У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:головуючого судді: - Ковальчук Н.М.,

суддів - Григоренка М.П., Рожина Ю.М.,

секретар судового засідання - Вох В.І.,

з участю - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рівненського районного суду від 24 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського районного суду від 24 грудня 2015 року вказаний позов задоволено.

Виділено ОСОБА_4: ? будівлі магазину з офісними приміщеннями по АДРЕСА_1 ? земельної ділянки площею 0,0320 га для будівництва та обслуговування магазину з офісними приміщеннями по АДРЕСА_1 автомобіль Opel Vivaro 2006 року випуску.

Виділено ОСОБА_3: ? будівлі магазину з офісними приміщеннями по АДРЕСА_1 ? земельної ділянки площею 0,0320 га для будівництва та обслуговування магазину з офісними приміщеннями по АДРЕСА_1 автомобіль Mersedes-bens 1994 року випуску; автомобіль Fiat ducato 2006 року випуску.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 4 754, 00 грн. судових витрат.

Вважаючи рішення суду незаконним в частині виділу позивачці земельної ділянки та приміщення магазину, ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що він був зареєстрований як фізична особа-підприємець раніше, ніж позивачка, яка орендувала у нього частину магазину по АДРЕСА_1 Пояснює, що і спірний магазин, і спірна земельна ділянка зареєстровані на його ім'я як суб»єкта підприємницької діяльності, а тому не можуть бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Вказує, що місцевий суд, виділивши сторонам по ? частині земельної ділянки та магазину, фактично підтвердив право на ідеальну частку кожного з подружжя, яка і так визначена законом, тим самим вийшовши за межі позовних вимог. Доводить, що такий висновок суду суперечить ст. 57, 61 СК України, ст. 52 ЦК України та правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-79цс13 від 02.10.2013р.. Звертає увагу на те, що місцевий суд порушив правила підсудності, оскільки даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства з огляду на те, що і позивач, і відповідач є суб'єктами підприємницької діяльності. Вказує на помилкові розрахунки суду при стягненні з нього судового збору на користь позивачки, адже останньою документально підтверджено сплату 4 134 грн., тоді як суд стягнув 4 754 грн.. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та залишити в цій частині позов без розгляду як такий, що не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

_______________________________________________________________________________________________________________________

Справа № 570/3633/15-ц Головуючий в суді І ін. - Кушнір Н.В.

Провадження № 22-ц 787/290/2016 Суддя-доповідач - Ковальчук Н.М.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення учасників процесу, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

В частині поділу транспортних засобів рішення суду першої інстанції не оскаржене, а тому, у відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційним судом не перевіряється.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції керувався передбаченим законом принципом рівності часток дружини та чоловіка у спільному майні подружжя і виходив із того, що спірне майно було придбане сторонами у період шлюбу за спільні кошти та спільною працею подружжя, а також врахував відсутність належних та переконливих доказів використання спірного майна відповідачем у його підприємницькій діяльності.

На підтвердження таких висновків у рішенні містяться необхідні доводи та обґрунтування, з якими погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що з 16 лютого 1998 року по 25 листопада 2015 року сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Дитина сторін навчається у вузі, перебуває на утриманні матері, батько ж надає кошти для утримання сина в сумі 1000 грн. добровільно.

Із свідоцтва про право власності САВ від 13 березня 2008 року, виданого виконкомом Оржівської селищної ради Рівненського району Рівненської області, відповідач ОСОБА_3 як фізична особа є власником будівлі магазину з офісними приміщеннями по АДРЕСА_1

Із Державного акту про право власності на земельну ділянку вбачається, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,0320 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування магазину з офісними приміщеннями, на підставі договору купівлі-продажу від 03.04.2009 року.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Не заслуговують на увагу суду посилання апелянта на те, що спірне майно було придбане як майно фізичної особи-підприємця та використовується ним для здійснення підприємницької діяльності.

У правовстановлюючих документах на спірну земельну ділянку та будівлю магазину власником зазначений відповідач як фізична особа. Будь-яких доказів на підтвердження того, що це майно придбавалось ним як суб'єктом підприємницької діяльності відповідачем не надано, і судом їх також не здобуто.

Окрім того, обома сторонами визнано, що земельна ділянка придбана за спільні кошти подружжя, а приміщення магазину збудоване за рахунок коштів, отриманих в результаті праці обох членів сім'ї в період шлюбу.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до переконання, що зазначене майно є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу в рівних частках.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, про невідповідність висновків суду першої інстанції правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-79цс13 від 02.10.2013р., оцінюються критично. Зазначеною правовою позицією, котра у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України передбачено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Покликання на те, що позивачка зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності пізніше ніж він, як на доказ того, що спірне майно належить йому як суб'єкту господарювання, не знайшло свого підтвердження. Дійсно, обидві сторони зареєстровані як фізичні особи-підприємці: позивачка 14 січня 2008 року, відповідач - 26 червня 1998 року. Проте наведені обставини не є належними доказами того, що позивачка орендувала у відповідача спірне приміщення для здійснення господарської діяльності.

Норми процесуального права передбачають, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Рівненського районного суду від 24 грудня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя Ковальчук Н.М.

Судді : Рожин Ю.М.

Григоренко М.П.