Номер провадження: 22-ц/785/4389/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Станкевич В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Станкевича В.А.

суддів Варикаші О.Д.

- ОСОБА_2

- при секретарі Желєзнові В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду міста ОСОБА_6 від 11 квітня 2016 року, -

встановила:

Позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду з цивільним позовом у якому просить суд визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири № 55 в будинку № 1 корпус 2 по вул. Академіка Глушко в м. Одесі, яка в цілому складається з 2 кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 49,8 кв.м., у тому числі житловою площею 28,5 кв.м., укладений 27.03.2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 1.1.

У позовній заяві позивачка ОСОБА_3 зазначала, що у 2006 році відповідач ОСОБА_8, який є її сином, запропонував їй матеріальну допомогу в обмін на належну їй на праві приватної власності 1/2 частину квартири шляхом укладення з нею договору довічного утримання. ОСОБА_9 пообіцяв позивачці ОСОБА_3 до кінця її життя, що буде купувати їй їжу в необхідній кількості, необхідний одяг, ліки, та речі, сплачувати комунальні послуги в квартирі де вона проживає.

Спочатку позивачка ОСОБА_3 не погодилася на умови відповідача ОСОБА_8, але, з бігом часу, порадившись зі своїми подругами, та юристами погодилася на умови відповідача ОСОБА_8, оскільки була переконана, що якщо відповідач ОСОБА_8 не буде виконувати умови вище зазначених домовленостей, вона в будь якому випадку зможе у судовому порядку розірвати угоду між нею та ним. Оформлення усіх документів для укладення договору довічного утримання взяв на себе відповідач ОСОБА_8

27.03.2006 року відповідач ОСОБА_8 запропонував позивачці ОСОБА_3 поїхати до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7І, та укласти між ним та нею договір довічного утримання, згідно умов якого вона передасть йому в дар ? частину квартири № 55 в будинку №1 корпус 2 по вул. Академіка Глушко в м. Одесі, а він у свою чергу надасть їй можливість самостійно проживати у квартирі до кінця її життя, буде сплачувати усі комунальні послуги за квартиру, буде купувати їй їжу, ліки, необхідний одяг. Власником цієї частини квартири відповідач ОСОБА_8 стане лише після смерті позивачки ОСОБА_3 В той же день, у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 1.1, був укладений вище зазначений договір, який забрав собі відповідач ОСОБА_8

До початку 2013 року, відповідач ОСОБА_8 виконував взяті на себе зобов'язання за договором довічного утримання. ОСОБА_9 надавав позивачці ОСОБА_3 усю необхідну їй матеріальну допомогу, а саме надавав кошти для сплати комунальних послуг за квартиру, вона залишилася проживати в квартирі, залишившись власником квартири, оскільки право власності на квартиру залишилося зареєстрованим за нею, відповідач ОСОБА_8 купував позивачці ОСОБА_3 їжу та одяг у оговорених між сторонами угоди розмірах, купував необхідні ліки.

На початку 2013 року відповідач ОСОБА_8 почав ухилятися від взятих на себе зобов'язань. Спочатку він ухилився від матеріальної допомоги у вигляді надання грошових коштів для їжі та необхідних речей, потім перестав надавати кошти для сплати комунальних послуг за квартиру, а на початку 2015 року перестав купувати позивачці ОСОБА_3 і необхідні ліки. Позивачка ОСОБА_3 В А. почала оплачувати комунальні послуги за квартиру сама.

У квітні 2015 року відповідач ОСОБА_8 запропонував позивачці ОСОБА_3 звільнити квартири, оскільки з його слів він вирішив квартиру продати. На заперечення позивачки ОСОБА_3, відповідач ОСОБА_8 повідомив їй, що вона свою частку квартири йому подарувала ще у 2006 році, а договору довічного утримання він з нею не укладав. В доказ зазначеному, відповідач ОСОБА_8 надав позивачці договір дарування квартири від 27.03.2006 року на бланку серії ВСР № 827963, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та ОСОБА_10 про державну реєстрацію права власності на квартиру. З ОСОБА_10, позивачка ОСОБА_3 довідалася про те, що право власності на квартиру було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_8 КП «Одеське МБТІ та РОН», тільки 11.10.2011 року, тобто через 5,5 роки після укладення договору дарування, що свідчить про виниклі наміри відповідача ОСОБА_8 розпорядитися квартирою поза волею позивачки всупереч попередніх домовленостей між ним та позивачкою.

У зв'язку з вище наведеними обставинами позивачка ОСОБА_3 була вимушена звернутися до суду з метою поновлення свого порушеного права власності на 1/2 частину квартири.

У судовому засідання позивачка ОСОБА_3, та її представник адвокат ОСОБА_10 підтримали позовну заяву, надали пояснення за позовом, аналогічні викладених у позовній заяві, просили суд задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_8 позов не визнав, хоча визнав фактичні обставини справи, які були викладені у позовній заяві, просив суд відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Київського районного суду міста ОСОБА_6 від 11 квітня 2016 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири недійсним задоволений.

Визнано недійсним договір дарування 1/2 частини квартири № 55 в будинку № 1 корпус 2 по вулиці Академіка Глушко в м. Одесі, яка в цілому складається з 2 кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 49,8 кв.м., у тому числі житловою площею 28,5 кв.м., укладений 27.03.2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати, сплачені позивачкою за звернення до суду з позовною заявою у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 (шістдесят) копійок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову .

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_3 на праві приватної власності належить 1/2 частина квартири № 55 в будинку №1 корпус 2 по вул. Академіка Глушко в м. Одесі, яка в цілому складається з 2 кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 49,8 кв.м., у тому числі житловою площею 28,5 кв.м. Зазначена частина квартири належить позивачці ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 13.06.2002 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради за №19-16573, зареєстрованому в КП «Одеське МБТІ та РОН» 17.07.2002 року, в книзі 431 пр, на стор.90 за №439. Інша 1/2 частина квартири належить відповідачу ОСОБА_8, який є рідним сином позивачки.

Позивачка ОСОБА_11 є похилого віку, - ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується її цивільним паспортом, непрацездатна, та знаходиться на пенсії, що підтверджується її пенсійним посвідченням, іншого житла на Україні не має, в квартирі проживає сама, відповідач ОСОБА_8 в квартирі не проживає багато років, проживає зі своєю дружиною у приватному будинку по вул. Селикційна буд. 23 в м. Одесі, комунальні послуги за усю квартиру сплачуються самою позивачкою ОСОБА_3, що підтверджується квитанціями про сплату комунальних послуг, та поясненнями відповідача з цього приводу. Крім того, позивачка ОСОБА_3 страждає рядом хронічних захворювань, потребує догляду та сторонньої медичної допомоги, наміру дарувати свою частку квартири не мала, що підтверджується показами свідків ОСОБА_12, - невістки позивачки, ОСОБА_13, - дочки позивачки, ОСОБА_14 - сестри позивачки, поясненнями відповідача ОСОБА_8 з цих питань.

На підставі договору дарування квартири № 55 в будинку № 1 корпус 2 по вул. Академіка Глушко в м. Одесі, яка в цілому складається з 2 кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 49,8 кв.м., у тому числі житловою площею 28,5 кв.м., укладеного 27.03.2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7, позивачка ОСОБА_3 подарувала, а відповідач ОСОБА_8 прийняв в дар 1/2 частину квартири № 55 в будинку № 1 корпус 2 по вул. Академіка Глушко в м. Одесі.

У встановленому законом порядку право власності на подаровану частку квартири було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_8 в КП «Одеське МБТІ та РОН», тільки, 11.10.2011 року, тобто через 5,5 роки після укладення договору дарування.

04.09.2015 року між громадянином ОСОБА_9 та відповідачем ОСОБА_8 укладений попередній договір купівлі-продажу квартири № 55 в будинку № 1 корпус 2 по вул. Академіка Глушко в м. Одесі, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_15 в забезпечення своїх зобов'язань за цим договором ОСОБА_9 передано відповідачу ОСОБА_8 до підписання договору 10 000 доларів США, що по курсу НБУ на момент передачі грошей становить 230000 гривень, що підтверджується вище зазначеним попереднім договором. З даних документів вбачається, що громадянин ОСОБА_9 та відповідач ОСОБА_8 домовились між собою 25.09.2015 року в нотаріальній конторі Приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу ОСОБА_15 укласти договір купівлі-продажу квартири № 55 в будинку № 1 корпус 2 по вул. Академіка Глушко в м. Одесі з ціною продажу квартири у 608 250,56 гривень, 230 000 гривень з яких продавець квартири - відповідач ОСОБА_8 отримав 04.09.2015 року до підписання попереднього договору купівлі-продажу квартири № 55 в будинку № 1 корпус 2 по вул. Академіка Глушко в м. Одесі.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги послався на те, що на 27.08.2015 року вище зазначена квартира не перебуває під арештом та в іпотеці, оскільки у Єдиному Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не має будь яких відомостей про це.

До 20.09.2015 року квартира № 55 в будинку № 1 корпус 2 по вул. Академіка Глушко в м. Одесі повинна бути звільнена відповідачем та передана громадянину ОСОБА_9

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Після укладення оспорюваного договору дарування відповідачка продовжує проживати у спірній квартирі, відповідач у квартирі не проживає, передача дару фактично не відбулася; в силу свого похилого віку та за станом здоров'я відповідачка потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, іншого житла позивачка не має, відповідач має намір квартиру продати та виселити позивачку без надання їй іншого житла, відповідачка утримує всю квартиру за свій власний рахунок.

Оскільки суд першої інстанції вважав, що позивачка помилялась, щодо природи правочину, а тому вважав, що це є підставою для визнання договору дарування 1/2 частини квартири № 55 в будинку № 1 корпус 2 по вул. Академіка Глушко в м. Одесі недійсним, зазначивши при цьому, що даний факт не оспорюються відповідачем.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з таким висновком суду першої інстанції.

Зі змісту апеляційної скарги та доданих до неї матеріалів вбачається, що ОСОБА_5 01.09.2013 року надала позику ОСОБА_4 у розмірі 1 151 000 грн.

28.05.2015 року вона звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом ОСОБА_5до ОСОБА_4 про стягнення боргу та подала заяву про вжиття заходів забезпечення позову.(а.с. 119-126)

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05.06.2015 року заява позивачки ОСОБА_5 про вжиття заходів забезпечення позову задоволена частково.

Накладений арешт на квартиру № 55, яка розташована за адресою по вул. Академіка Глушко в м. Одесі будинок № 1/2.(а.с. 129-130)

З матеріалів справи видно, що позивачка ОСОБА_11 звернулася до суду з цивільним позовом до ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири недійсним 22.06.2015 року.(а.с. 3)

Таким чином судовою колегію встановлено, що ОСОБА_5, права якої зачіпаються оскаржуваним рішенням суду першої інстанції, не була залучена до розгляду справи, то колегія суддів дійшла висновку, що рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2016 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Що стосується посилань на те, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2016 року позовна заява позивачки ОСОБА_5 залишена без розгляду, то зазначена ухвала під час ухвалення рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2016 року не набрала чинності.

Більш того з матеріалів справи та доданих матеріалів вбачається, що під час залишення позовної заяви ОСОБА_5 без розгляду, в Київському районному суді м. Одеси розглядається аналогічна справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу іншим суддею про, що свідчить ухвала Київського районного суду м. Одеси від 30.03.2016 року.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2016 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири недійсним - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом 20 днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.А. Станкевич

Судді А.П. Бабій

ОСОБА_6