№ 207/1325/16-ц
№ 2/207/970/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2016 року Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Погребняк Т.Ю.

при секретарі Білецькій В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпродзержинську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, процентів за договором, інфляційних витрат та процентів за користування чужими коштами,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2016 року позивач звернувся в Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, процентів за договором, інфляційних витрат та процентів за користування чужими коштами, просив також покласти на відповідачів судові витрати у справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві зазначив, що 13 квітня 2013 року уклав з відповідачем договір позики, згідно з яким передав у власність відповідача кошти в сумі 8230 грн. під 10 відсотків щомісячних строком на один місяць, відповідач зобов'язався повернути зазначені кошти з урахуванням встановлених процентів 13 травня 2013 року. Наявність договору та факт отримання відповідачем коштів підтверджується розпискою з підписом відповідача. На неодноразові вимоги позивача щодо повернення боргу відповідач не реагує, станом на день розгляду справи судом позивачу кошти не повернуті, у звязку з чим він змушений звернутися з позовом до суду, просить задовольнити позов та усі судові витрати покласти на відповідача.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник за довіреністю ОСОБА_3 підтримали заявлений позов. Позивач у судовому засіданні пояснив, що співпрацював з відповідачем як приватний підприємець - надавав останньому на реалізацію меблі, відповідач після їх реалізації повинен був перераховувати кошти, але при звірянні розрахунків виявилось, що виникла заборгованість, тому позивач вирішив відібрати у відповідача розписку, яка є предметом даного позову. У судовому засіданні від 05.09.2016 року позивач ОСОБА_1 пояснив, що не передавав відповідачу гроші готівкою, а передав йому меблі, котрі той повинен був продати і повернути гроші. Письмовим договором свої стосунки щодо співпраці по реалізації меблів з відповідачем не оформлював. Вважає, що відповідач повинен повернути йому борг згідно написаної ним розписки. Оригінал розписки зберігає у себе; визнає, що і протягом часу вже після написання вказаної розписки у 2013-2014рр. відповідач перераховував йому кошти, але що це за кошти, потрібно розібратись; вважає, що це були кошти не за ті меблі, за які відповідач зобов'язувався повернути гроші за розпискою.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлений позов з підстав, наведених позивачем.

Відповідач ОСОБА_2Є у судове засідання не з`явився. Представник відповідача ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечував проти заявлених вимог, мотивуючи тим, що підтвердженням укладення договору позики є оригінал такого договору, такий оригінал не долучений до справи, немає впевненості, що розписку, копію якої надано, писав відповідач; позичальник за договором позики зобов'язаний повернути позикодавцеві позику грошові кошти у такій самій сумі, однак сам позивач визнає, що ніяких коштів відповідачу не передавав, а передав меблі для реалізації, достовірних даних на підтвердження існування договору позики немає; крім того, вже після написання вказаної розписки відповідач перераховував позивачу кошти, оскільки вони продовжували спільну комерційну діяльність і на даний час ніякої заборгованості відповідача не існує. Вважає, що договір позики між сторонами не укладався, тому просить відмовити у задоволенні позову.

Суд, вислухавши позивача, представників сторін, дослідивши докази у справі, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону; згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк виконання зобов'язання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Ст. 545 ЦК України встановлює, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі; якщо боржник видав кредитору на підтвердження зобов'язання борговий документ, то кредитор, приймаючи виконання, повинен повернути цей документ, а при неможливості повернення вказати на це у виданій ним розписці. Знаходження боргового документу у боржника посвідчує припинення зобов'язання і виконання ним свого обов'язку. При відмові кредитора видати розписку, повернути борговий документ або відмітити у розписці неможливість його повернення, боржник вправі затримати виконання. Згідно ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Як пояснив у судовому засіданні від 05.09.2016 року позивач, ним не передавались відповідачу грошові кошти у будь-якому розмірі, між ним та відповідачем мала місце співпраця на комерційній основі з приводу реалізації меблів, письмових договорів про спільну діяльність не укладали, розписку відповідач написав, коли позивачем було виявлено факт заборгованості за реалізацію меблів. Таким чином позивач з його слів передавав відповідачу саме меблі, а не грошові кошти; передача грошових коштів насправді не відбувалась, відповідач написав розписку від 13.04.2013 року за пропозицією позивача. Оригінал вказаної розписки позивачем як при поданні позову, так і під час судового розгляду до справи не долучений. Крім того, позивач визнав, що і після написання вказаної розписки відповідачем між ними продовжувались деякий час ділові стосунки і відповідач перераховував позивачу кошти, але вже за інші меблі, що не є погашенням боргу за розпискою від 13.04.2013 року. При цьому представник відповідача у судовому засіданні стверджував, що кошти перераховувались і після 13.04.2013 року відповідачем на рахунок позивача і ніяких боргів на даний час немає, але перерахування коштів мало місце у звязку зі спільною комерційною діяльністю сторін з реалізації меблів.

Згідно ст. ст. 57, 59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України сторони зобов'язані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, оскільки передання позивачем відповідачу грошових коштів за розпискою від 13.04.2013 року не знайшло підтвердження під час судового розгляду, факт укладення договору позики не підтверджено позивачем належними та допустими доказами (певними засобами доказування - оригіналом боргового документу), з пояснень позивача у суді вбачається, що готівкові кошти відповідачу 13.04.2013 року він не передавав, а передавав раніше меблі для реалізації в межах спільної комерційної діяльності, тому підстав вважати, що між сторонами було укладено саме договір позики суд не знаходить, відповідно підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики відсутні. Наявність випадків перерахування відповідачем позивачеві грошових коштів вже після дати, зазначеної як термін виконання обов`язку у копії розписки від 13.04.2013 року, факт отримання яких позивач не оспорював у судовому засіданні, взагалі позбавляє суд можливості перевірити чи мало місце насправді погашення боргу за розпискою, на яку посилається позивач, чи продовжувались розрахунки між сторонами за продаж інших меблів тощо, оскільки відповідні письмові договори сторонами не укладались і суду не надані.

Виходячи з викладеного, суд вважає необхiдним у задоволенні позову про стягнення боргу за договором позики, процентів за договором, інфляційних витрат та процентів за користування чужими коштами, відмовити.

Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст. 526, 530, 536, 610-612, 625, 1046-1052 Цивільного кодексу України , ст. ст. 10, 11, 60, 61, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, процентів за договором, інфляційних витрат та процентів за користування чужими коштами, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана через Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська в апеляційний суд Дніпропетровської області протягом 10 днів після проголошення рішення суду.

Суддя Погребняк Т.Ю.