Справа № 441/958/15 Головуючий у 1 інстанції: Українець П.Ф.
Провадження № 22-ц/783/585/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Струс Л.Б.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, представника Завидовицької сільської ради Городоцького району Львівської області ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 20 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Завидовицької сільської ради Городоцького району Львівської області, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про скасування рішення сільської ради, свідоцтва про право власності та інше, -

в с т а н о в и л а:

07 липня 2015 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Завидовицької сільської ради Городоцького району Львівської області, ОСОБА_7, ОСОБА_6 про скасування рішення виконавчого комітету Завидовицької сільської ради Городоцького району Львівської області № 65 від 03.04.2008 року «Про оформлення права власності на житловий будинок на вул. Заставська, 121, в с. Завидовичі» за ОСОБА_6, свідоцтва про право власності на вищевказаний будинок, серії САВ № 708544, що видане 11.04.2008 року на імя ОСОБА_6 та договору дарування спірного будинку від 18.04.2008 року, мотивуючи в основному тим, що рішення виконкому незаконне і підлягає скасуванню, оскільки будинок на вул. Заставська, 121, в с. Завидовичі Городоцького району Львівської області збудований самочинно ОСОБА_2 та ОСОБА_8 в 1963 pоці мав статус колгоспного двору. Відповідачка ОСОБА_6 перестала бути членом колгоспного двору в 1979 році, не проживала в спірному будинку і втратила частку у майні колгоспного двору, а тому на неї не могло бути оформлено право власності на спірний будинок. Єдиними членами колгоспного двору, які не втратили право на частку у спільному майні є ОСОБА_3 (мама) та він із сестрою ОСОБА_9, оскільки перша проживає в будинку і є членом колгоспного двору з 1983 року, а вони із сестрою від народження. На підтвердження вимог покликався на записи у будинковій книзі.

Оскаржуваним рішенням в позові ОСОБА_2 до Завидовицької сільської ради Городоцького р-ну Львівської обл., ОСОБА_5, ОСОБА_10 про скасування рішення виконавчого комітету Завидовицької сільської ради Городоцького р-ну Львівської обл. «Про оформлення права власності на житловий будинок № 121 по вул. Заставська в с. Завидовичі» від 3.04.2008 р., свідоцтва САВ № 708544 про право власності на житловий будинок по вул. Заставська, 121 в с. Завидовичі, що видане ОСОБА_10, договору дарування житлового будинку № 121 по вул. Заставська в с. Завидовичі від 18.04.2008 р. відмовлено за безпідставністю вимог.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_2 його мати ОСОБА_3, вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд неповно зясував фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, обєктивному та неупередженому її розгляду, тому рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Вважає, що при розгляді справи суд не дотримався розяснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» щодо обґрунтування рішення та не виконав вимог ст. ст. 128, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, тому допустився ухвалення помилкового рішення. Зазначає, що будинок № 121 по вул. Заставській в с. Завидовичі був збудований у 1963 році ОСОБА_11 та ОСОБА_8 та мав статус колгоспного двору. У забудовників цього будинку було пятеро дітей ОСОБА_12 та ОСОБА_13, а також ОСОБА_10, ОСОБА_5 та ОСОБА_14. На час смерті ОСОБА_11 та ОСОБА_8 право власності на даний будинок за ними оформлене не було. Позивач з моменту народження (10.09.1983 р.) проживав у ІНФОРМАЦІЯ_1, є онуком забудовників, здійснив матеріальний вклад в даний будинок, після смерті діда та баби залишився там проживати разом з матірю ОСОБА_3 та сестрою ОСОБА_9 В лютому 2004 року вона - ОСОБА_3 звернулася із заявою до Завидовицької сільської ради, на підставі якої було прийняте рішення про оформлення за нею права власності на вказаний житловий будинок. На підставі цього рішення КП «Городоцьке РБТІ» за нею було зареєстроване право власності на житловий будинок та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно № 144090 від 04 червня 2004 року. Виконавчий комітет Завидовицької сільської ради Городоцького району Львівської області 3 квітня 2008 року прийняв рішення № 65, яким за ОСОБА_6 оформлено право власності на вказаний житловий будинок та зобовязано КП «Городоцьке РБТІ» провести реєстрацію і видати свідоцтво про право власності на даний будинок. На підставі вищезазначеного рішення КП «Городоцьке РБТІ» видало свідоцтво про право власності САВ № 708544 на ОСОБА_6 Зазначає, що судом не взято до уваги додаткових пояснень до позовної заяви про те, що Завидовицька сільська рада прийняла рішення № 65 від 03.04.2008 року в той час, коли право власності на даний будинок належало їй - ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 144090 від 04.06.2004 року, яке не було скасоване. Виконком Завидовицької сільської ради своє рішення № 15 від 22.03.2004 року (правильно від 23.02.20004 року) «Про оформлення права власності на житловий будинок № 121 по вул. Заставській в с. Завидовичі» не скасував, судового рішення про скасування права власності не було, свідоцтво про право власності також скасоване не було, тобто сільська рада прийняла рішення про оформлення права власності на чуже майно. Таким чином, 03.03.2008 року всупереч ст. ст. 321, 346 ЦК України, відбулась незаконна передача права власності на спірний будинок через механізм прийняття незаконного рішення сільською радою. Звертає увагу суду на те, що оформлення права власності на вказаний житловий будинок за ОСОБА_6 прийняте за відсутності правовстановлюючих документів та з порушенням встановленого чинним законодавством порядку оформлення органами місцевого самоврядування права власності на обєкти нерухомого майна. Завидовицька сільська рада не вказала на якій підставі право власності на весь будинок оформлено за ОСОБА_6, яка є однією із пяти дітей забудовників колгоспного двору, не була зареєстрована в цьому будинку, не проживає в ньому практично 30 років, не зверталася для одержання спадщини після смерті батьків, таким чином грубо порушила вимоги Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 7 лютого 2002 року. Додатково вказує на те, що через декілька днів після набуття права власності на будинок, ОСОБА_6 подарувала його своєму брату ОСОБА_5, який є його власником до сьогоднішнього дня. Внаслідок таких дій було порушено право позивача на спадкування за законом, оскільки він проживав в цьому будинку все життя і після смерті діда фактично прийняв спадщину, продовжуючи там проживати. Також, судом не було взято до уваги довідку Завидовицької сільської ради, яка підтверджує те, що даний будинок був колгоспним двором. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, представника Завидовицької сільської ради Городоцького району Львівської області ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відмовляючи в позові ОСОБА_2 до Завидовицької сільської ради Городоцького району Львівської області, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про скасування рішення сільської ради, свідоцтва про право власності та інше, суд першої інстанції виходив з наступного.

За положенням ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Позивач ОСОБА_2 свої вимоги обґрунтовує тим, будинок на вул. Заставська, 121, в с. Завидовичі Городоцького району Львівської області збудований самочинно ОСОБА_2 та ОСОБА_8 в 1963 pоці мав статус колгоспного двору. Відповідачка ОСОБА_6 перестала бути членом колгоспного двору в 1979 році, не проживала в спірному будинку і втратила частку у майні колгоспного двору, а тому на неї не могло бути оформлено право власності на спірний будинок. Єдиними членами колгоспного двору, які не втратили право на частку у спільному майні є ОСОБА_3 (мати позивача) та він із сестрою ОСОБА_9, оскільки перша проживає в будинку і є членом колгоспного двору з 1983 року, а вони із сестрою від народження.

Проте рішенням колегії суддів судової палити в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 09.12.2013 року, яке ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.02.2014 року залишено без змін (а.с. 46-47, 48-49) встановлено, що станом на 1983 рік спірне господарство на вул. Заставська, 121 у с. Завидовичі не відносилось до суспільної групи колгоспників.

Таким чином покликання позивача, що з моменту народження 10.09.1983 року він був членом колгоспного двору і має частку у будинку на вул. Заставська, 121 в с. Завидовичі Городоцького району Львівської області безпідставні.

А отже, оскільки позивач не набув статусу члена колгоспного двору, не має підстав для задоволення його вимог про скасування рішення виконавчого комітету Завидовицької сільської ради Городоцького району Львівської області № 65 від 03.04.2008 року, свідоцтва про право власності на вищевказаний будинок серії САВ № 708544, що видане 11.04.2008 року на імя ОСОБА_6 та договору дарування спірного будинку від 18.04.2008 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції оскільки суд вірно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті рішення, дійшовши його на основі повно зясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_5 є власником житлового будинку № 121, що розташований в с. Завидовичі, вул. Заставська, Городоцького району Львівської області, про що свідчить копія договору дарування житлового будинку від 18 квітня 2008 року на підставі якого ОСОБА_10 - сестра відповідача ОСОБА_5 подарувала йому вказаний будинок з господарськими та надвірними спорудами, та копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18730609 від 07.05.2008 року. Спірний будинок належав ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого на основі рішення виконкому Завидовицької сільської ради Городоцького району Львівської області від 03.04.2008 року за № 65, зареєстрованого в КП Городоцькому районному бюро техінвентаризації за реєстраційним № 6100619 (а.с. 13, 15, 16).

Представник позивача - ОСОБА_3 є колишньою дружиною відповідача ОСОБА_5, а позивач ОСОБА_2 їхнім сином.

Шлюб між відповідачем ОСОБА_5 та ОСОБА_3, яка представляє інтереси позивача, розірвано 17 вересня 2004 року.

Посилання апелянта у скарзі на те, що будинок № 121 по вул. Заставській в с. Завидовичі мав статус колгоспного двору, спростовуються вищезазначеним рішенням колегії суддів судової палити в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 09.12.2013 року, яке ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.02.2014 року залишено без змін, з якого вбачається, що на момент реєстрації (1983 рік) в даному господарстві ОСОБА_3 матері позивача, головою господарства (сім"ї) була ОСОБА_6 Із записів у погосподарських книгах встановлено, що голова двору ОСОБА_6 займала виключно робітничі посади, батько ОСОБА_15 був теж робітником, її мати ОСОБА_8 працювала в колгоспі імені Леніна дояркою до пенсії, однак, згідно архівних даних, відомостей про її членство в колгоспі немає. Брат ОСОБА_6 ОСОБА_14 працював шофером в колгоспі імені Леніна до 1980 року, однак, згідно архівних даних, відомостей про його членство в колгоспі немає. Інші повнолітні члени господарства були робітниками. Окрім того, після виходу на пенсію матері ОСОБА_8 та вибуття брата ОСОБА_14 в м. Львів у 1981 році, всі працюючі члени двору були робітниками. Батьки вибули з господарства у м. Львів у 1979 році. На момент реєстрації в даному господарстві у 1983 році, ОСОБА_3 була робітником (маляр СУ-54 у м. Львові), голова двору ОСОБА_6 та всі інші повнолітні члени двору були теж робітниками. Таким чином, на момент реєстрації ОСОБА_3 01.07.1983 року, спірне господарство не відносилось до суспільної групи колгоспників, а тому ОСОБА_3 не могла набути статусу останнього члена колгоспного двору після вибуття інших членів у м. Львів. Її доводи про те, що з 1985 року вона працювала у колгоспі і була членом колгоспу, за встановлених судом обставин правового значення для спірних правовідносин не мають. Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_3 про те, що лише вона, як останній член колгоспного двору, та її діти мають право на спірний будинок є безпідставними (а.с. 46-47, 48-49).

Не заслуговують на увагу і посилання апелянта на те, що: Завидовицька сільська рада прийняла рішення № 65 від 03.04.2008 року в той час, коли право власності на даний будинок належало їй - ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 144090 від 04.06.2004 року, яке не було скасоване; виконком Завидовицької сільської ради своє рішення № 15 від 22.03.2004 року (правильно від 23.02.20004 року) «Про оформлення права власності на житловий будинок № 121 по вул. Заставській в с. Завидовичі» на ОСОБА_3 не скасував, судового рішення про скасування права власності не було, свідоцтво про право власності також скасоване не було, тобто сільська рада прийняла рішення про оформлення права власності на чуже майно, - виходячи з наступного.

Постановою Городоцького районного суду Львівської області від 25 квітня 2007 року, яка ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суд від 29 жовтня 2007 року залишена без змін, визнано протиправним рішення Завидовицької сільської ради Городоцького району Львівської області від 23.02.2004 року «Про оформлення права власності на житловий будинок № 121 /погосподарський номер/ по вул. Заставській в с. Завидовичі» та скасовано його (а.с. 124-126, 127). Вказаним рішенням було оформлено право власності на вказаний будинок за ОСОБА_3. Вказане рішення набрало законної сили 29 жовтня 2007 року, тому посилання апелянта на те, що Завидовицька сільська рада прийняла рішення № 65 від 03.04.2008 року в той час, коли право власності на даний будинок належало їй - ОСОБА_3, не відповідає дійсності. І хоча 18 червня 2009 року вказані постанова і ухвала Вищим адміністративним судом України скасовані, провадження у справі в порядку адміністративного судочинства закрито, оскільки розгляд даної справи повинен здійснюватися в порядку цивільного судочинства (а.с. 130-131), на час прийняття Завидовицькою сільською радою Городоцького району Львівської області рішення № 65 від 03.04.2008 року, рішення від 23.02.2004 року «Про оформлення права власності на житловий будинок № 121 /погосподарський номер/ по вул. Заставській в с. Завидовичі» було скасоване.

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 17.11.2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09.06.2011 року, у справі, яка розглядалась в порядку цивільного судочинства, за позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_16 до Завидовицької сільської ради, ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення та свідоцтва про власність, було визнано недійсним рішення виконкому Завидовицької сільської ради від 23.02.2004 року № 15 про оформлення права власності на спірний будинок за ОСОБА_3 та видане на його підставі свідоцтво про право власності на її імя. Судами встановлено, що підстави для визнання за ОСОБА_3 права власності на спірний будинок відсутні (а.с. 44-45, 55-56).

Твердження апелянта про те, що оформлення права власності на вказаний житловий будинок за ОСОБА_6 прийняте за відсутності правовстановлюючих документів та з порушенням встановленого чинним законодавством порядку оформлення органами місцевого самоврядування права власності на обєкти нерухомого майна, - спростовуються рішенням Апеляційного суду Львівської області від 09 грудня 2013 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Завидовицької сільської ради Городоцького району Львівської області, ОСОБА_5, ОСОБА_10 про визнання незаконним і скасування рішення виконавчого комітету № 65 від 03.04.2008 року про оформлення права власності на житловий будинок № 121 по вул. Заставській в с. Завидовичі на ОСОБА_6 та скасування свідоцтва про право власності, виданого на підставі цього рішення, залишеним 27 лютого 2014 року без змін Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, - яким рішення Городоцького районного суду Львівської області від 12 лютого 2013 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні ОСОБА_3 відмовлено (а.с. 46-47, 48-49).

З цих же підстав не підлягає скасуванню і свідоцтво про право власності на вищевказаний будинок, серії САВ № 708544, що видане 11.04.2008 року на імя ОСОБА_6 та договір дарування спірного житлового будинку від 18 квітня 2008 року, на підставі якого ОСОБА_10 - сестра відповідача ОСОБА_5 подарувала йому вказаний будинок з господарськими та надвірними спорудами.

Посилаючись в апеляційній скарзі на те, що оскаржуваним рішенням було порушено право позивача на спадкування за законом, оскільки він проживав в цьому будинку все життя і після смерті діда фактично прийняв спадщину, продовжуючи там проживати, - не узгоджується з твердженням апелянта у цій же скарзі про те, що спірне будинковолодіння відноситься до суспільної групи колгоспний двір. Разом з цим колегія суддів зазначає, що позивач є онуком спадкодавця ОСОБА_11 (ОСОБА_15) Михайловича і не відноситься до першої черги спадкоємців за законом, якими є діти спадкодавця, в тому числі і ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 15.02.2000 року зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_3, а не у спірному - № 121, як зазначає в позовній заяві, по вул. Заставська, в с. Завидовичі Городоцького району Львівської області (а.с. 26, 43).

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди представника позивача з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 20 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_17