АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3230/2016 Доповідач - Шиманський В.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Семенюк Т.А., Кравець В.А.

при секретарі - Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 17 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів, про визнання кредитного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернувся в листопаді 2014 року.

Зазначав, що 20.09.2007 року між сторонами укладено договір про надання кредитної лінії зі сплатою 14,80 % річних в межах максимального кредиту заборгованості в розмірі 505 000,00 грн. Оскільки вказаний кредитний договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» просив визнати його недійсним.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 17 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона забов'язана надати ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі рішення суд виходив із вимог даної норми закону, зібраних у справі та наданих сторонами доказів, яким дав повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом вірно встановлено, що 20.09.2007 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_3 укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №40.29-48/426, відповідно до якого банк надав позичальнику грошові кошти в межах максимального ліміту заборгованості до 505 000,00 грн., у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.

Згідно п. 1.1 кредитного договору за користування кредитними коштами встановлювалась процентна ставка в розмірі 14,80% річних.

Відповідно до п. 4.1 кредитного договору у разі порушення позичальником умов цільового використання кредиту, визначеного п. 1.2 цього договору, позивач зобов'язався сплатити кредитору штраф у розмірі 10% від суми коштів, використаних не за цільовим призначенням.

На підставі п. 4.2 договору у разі прострочення позичальником терміну сплати комісії за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку, визначеного в п. 3.3.1.1 цього договору, строків сплати процентів, визначених в п. 2.4 договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених в п.п. 1.1., 2.7.3, 3.2.3, 4.4, 5.4 цього договору, позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, що діє у цей період.

02.09.2010 року сторони уклали договір №1 про внесення змін до кредитного договору, згідно якого розмір процентної ставки за договором становить 18% річних, а також внесено зміни до графіку погашення заборгованості.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач був ознайомлений з умовами договору і висловив своє волевиявлення шляхом підписання зазначеного договору, а тому підстави для визнання вказаного договору недійсним відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього кодексу, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

З наданих суду першої інстанції банком документів вбачається, що позивача у письмовій формі було ознайомлено з орієнтовним розрахунком сукупної вартості кредиту до підписання кредитного договору, де зазначалося: сума кредиту, строк кредиту, мету кредиту, форма та види забезпечення, вартість забезпечення, періодичність сплати відсотків, тип і розмір процентної ставки, а також умови повернення кредиту та сплати комісії та процентів. За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про відсутність доказів про недотримання банком вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» при підписані кредитного договору з позивачем.

Крім того, відповідно до ст. 11 вищезазначеного закону, у разі ненадання інформації, яка зазначена у частині 2 даної норми, банк несе відповідальність, яка встановлена ст.ст. 15 та 23 цього закону, тобто споживач має право на відшкодування завданих даними діями збитків, однак закон не передбачає можливості визнання недійсним у даному випадку кредитного договору.

Заявляючи вимоги про визнання кредитного договору недійсним відповідно до положень Закону України "Про захист прав споживачів", позивачем не було зазначено, яка саме інформація була викладена банком нечітко, незрозуміло або містила двозначність.

Щодо посилання позивача на порушення Банком норм ЗУ «Про захист прав споживачів» шляхом встановлення в договорі дисбалансу прав та обов'язків сторін, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що істотний дисбаланс прав та обов'язків споживача та продавця (виконавця) повинен мати комплексний вираз та не може проявлятися в окремому пункті (окремих пунктах) договору. Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. З ст. 509 ІІК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності в спірному договорі дисбалансу прав та обов'язків сторін, оскільки вказаний договір має 8 окремих розділів, які регламентують права, обов'язки та відповідальність, як Банку, так і позичальника.

Таким чином, колегія приходить до висновку, що права позивача, як споживача, спірним пунктом договору не порушуються, а оскаржуване судове рішення ухвалено на повно з'ясованих обставинах з дотриманням норм матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Крім того, матеріали справи не містять жодного доказу того, що позивач звертався до банку з приводу роз'яснення йому положень договору, які були йому незрозумілі або за додатковою інформацією щодо умов кредитування.

Позивач також не скористався своїм правом, передбаченим п.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», щодо можливості відкликання згоди на укладення кредитного договору протягом 14 календарних днів, з моменту отримання примірника укладеного договору, з доданим до нього графіком погашення платежів, без пояснення причин.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого та законного висновку про те, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що нарахування банком комісії є порушенням п. 5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», також не можуть бути прийняті судом до уваги.

Відповідно до п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Суд не вважає, що умова кредитного договору про сплату комісії є несправедливою, оскільки не є тотожними поняття комісійної винагороди та компенсації як форми відповідальності за невиконання споживачем кредитних послуг договірних зобов'язань.

Колегія суддів також не вбачає підстав для задоволення клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи, враховуючи, що при зверненні ОСОБА_3 до суду, останній просить визнати недійсним договір про надання кредитної лінії від 20.09.2007 року, натомість на вирішення експертизи просить поставити питання належності йому підпису в документі «Детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту» від 20.09.2007 року.

Інші доводи про те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалене судом з порушенням норм матеріального права, при неповному з'ясуванні обставини, що мають значення для справи, а викладені в рішенні висновки не відповідають обставинам справи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд повно та об'єктивно встановив дійсні обставини справи, дослідив надані сторонами докази, дав їм вірну правову оцінку та ухвалив рішення у відповідності з вимогами матеріального права.

З огляду на викладене, оскаржене у справі рішення постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому це рішення не може бути скасованим з підстав що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 17 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: