УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання та поділ майна за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що з травня 2010 року він та ОСОБА_4 проживали однією сім'єю, спочатку без реєстрації шлюбу, а з 21 червня 2013 року - у зареєстрованому шлюбі. Під час спільного проживання вони придбали квартиру АДРЕСА_1 у ТОВ «Куа Валприм» на підставі договору купівлі-продажу. Договір було оформлено на ім'я ОСОБА_4 Шлюб між ними було розірвано 22 квітня 2014 року. Оскільки він та відповідач придбали зазначену квартиру за спільні кошти під час спільного проживання, вважав, що квартира є спільною власністю. Відповідач добровільно поділити квартиру не бажає, а тому просив встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу його та ОСОБА_4 у період з 12 травня 2010 року до 21 червня 2013 року; визнати спільною сумісною власністю квартиру АДРЕСА_1 та в порядку поділу спільної сумісної власності визнати за ним право власності на Ѕ частину цієї квартири.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в позові, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачем вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 12 травня 2010 року до 21 червня 2013 року не доведені; спірна квартира не є спільною сумісною власністю сторін, так як на час придбання цієї квартири вони не перебували у зареєстрованому шлюбі.

Такі висновки судів є правильними з огляду на наступне.

Так, звертаючись до суду із указаним позовом ОСОБА_3 зазначив, що метою встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 12 травня 2010 року по 21 червня 2013 року, є розподіл спільного сумісного майна, нажитого під час спільного проживання, а саме квартири АДРЕСА_1.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом із тим, згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року № 6-97цс11, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно зі ст. ст. 57, 58 ЦПК України доказами вважаються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Таким чином, позивач мав надати суду належні та допустимі докази спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу та ведення спільного побуту.

Однак таких доказів матеріали справи не містіть.

Отже, відмовляючи в задоволенні позову про встановлення факту спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суди дійшли правильного та обґрунтованого висновку про недоведеність та безпідставність вимог ОСОБА_3 та відсутності правових підстав для їх задоволення.

При цьому, судами вірно зазначено, що фотосвітлини, копії закордонних паспортів з відмітками про перетин кордону у період з 2011-2012 років для відпочинку, електронна переписка ОСОБА_4 та ОСОБА_3, покази свідків, яким судами надана правова оцінка (ст. 212 ЦПК України), не є безумовними доказами, що між сторонами у спірний період склалися усталені стосунки, що притаманні подружжю.

Судами установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 21 червня 2013 року, який було розірвано заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2014 року.

Судами також установлено, що до реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 ОСОБА_4, маючи на меті придбати квартиру, 18 липня 2011 року уклала договір з ТОВ «Компанія з управління активами «Валприм» купівлі-продажу облігацій, до якого 7 березня 2012 року були внесені зміни та доповнення про зміну об'єкту нерухомості, і в цей день 7 березня 2012 року між ПрАТ «Нео Віта» та ОСОБА_5 було укладено договір про участь у будівництві об'єкту нерухомості, а 26 липня 2012 року між ТОВ «Компанія з управління активами «Валприм» та ОСОБА_5 укладено попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. За час зареєстрованого шлюбу ОСОБА_4 у встановленому законом порядку не набула права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Так, 1 липня 2011 року ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу відчужила квартиру АДРЕСА_2 за 280 тис. грн (т. 1 а.с. 80-81); 27 квітня 2011 року у АТ Банк «Фінанси та кредит» з рахунку зняла 3 125,35 дол. США (т. 1 а.с. 82); 12 липня 2011 року з рахунку у Державному ощадному банку України зняла 4 277,75 дол. США (т. 1 а.с. 83); 15 липня 2011 року з рахунку у АТ «Банк Фінанси та Кредит» зняла 3 125,36 дол. США (т. 1 а.с. 84);; 15 липня 2011 року з рахунку у АТ «Банк Фінанси та Кредит» зняла 16 400 грн (т. 1 а.с. 85).

Дати продажу належної відповідачу квартири, зняття коштів з рахунків у банках відповідають даті укладення між ТОВ «Компанія з управління активами «Валприм» та ОСОБА_5 договору купівлі-продажу облігацій (18 липня 2011 року).

Стаття 57 СК України дає визначення майна, яке належить до особистої приватної власності кожного з подружжя.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна, є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 СК України вважається правильно застосованою.

Доказів того, що кошти, внесені відповідачем в рахунок вартості квартири, належали ОСОБА_3 на праві особистої власності, не надано, матеріали цивільної справи їх не містять. Разом із тим, кошти внесені на придбання квартири, на ремонтні роботи, придбання будівельних матеріалів під час перебування сторін у шлюбі, а відтак право позивача трансформується у право вимоги виплати частини вартості такого внеску.

Доводи позивача про неврахування судами доказів про внесення ним особистих коштів на придбання спірної квартири, в тому числі від продажу іншої належної йому нерухомості, тощо висновки суду не спростовують. Відмовляючи у задоволенні позову про визнання квартири спільною сумісною власністю суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, вірно виходив із того, що доказів для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю сторін у розумінні ст. 74 СК немає. Також позивачем не надано доказів того, що внаслідок проведених ремонтних робіт в квартирі, на які він витратив кошти в період шлюбу з ОСОБА_4, істотно збільшилася вартість спірної квартири, а відтак він набув право власності на частку у нерухомому майні.

За таких обставин, суди дійшли обґрунтованих висновків, про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ч. 1 ст. 336, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:І.М. Завгородня
В.М. Коротун
Л.М. Мазур
В.О. Попович