Справа № 345/4293/14-ц
Провадження № 22-ц/779/226/2016
Головуючий у 1 інстанції Бойко М. Я.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Малєєва А.Ю.,

суддів: Васильковського В.М., Меленко О.Є.,

секретаря Яковин М.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ТзОВ «Рутеніум» та ОСОБА_3 про відшкодування шкоди та за зустрічним позовом ТзОВ «Рутеніум» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору зберігання недійсним,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом ТОВ «Рутеніум», ОСОБА_3 про відшкодування шкоди. Позовні вимоги обґрунтував тим, що 28.05.2014 між ним та ТОВ «Рутеніум» укладено договір № 7А відповідального зберігання 7 залізничних цистерн, вартістю 455 тис. грн, за умовами якого останнє прийняло майно на зберігання через свого представника ОСОБА_3, строком до 30.06.2014. Позивач вказав, що після закінчення строку дії договору ТОВ «Рутеніум» передане майно не повернуло, а тому просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму матеріальної шкоди, яка відповідає вартості вказаного майна.

У грудні 2014 року ТОВ «Рутеніум» звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору зберігання недійсним. Зустрічні позовні вимоги обґрунтувало тим, що 01.04.2014 між ТОВ «Карпатнафтохім» та ТОВ «Рутеніум» укладено договір купівлі-продажу залізничних цистерн № А201402957 відповідно до якого продавець зобовязався передати у власність ТОВ «Рутеніум» 10 залізничних цистерн після сплати останнім їх вартості. 28.05.2015 ТОВ «Рутеніум» оплатило ТОВ «Карпатнафтохім» вартість спірних залізничних цистерн платіжним дорученням № 7 від 28.05.2014. Також 02.06.2014 ТОВ «Карпатнафтохім» передало, а ТОВ «Рутеніум» прийняло залізничні цистерни відповідних моделей із указаними реєстраційними номерами, про що складено акт прийому-передачі від 17.06.2014. Позивач за зустрічним позовом також зазначив, що предметом договору № 7А відповідального зберігання, на підставі якого ОСОБА_2 звернувся до суду є 7 цистерн, які одночасно є предметом вищезазначеного договору купівлі-продажу від 01.04.2014, при цьому ОСОБА_2 як фізична особа не може мати у власності спірне майно, враховуючи вказане ТОВ «Рутеніум» просило суд визнати недійсним договір № 7А відповідального зберігання, укладений між ним та ОСОБА_2А як такий, що має ознаки фіктивного правочину відповідно до ст. 234 ЦК України.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 лютого 2015 року у позові ОСОБА_2 до ТзОВ «Рутеніум» та ОСОБА_3 про відшкодування шкоди відмовлено. Зустрічний позов ТзОВ «Рутеніум» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору зберігання недійсним задоволено. Визнано недійсним договір № 7А відповідального зберігання від 28.05.2014, укладений між ОСОБА_2 і ТОВ «Рутеніум», вирішено питання розподілу судових витрат. Скасовано заходи забезпечення позову за ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22.10.2014, після набрання рішенням законної сили.

Первісний позивач ОСОБА_2 оскаржив указане рішення в частині задоволення зустрічного позову про визнання недійсним договору відповідального зберігання апеляційному порядку. 21.01.2016 в суд надійшли доповнення до апеляції. На думку апелянта, судом не було враховано того, що рахунок № НОМЕР_1 на оплату товару був виданий ТзОВ «Карпатнафтохім» ще 16.04.2014, а оплата була проведена згідно платіжного доручення № 7 від 28.05.2014 в день укладення договору відповідального зберігання і перелік номерів цистерн у платіжному документі співпадає з переліком цистерн у договорі відповідального зберігання. Не дав оцінки суд і тій обставині, що в день укладення договору відповідального зберігання на рахунок ТзОВ «Рутеніум» в якості фінансової допомоги були зараховані кошти в сумі 455000 грн, які того ж дня були перераховані підприємством в рахунок оплати вартості цистерн ТзОВ «Карпатнафтохім». При цьому відповідачем не було спростовано джерело надходження коштів для оплати вартості цистерн, а ним були надані докази передачі коштів відповідачу для проведення оплати. Апелянт вважає, що за наявними в матеріалах справи доказами є підстави вважати, що між сторонами був фактично укладений удаваний правочин з метою приховати інший правочин, а саме - договір комісії. Зокрема, він як комітент доручив відповідачу за плату вчинити правочин від свого імені, але за рахунок комітента, а саме - придбати цистерни.

Просить рішення суду в частині задоволення позову ТзОВ «Рутеніум» про визнання недійсним договору відповідального зберігання скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати договір № 7-А відповідального зберігання недійсним як такий, що укладений з метою приховання іншого правочину та є удаваним правочином. Просив також визнати, що договірні відносини між ним та ТзОВ «Рутеніум» регулюються правилами договору комісії.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 травня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Калуського міськрайонного суду залишено без змін (т.1. а.с. 254-255).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 листопада 2015 року вищевказану ухвалу скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.2 а.с. 32-36). ОСОБА_4 з Ухвалою, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчини, він є не фіктивним, а удаваним.

В судовому засіданні апелянт та його представник підтримали апеляцію, просили її задовольнити з наведених у ній та доповненнях до скарги мотивах.

Представник ТОВ «Рутеніум» апеляцію заперечив. Вказав, що рішення суду законне і обґрунтоване. Підписання договору відповідального зберігання і акту на виконання договору пояснив тим, що на цьому наполягав ОСОБА_3. Товариство, підписуючи договір відповідального зберігання цистерн не мало намірів його виконувати через фіктивність - у ОСОБА_2 ніяких правомочностей щодо цього майна немає.

Заслухавши представників сторін у справі, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить відхилити з огляду на наступне.

ОСОБА_4 матеріалів справи, 01.04.2014 між ТОВ «Карпатнафтохім» (продавець) та ТОВ «Рутеніум» (покупець) укладено договір купівлі-продажу залізничних цистерн № А201402957, відповідно до якого продавець зобовязався передати у власність покупця 10 залізничних цистерн (відповідно до Додатку № 1 до цього договору), після сплати їх вартості покупцем (т.1 а.с. 68-72).

В Додатку № 1 міститься перелік цистерн, які є предметом указаного договору купівлі-продажу, зокрема:

1) залізнична цистерна моделі 15-1423, реєстраційний номер 50800390;

2) залізнична цистерна моделі 15-1423, реєстраційний номер 50804095;

3) залізнична цистерна моделі 15-1423, реєстраційний номер 50807692;

4) залізнична цистерна моделі 15-1423, реєстраційний номер 50800895;

5) залізнична цистерна моделі 15-1423, реєстраційний номер 50800796;

6) залізнична цистерна моделі 15-1423, реєстраційний номер 50803790;

7) залізнична цистерна моделі 15-1423, реєстраційний номер 50806199;

8) залізнична цистерна моделі 15-1423, реєстраційний номер 50806397;

9) залізнична цистерна моделі 15-1423, реєстраційний номер 50806694;

10) залізнична цистерна моделі 15-1423, реєстраційний номер 50806892 (т.1 а.с. 73).

На а.с. 74 в т. 1 міститься графік приймання-передачі залізничних цистерн.

25.04.2014 між ТОВ «Рутеніум» (вантажовласник) та ДТГО «Львівська залізниця» (перевізник) укладено Договір № 43-14 про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги, за умовами якого вантажовласник зобовязався предявити перевізнику у визначені терміни місячні плани перевезень, заявки на подачу вагонів та здійснювати навантаження (вивантаження) вантажів, що відправляються ним або прибувають на його адресу, а перевізник зобовязується приймати до перевезення та видавати вантажі вантажовласника та надавати інші передбачені договором послуги (т.1 а.с. 76).

28.05.2014 ТзОВ «Рутеніум» оплатило ТзОВ «Карпатнафтохім» вартість залізничних цистерн згідно рахунку № 8 від 16.04.2014 (платіжне доручення № 7 від 28.05.2014) (т.1 а.с. 84, 85).

Цього ж дня 28.05.2014 між ОСОБА_2 (поклажодавець) та ТОВ «Рутеніум» (зберігач) підписано договір № 7А відповідального зберігання 7 залізничних цистерн, загальною вартістю 455000 грн, строком до 30.06.2014 (т.1. а.с. 5-7).

Відповідно копії Довіреності № 1А від 28.05.2014 ТОВ «Рутеніум» в особі Виконавчого директора ОСОБА_5 уповноважило ОСОБА_3 представляти інтереси ТОВ «Рутеніум» з питань прийняття на відповідальне зберігання майна та забезпечення його схоронності та збереженості за Договором відповідального зберігання № 7А від 28.05.2014 (т.2 а.с. 19).

ОСОБА_4 приймання-передачі за Договором № 7А ОСОБА_2 передав, а ТОВ «Рутеніум» прийняло на зберігання наступне майно:

1) залізнична цистерна моделі 15-1423, реєстраційний номер 50804095;

2) залізнична цистерна моделі 15-1423, реєстраційний номер 50807692;

3) залізнична цистерна моделі 15-1423, реєстраційний номер 50800895;

4) залізнична цистерна моделі 15-1423, реєстраційний номер 50800796;

5) залізнична цистерна моделі 15-1423, реєстраційний номер 50806199;

6) залізнична цистерна моделі 15-1423, реєстраційний номер 50806397;

7) залізнична цистерна моделі 15-1423, реєстраційний номер 50806892 (т.1. а.с. 8).

17.06.2014 згідно з укладеного між ТОВ «Рутеніум» та ДТГО «Львівська залізниця» договором перевезення № 43-14 здійснено перевезення саме вказаних цистерн (т.1 а.с. 76), що підтверджено відповідними накладними (т.1 а.с. 77-83).

ОСОБА_4 відповіді на адвокатський запит ДТГО «Львівська залізниця» від 06.01.2015 в період з 01.04.2014 по 01.06.2014 вагони з номерами; 50804095, 50807692, 50800895, 50800796, 50806199, 50806397, 50806892 були зареєстровані в автоматизованому банку даних парку вагонів за власником ТОВ «Карпатнафтохім» (т.1 а.с. 155).

Вирішуючи апеляційну скаргу колегія суддів виходить з того, що відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Ці обставини належить установити в даній справі на підставі приписів ст. 57 60 ЦПК України.

ОСОБА_4 з положеннями статей 234, 235 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що обумовлювалися цим правочином, а удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

21.01.2015 Верховний Суд України прийняв рішення (6-197цс14), приписи якого, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, підлягають застосуванню у даній справі.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 і задовольняючи зустрічний позов ТзОВ «Рутеніум» про визнання договору відповідального зберігання недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що доказів правомочностей щодо спірного майна ОСОБА_2 не надав, у матеріалах справи вони відсутні, правочин є фіктивним, а вимога про стягнення матеріальної шкоди безпідставна.

Після виконання вказівок, викладених в Ухвалі ВССУ, та застосування приписів рішення ВСУ, колегія суддів приходить до наступних висновків.

ОСОБА_2 як первісний позивач повинен довести удаваність правочину - те, що під виглядом договору відповідального зберігання сторони фактично вчинили договір комісії з усіма його умовами і наслідками. ТзОВ «Рутеніум», як позивачеві за зустрічною вимогою, необхідно довести протилежне фіктивність договору відповідального зберігання.

ОСОБА_4 з ст. 1011 ЦК України, за договором комісії комісіонер зобов'язується за дорученням комітента за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочини між фізичною і юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі. Тобто письмова форма в цьому випадку є одним з доказів вчинення такого правочину як договір комісії між фізичною та юридичною особою.

Постановою Верховного Суду України від 14 листопада 2012 р. у справі № 6-133цс12 визначено, що відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме . Отже, при вирішенні питання удаваності правочину належить обов`язково встановити, який договір сторони мали насправді тобто кваліфікувати їх дії відповідно до елементного складу норми права.

Дії сторін укладення ними договору комісії не підтверджують.

По-перше, договір купівлі-продажу цистерн було реально укладено між ТзОВ «Рутеніум» і ТзОВ «Карпатнафтохім» 01.04.2014 та підписано уповноваженими особами. Це означає, що вже на момент укладення цього договору мав існувати договір комісії між сторонами у справі або його частина у вигляді письмового документу щодо вартості майна і його ціни (ч. 3 ст. 1012 ЦК України), за яким ніби в інтересах ОСОБА_2 придбано вагони-цистерни. Ні одного об'єктивного доказу існування домовленостей між ОСОБА_3 як представником ТзОВ «Рутеніум» і ОСОБА_2 (крім тверджень останнього) у матеріалах справи немає. Немає жодних даних ні щодо умов договору комісії, який ОСОБА_3 від імені ТзОВ «Рутеніум» ніби уклав з ОСОБА_2, ні щодо того чи мав право ОСОБА_3 від імені ТзОВ «Рутеніум» укладати будь-які угоди з приводу цистерн. З тексту договору відповідального зберігання від 28.05.2014 само по собі ніяк не слідує, що це був договір комісії, укладений для купівлі цистерн 01.04.2014; для такого висновку немає даних, а на припущеннях рішення постановлено бути не може. Підстав поширити його дію на минулі події немає. Доводи позивача ОСОБА_2 стосовно укладення договору вказують на обовязкові за договором комісії обставини. Без цих обовязкових умов (вартість майна і ціна), визначених у ч. 3 ст. 1012 ЦК України, договір комісії неможливий.

По-друге, ОСОБА_2 стверджував, що особисто передав гроші готівкою ОСОБА_3, виконуючи домовленість за договором комісії, а той вніс їх на рахунок ТзОВ «Рутеніум». Ні розписок, ні інших документів про цю операцію у матеріалах справи немає. Без встановлення цієї обставини неможливо буде вказати на наявність такого обов'язкового елементу договору комісії як вчинення правочину за рахунок комітента і, відповідно, підтвердити доводи ОСОБА_2 щодо того, що ОСОБА_3 від імені ТзОВ «Рутеніум» діяв як комісіонер.

По-третє, ОСОБА_2 зазначив, що зробив усну вимогу повернути йому майно. Крім його тверджень така дія нічим не підтверджується, а протилежна сторона це категорично заперечує. Навпаки, у матеріалах справи є дані, які спростовують твердження ОСОБА_2 ще 25.04.2014 на підставі договору між ТзОВ «Карпатнафтохім» і ДТГО «Львівська залізниця» було визначено умови експлуатації цистерн на залізниці, цистерни передано відповідно до належно оформлених документів між сторонами і ТзОВ «Рутеніум» ними розпорядилось як власник (а.с.68 92).

Отже, доводи позивача щодо укладення договору комісії під виглядом договору відповідального зберігання не підтверджені доказами. Ознак інших правочинів не встановлено. Сторони у цій ситуації не вчинили жодного правочину.

Рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовної вимоги первісного позивача ОСОБА_2 відповідає приписам ст. 213 та 214 ЦПК України і підстав для його скасування не вбачається.

Вирішуючи питання зустрічного позову колегія суддів вважає, що в основу рішення належить покласти приписи ст. 234 ЦК України та згаданого рішення Верховного Суду України.

ОСОБА_4 з указаним рішенням Верховного Суду України, при вирішенні питання фіктивності правочину належить встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У рішенні вказано на ідентифікуючі ознаки, за допомогою яких можна визначити чи був правочин фіктивним і які дійсні наміри мали сторони:

1. Якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

2. Сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним.

3. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

4. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину.

5. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

6. Тягар доказування фіктивності лежить на позивачеві.

По-перше, ТзОВ «Рутеніум» доказами підтвердило свої правомочності власника цистерн. ОСОБА_2 не надав правоустановлюючих документів щодо майна, яке за текстом договору він ніби передав на зберігання. Не надав у розпорядження суду ОСОБА_2 і довіреності чи якісь інші документи, що могли б свідчити про його фактичну чи юридичну причетність до вагонів-цистерн. Доводи позивача щодо удаваності договору відповідального зберігання не ґрунтуються на матеріалах справи.

По-друге, реальність намірів виконання договору залежить від наявності правомочностей щодо предмету договору. Субєктивна сторона залежить від характеру дій і ставлення до їх результатів. ОСОБА_2 не передавав майно на зберігання, бо не мав таких повноважень. Він знав, що у нього відсутні правоустановлюючі документи, а отже, і мотиву на укладення договору відповідального зберігання чужих речей як своїх мати не міг. Усвідомлення цього факту робить неможливим постановку і досягнення цілей договору відповідального зберігання, оскільки у цій справі неволодіючий невласник не може передавати майно володіючому власнику. ОСОБА_2 з свого боку підписував фіктивний договір, знаючи, що правових наслідків ця дія створити не може в силу відсутності у нього правомочностей щодо майна. Питання помилки, обману чи зловмисних дій щодо ОСОБА_2 перед судом не ставилось.

По-третє, на момент підписання договору відповідального зберігання право власності на майно вже належало за договором купівлі-продажу ТзОВ «Рутеніум», яке теж не мало реальної потреби в укладенні договору, про що і заявило. Тому оформлення документу про ніби передачу майна є фікцією, договором для виду цистерни не могли передаватись ОСОБА_2 на зберігання через відсутність у нього прав щодо цього майна. Це вказує на те, що ТзОВ «Рутеніум» не мало цілей і не могло виконувати фіктивний договір.

Отже, матеріали справи свідчать, що майно на виконання договору не передавалось, він був укладений кожною стороною для виду, без мети реального виконання, а цілі, які сторони переслідували не охоплювались ні договором комісії ні договором відповідального зберігання. Обидві сторони усвідомлювали, що цей договір вони виконувати не будуть. Це, на думку колегії суддів, вказує на умисел обох сторін на фіктивний правочин. Індивідуальні наміри у кожної сторони правочину завжди різні, але спільного у них те в цій справі, що вони не направлені на створення правових наслідків. При цьому, колегія суддів виходить з того, що ні закон, ні рішення Верховного суду України, ні Ухвала ВССУ не містять вказівку про єдність умислу сторін, спільні мотиви і цілі, які мають бути направлені єдиний результат в цій справі. Достатньо того, щоб кожна сторона при підписанні фіктивного правочину діяла умисно усвідомлювала відсутність правових підстав для укладення правочину, передбачала неможливість виконання обумовлених правочином наслідків і бажала цього. У даній справі це властиво обом сторонам.

Колегія суддів приходить до висновку про наявність усіх необхідних ознак фіктивного правочину і документів , які створювали видимість його чинності.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційну скаргу належить відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржені в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий А.Ю. Малєєв

Судді: В.М. Васильковський

ОСОБА_6