в одноособовому порядку змінив умови договору оренди стосовно форми орендної плати, що заборонено ст. 525 ЦК України; не враховано, що зазначений Указ Президента України носить рекомендаційний характер і не може бути обов'язковою підставою для зміни умов договору оренди, за яким сторони досягли домовленості під час його укладення (ст. ст. 3, 627 ЦК України).

Крім того, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про недоведення позивачем розміру заборгованості відповідача за договором оренди, оскільки відповідно до вимог ч. 2 ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Тобто саме відповідач має доводити, що він повністю і належним чином виконав умови договору, а позивачем визначено невірний розмір орендної плати за користування землею та надавати відповідні докази для визначення розміру заборгованості.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що неподання відповідачем доказів на підтвердження неможливості оплати орендної плати у натуральній форми не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки у такому разі він не спростував доводів позивача.

Отже, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України доводів сторін по суті позовних вимог не перевірив; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановив; не визначився які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин і яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та передчасно відмовив у задоволенні позову, фактично ухилившись від вирішення спору по суті.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 вересня 2015 року справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська