Справа № 462/1068/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2016 року Залізничний районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді Колодяжного С.Ю.

при секретарі Ящук К.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виділення частки з земельної ділянки в натурі,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, в якому просить виділити в натурі 65/100 частин земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1, за адресою: м.Львів вул.Доробок, 60, для чого визначити порядок користування та межі окремих ділянок з відокремленими їх входами та вїздами.

До початку розгляду справи по суті представник відповідача ОСОБА_5 заявила і подала у письмовому вигляді клопотання про закриття провадження у справі, посилаючись на те, що позовні вимоги, підстави та обставини, по яких позивач ОСОБА_1 звернулася до суду розглядалися судовими інстанціями і по них постановлені судові рішення: рішення Апеляційного суду Львівської області від 17 березня 2014 року у цивільній справі № 462/4845/13 та рішення Апеляційного суду Львівської області від 19 листопада 2014 року у цивільній справі №462/1216/14-ц, які набрали законної сили. Зазначає, що поданням даного позову ОСОБА_1 ставить під сумнів остаточні рішення судів, що є недопустимим відповідно до вимог ЦПК України і порушує принцип правової певності, а це відповідно порушує право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Європейської конвенції з прав людини.

Відповідач підтримав клопотання свого представника.

Позивач і представник позивача проти задоволення клопотання і закриття провадження у справі з наведених представником відповідача мотивів заперечили, зазначивши, що таке клопотання є безпідставним, оскільки позов ОСОБА_1, який розглядається у суді, і позови, на які посилається представник відповідача не є тотожними, зокрема в них відмінний предмет спору.

Заслухавши доводи сторін, вивчивши клопотання і додані до нього копії судових рішень, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі необхідно задовольнити з таких підстав.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Звертаючись в суд із даним позовом ОСОБА_1 просить суд виділити в натурі земельну ділянку за адресою: м.Львів вул.Доробок, 60, а саме 65/100 частки, для чого просить визначити порядок користування та межі окремих ділянок з відокремленими їх входами та вїздами. В обгрунтування таких позовних вимог посилається на ст.ст. 356, 358, 364, 367 ЦК України, якими зокрема регламентомано право спільної часткової власності, здійснення права спільної часткової власності і виділення частки із майна, що є в такій власності, а також на ст.88 ЗК України, що учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки і право на отримання в його володіння і користування частини земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. На підтвердження позовних вимог зазначає, що земельна ділянка згідно державного акту на землю від 09.11.2008 року надана у спільну сумісну власність сторін у справі, а з виділенням у 2009 році ідеальні частки у майні 65/100 і 35/100 відповідно до ст.120 ЗК України до неї перейшло право на 65/100 частин земельної ділянки.

Між тим, як встановлено, у 2013 році ОСОБА_1 звернулася до Залізничного районного суду м.Львова із позовом про визначення часток земельної ділянки, в якому просила виділити частки земельної ділянки за адресою: м.Львів, вул.Доробок, 60 у відповідності до розміру часток у будинку за цією ж адресою, а саме ОСОБА_1 - 65/100 частки, ОСОБА_3 - 35/100 частки, та провести реальний розподіл земельної ділянки відповідно до вказаних часток.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 28.10.2013 року у цивільній справі №462/4845/13 позов ОСОБА_1 було задоволено, а рішенням Апеляційного суду Львівської області від 17.03.2014 року рішення суду першої інстанції від 28.10.2013р. скасовано, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Скасовуючи рішення Залізничного районного суду м.Львова від 28.10.2013 року Апеляційний суд Львівської області у мотивувальній частині свого рішення від 17.03.2014 року, встановив і дійшов висновку, що у 1997 році при набутті по 1/2 частині будинку кожна із сторін набула право користування 1/2 частиною земельної ділянки, на якій такий був розташований та яка використовувалась для його обслуговування; подальше здійснення реконструкції з розширенням будинку та зміна часток сторін у такому не може бути підставою для зміни часток сторін у земельній ділянці, право на які виникло у сторін, під час набуття ними часток у будинку. Суд апеляційної інстанції висновки суду першої інстанції про те, що оскільки сторони є власниками 65/100 і 35/100 частин будинку, то відповідно їх частки у земельній ділянці призначеній для його обслуговування визначаються пропорційно частки у вартості будівлі, визнав безпідставними і такими, що здійснені всупереч дійсним обставинам справи та вимогам закону, відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виділення часток земельної ділянки за адресою: мЛьвів вул.Доробок, 60 у відповідності до розміру часток сторін у будинку за цією ж адресою, а саме позивача 65/100.

Аналіз заявленої ОСОБА_1 у цій справі позовної вимоги і обставин, якими обгрунтовується така вимога, та рішення Апеляційного суду Львівської області від 17.03.2014 року дає підстави для висновку, що дані позови є тотожними, оскільки рішення суду апеляційної інстанції від 17.03.2014 року ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами ОСОБА_1 і ОСОБА_3, про той самий предмет і з тих самих підстав виділ в натурі частки земельної ділянки у відповідності до розміру часток у будинку. Формулювання ОСОБА_1 позовних вимог шляхом вказання «встановити порядок користування земельною ділянкою» не спростовує наведених висновків суду, оскільки, з огляду на зміст позовної заяви, предметом спору, тобто матеріально-правовою вимогою позивача, є виділення в натурі 65/100 частин земельної ділянки.

Крім того, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 19.11.2014 року у справі №462/1216/14-ц за позовом Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_3, за участю третіх осіб ОСОБА_1, Львівської міської ради, Інспекція ДАБК у Львівській області, про демонтаж споруди встановлено, що між співвласниками земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: вул.Доробок, 60, м. Львів, тобто між ОСОБА_1.С та ОСОБА_3, фактично встановлено порядок користування присадибною земельною ділянкою по 1/2 частині, який існує з 2001 року, ділянка розмежована огорожею.

Таким чином, суд дійшов висновку, що рішеннями суду, які набрали законної сили, вже вирішено питання щодо матеріально-правової вимоги ОСОБА_1, яка заявлена у цій справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги, з тих же підстав, або оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

При цьому суд враховує, що Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права в Україні (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини») у справах «Рябих проти Росії» та «Науменко проти України» зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів.

Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже раз вирішеної справи. Цей принцип полягає у тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обовязкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи.

Враховуючи наведене, суд вважає, що клопотання представника відповідача ОСОБА_4 є підставним, грунтується на законі і таке необхідно задовольнити та закрити провадження у справі.

Керуючись п.2 ч.1 ст.205, ст.ст.208-210 ЦПК України, суд

ухвалив:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виділення частки земельної ділянки в натурі закрити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в пятиденний строк з дня винесення ухвали.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: Колодяжний С.Ю.