Справа № 345/3411/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1258/2016
Головуючий у 1 інстанції Гавриленко В. Г.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Беркій О.Ю.,

суддів: Пнівчук О.В., Василишин Л.В.,

секретарів: Турів О.М., Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа служба у справах дітей Калуської районної державної адміністрації про виселення, за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Калуського міськрайонного суду від 26 квітня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа служба у справах дітей Калуської районної державної адміністрації про виселення.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № IFI0GA від 11 вересня 2008 року, укладеного між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, за умовами якого іпотекодавець передав банку в іпотеку житловий будинок по вул. Довбуша, 8а в селі Студінка Калуського району.

Оскільки ОСОБА_3 свої грошові зобовязання належним чином не виконала, за рішенням суду було звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу.

Посилаючись на те, що відповідачі в добровільному порядку відмовляються звільняти житловий будинок, банк просив виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку по вул. Довбуша, 8 «а» в селі Студінка Калуського району.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 26 квітня 2016 року позов задоволено частково.

Виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з житлового будинку по вул. Довбуша, 8 «а» в селі Студінка Калуського району Івано-Франківської області в квартиру АДРЕСА_1.

В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі на рішення суду в частині незадоволених позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що на момент укладення договору іпотеки ОСОБА_3 та неповнолітні діти ОСОБА_4, ОСОБА_5 були зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_1, а ОСОБА_6 в порушення п. 18.12 договору поруки був зареєстрований в житловому будинку вже після укладення договору поруки.

Вказує, що в силу ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР суд зобовязаний визначити та зазначити у рішенні інше постійне житлове приміщення, яке має бути надане відповідачу, дана стаття не покладає такого обовязку на ПАТ «ПриватБанк», такі повноваження є делегованими виконавчому комітету державою, однак судом не зясовано до чиєї компетенції, у даному випадку, належить право надавати житло у разі виселення відповідача.

Зазначає, що ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР відноситься до Глави 2 цього кодексу, яка регламентує питання користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського фондів та виселення із вказаних приміщень, а предмет іпотеки належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, а тому ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР не може бути застосована до цих правовідносин, оскільки, як вважає апелянт, суди повинні керуватися положеннями Глави 6 ЖК УРСР, яка регламентує користування жилими приміщеннями в будинках приватного житлового фонду та виселення з них, та яка не містить обмежень щодо виселення власників з їх приватного житла, у разі стягнення звернення на таке житло.

У звязку з наведеним, банк просить оскаржуване рішення суду змінити, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В засідання апеляційного суду представник ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримала по вищенаведених мотивах.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_8 апеляційну скаргу заперечив, посилаючись на її безпідставність, просить рішення суду залишити без зміни.

ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, про час та місце судового розгляду у встановленому законом порядку була повідомлена.

Представник служби у справах дітей Калуської РДА ОСОБА_9 в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № IFI0GA, за умовами якого банк надав позичальнику кошти в розмірі 115 987,63 доларів США на споживчі цілі зі сплатою 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості та кінцевим терміном повернення до 11 вересня 2018 року.

12 вересня 2008 року з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, за яким іпотекодавець передав банку в іпотеку житловий будинок по вул. Довбуша, 8 «а» в селі Студінка Калуського району, який належить йому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 05 вересня 2007 року Студінською сільською радою згідно рішення виконавчого комітету від 30 серпня 2007 року № 28.

У звязку з неналежним виконанням ОСОБА_3 умов кредитного договору, рішенням Калуського міськрайонного суду від 30 жовтня 2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором було звернуто стягнення на житловий будинок по вул. Довбуша, 8 «а» в селі Студінка Калуського району та земельну ділянку на якій розташований предмет іпотеки загальною площею 0,164 га, які належать ОСОБА_2 на праві власності шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем.

З довідки № 62, виданої 27 травня 2014 року виконкомом Студінської сільської ради, вбачається, що станом на 27 травня 2014 року у домоволодінні, яке є предметом іпотеки зареєстровані та проживають: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6.

05 червня 2014 року банк направив відповідачам письмову вимогу щодо звільнення житлового будинку в добровільному порядку, однак відповідачі добровільно зі спірного будинку не виселились.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 грудня 2014 року вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві приватної власності належить по 1/4 частці двокімнатної квартири АДРЕСА_2.

З повідомлення Студінської сільської ради № 106 від 01 жовтня 2015 року вбачається, що на балансі сільської ради немає житлового приміщення, яке б могло бути надане для проживання у разі виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з житлового будинку по вул. Довбуша, 8 «а» в селі Студінка.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 цього Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 цього Кодексу встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку», підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (ч. 4 ст. 109 ЖК Української РСР).

Аналогічні правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, які відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх судів України.

Судом встановлено, що будинок, що є предметом іпотеки, придбано відповідачем ОСОБА_2 не за рахунок отриманого кредиту (свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 05 вересня 2007 року, а кредитний договір було укладено 11 вересня 2008 року, договір іпотеки - 12 вересня 2008 року).

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для виселення ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 без надання їм іншого постійного жилого приміщення.

Посилання апелянта на те, що ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР не може бути застосована до даних правовідносин не заслуговують на увагу, оскільки нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до п. 15 постанови № 12 від 24 жовтня 2008 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4 сторонами не оскаржується, тому апеляційним судом в цій частині не переглядається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 26 квітня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання нею законної сили.

Головуюча О.Ю. Беркій

Судді: О.В. Пнівчук

ОСОБА_10