Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 332/3554/15-ц головуючий у 1 інстанції Шалпегіна О.Л.
провадження № 22-ц /778/1091/16 суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Кухаря С.В., Панкеєва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м.Запоріжжя від 11 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Запорізької міської ради, Управління Держгеокадастру у Запорізькому районі Запорізької області, Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4 про визнання рішення органу місцевого самоврядування таким, що втратило чинність, скасування державного акту про право власності на земельну ділянку та реєстрації права власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, Запорізької міської ради, ОСОБА_5 Управління Держгеокадастру у Запорізькій області, Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4 про визнання рішення органу місцевого самоврядування таким, що втратило чинність в частині, скасування державного акту про право власності на земельну ділянку та реєстрації права власності на земельну ділянку.

Під час судового розгляду ухвалою суду від 05.11.2015 р. було проведено заміну первісного відповідача ОСОБА_5 Управління Держгеокадастру у Запорізькій області на Управління Держгеокадастру у Запорізькому районі Запорізької області.

В обґрунтування позову зазначив, що 27.12.2007 р. між позивачем та відповідачем у справі було укладено договір дарування 11/25 частин житлового будинку №107 по вул. Скворцова у м. Запоріжжі. З вказаного часу ОСОБА_2 проживає у цьому будинку зі своєю сім'єю. ОСОБА_4 є співвласником домоволодіння за вказаною вище адресою. Позивач вважає, що на підставі ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України після укладення договору дарування та з моменту державної реєстрації права власності на нерухоме майно -22.01.2008 р., до нього, як власника частини житлового будинку, перейшло право користування частиною земельної ділянки, на якій розташоване нерухоме майно та земельною ділянкою, необхідною для його обслуговування. Під час укладання договорударування відповідач не повідомила ані позивача, ані нотаріуса про існування рішення Запорізької міської ради від 31.01.2007 р. про передачу у власність ОСОБА_3 спірної земельної ділянки. Про отримання ОСОБА_3 19.05.2008 р. державного акту про право власності на земельну ділянку, позивачу стало відомо після 18.10.2012 року, коли ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали між собою договір про поділ земельної ділянки та третя особа, посилаючись на нього, почала вимагати від позивача усунення перешкод у користуванні землею.

У звязку з зазначеним позивач просив суд визнати п. 3 рішення Запорізької міської ради № 61/155 від 31.01.2007 р. таким, що втратив чинність в частині передачі ОСОБА_3 у власність земельної ділянки у кадастровому кварталі :02:027 Заводського району м. Запоріжжя для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд; скасувати державний акт ЯЕ № 284540 про право власності ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку та скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2015 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається із матерів справи, що ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 11/25 частин житлового будинку № 107 по вул. Скворцова у м. Запоріжжі. За п. 2 вказаного договору зазначено, що житловий будинок, частина якого дарується, має розмір загальної площі 69,9 кв.м. і знаходиться на земельній ділянці 2011 кв.м. Вказана земельна ділянка на час укладання договору не приватизована, що підтверджується довідкою, виданої Запорізькою регіональною філією ДП Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах від 23.11.2007 р. за № 1566 (а.с. 206-207).

Реєстрація права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно за вищезазначеним договором дарування відбулась 22.01.2008 року (а.с. 205-208). У звязку з втратою оригіналу вказаного договору дарування позивачем було отримано його дублікат (а.с. 13-16).

Рішенням Запорізької міської ради № 61/155 від 31.01.2007 року Про передачу громадянам земельних ділянок у Заводському районі м. Запоріжжя (кадастровий квартал :02:027) ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було передано у спільну сумісну власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) земельну ділянку 0,1000 га (кадастровий № :02:027:0098), а також в оренду на 10 років для городництва земельну ділянку 0,2681 га (кадастровий № :02:027:0099) (а.с. 176-180).

На підставі рішення Запорізької міської ради № 61/155 від 31.01.2007 р. ОСОБА_3 19.05.2008 року було видано державний акт ЯЕ № 284540 на право власності на земельну ділянку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Скворцова, 107, спільно з ОСОБА_4 (а.с.165).

На підставі рішення Запорізької міської ради № 61/155 від 31.01.2007 року ОСОБА_4 14.05.2008 р. було видано державний акт ЯЕ № 284541 на право власності на земельну ділянку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Скворцова, 107, спільно з ОСОБА_3 (а.с.162).

08.10.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір про поділ земельної ділянки за адресою: м. Запоріжжя, вул. Скворцова, 107, площею 0,1000 га, кадастровий № :02:027:0098. За домовленістю сторін та згідно зі схемою порядку користування ОСОБА_3 належить 383/1000, що складає 0,038 га та ОСОБА_4 617/1000, що складає 0,0617 га. У звязку з поділом вказаної земельної ділянки, право спільної сумісної власності було припинено, а замість нього сторони набули право спільної часткової власності. Володіння вказаної ділянкою відповідно до п. 4 Договору відбувається без визначення меж в натурі (а.с. 159-162).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що на момент укладення сторонами договору дарування від 27.12.2007 року земельна ділянка за місцезнаходженням житлового будинку № 107 по вул. Скворцова у м. Запоріжжі у власності ОСОБА_3 не перебувала, отже, до ОСОБА_2 не могло перейти право власності на земельну ділянку, оскільки такого права не мала ОСОБА_3

Відповідно до вимог ч.1, 2 ст. 116 Земельного кодексу України (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

З пояснень позивача вбачається, що після укладення договору дарування від 27.12.2007 року він не звертався у встановленому законом порядку за оформленням права власності або користування земельною ділянкою, а документи для приватизації земельної ділянки намагався зібрати лише у 2013 році.

Оскільки, відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, вказаний позов, що обґрунтований захистом права користування земельною ділянкою, не підлягає задоволенню через відсутність порушеного права позивача.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з вимогами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір дарування від 27.12.2007 р. укладений у письмовій формі, посвідчений нотаріального, підписаний особисто ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Зміст правочину не суперечить актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства і на підставі положень статті 629 ЦК України є обовязковим для виконання сторонами.

За змістом ст. 377 ЦК України в редакції, що діяла на час укладення зазначеного договору, передбачала, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Договір дарування від 27.12.2007 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не містив умов про перехід прав на земельну ділянку, на якій розташована відчужена частина житлового будинку. Відповідно, сама земельна ділянка не була предметом зазначеного договору.

Посилання в договорі на розмір земельної ділянки у 2011 кв.м не співпадає ані з розміром ділянки, переданої у власність ОСОБА_3 (0,1000 га, тобто 1000 кв.м), ані з розміром землі, переданої їй в оренду (0,2681 га) відповідно до оскарженого рішення Запорізької міської ради. Тобто, за змістом договору дарування від 27.12.2007 року земельна ділянка не була його предметом.

Водночас, земельна ділянка, яка зазначена в оскаржених рішенні міської ради та державному акті, не співпадає з площею, зайнятою придбаним позивачем будинком. Вказане підтверджується передачею ділянки площею 0,1000 га у спільну сумісну власність двох осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Згідно з ч. 2 ст. 377 ЦК України у відповідній редакції, якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Оскільки на момент укладення договору дарування ОСОБА_3 фактично користувалася земельною ділянкою комунальної власності, на якій розміщений житловий будинок, саме таке право користування перейшло до ОСОБА_2 з укладенням договору дарування, що відповідає змісту ч. 2 ст. 377 ЦК України та ч. 2 ст. 120 ЗК України.

При цьому подальший перехід права власності на земельну ділянку від територіальної громади в особі Запорізької міської ради до спільної сумісної власності ОСОБА_3 і ОСОБА_4 за висновком суду не вплинув на обсяг прав позивача щодо користування частиною цієї земельної ділянки під житловим будинком, як власника цього будинку.

Відповідно до наведеного позивач не довів, що його право користування частиною земельної ділянки, на якій розміщений належний йому житловий будинок, та частиною ділянки, яка необхідна для його обслуговування, взагалі є порушеним. Зокрема, позивач не зазначив про створення йому будь-яких перешкод в користуванні будинком чи прилеглої території, через що він звернувся до суду, позовів про усунення таких порушень не заявляв.

Враховуючи набуття ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку, на якій, в тому числі, знаходиться будинок, придбаний позивачем, суд також зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. При цьому окремі правомочності щодо користування, володіння чи розпорядження можуть не належати самому власнику, що має місце у випадку, передбаченому ч. 2 ст. 377 ЦК України. Проте, користування земельною ділянкою, що належить іншій особі, не може вважатися порушенням прав користувача за відсутності перешкод у такому користуванні, про що у цій справі відомостей немає.

Позивач в апеляційній скарзі не довів порушення свого права через оформлення права власності на земельну ділянку саме за ОСОБА_3, оскільки рішенням Запорізької міської ради № 61/155 від 31.01.2007 р. та державним актом ЯЕ № 284540 оформлене право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Відповідно, частки цих співвласників на місцевості визначені не були. Отже, до моменту укладення 08.10.2012 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору про поділ земельної ділянки, вказані особи мали рівні права співвласників земельної ділянки. І після укладення цього договору його умовами передбачено володіння землею без визначення меж в натурі.

Позивач наполягає на набутті права користування земельною ділянкою у тому розмірі, який наданий ОСОБА_3 оскарженим рішенням Запорізької міської ради та державним актом, проте на момент укладення договору дарування від 27.12.2007 року земельна ділянка за місцезнаходженням житлового будинку № 107 по вул. Скворцова у м. Запоріжжі перебувала у власності територіальної громади в особі Запорізької міської ради.

При розгляді судом справи було встановлено, що оскаржене рішення Запорізької міської ради № 61/155 від 31.01.2007 року прийнято у той час, коли ОСОБА_3 була власником частини житлового будинку та фактичним користувачем земельної ділянки за адресою: м. Запоріжжя, вул. Скворцова, б. 107. Вказане рішення було ухвалено органом місцевого самоврядування в межах його компетенції. Отже, на час прийняття вказаного рішення були відсутні порушення прав позивача та встановленого порядку передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_3 Про наявність інших порушень порядку прийняття вказаного рішення позивач не зазначає.

За положеннями ст. 16, 21 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту є визнання незаконним та скасування правового акту індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Позивач обрав спосіб захисту на власний розсуд у вигляді визнання рішення органу місцевого самоврядування таким, що втратило чинність, та скасування внаслідок чого державного акту про право власності на земельну ділянку і реєстрації права власності на земельну ділянку.

У справі не встановлено набуття позивачем права власності на земельну ділянку, а позивачем не доведена наявність порушення його майнового права чи інтересу щодо користування тією частиною земельної ділянки, на якій розміщений належний йому будинок, та частиною ділянки, яка необхідна для його обслуговування.

Відсутність порушень вимог закону при прийнятті оскарженого рішення сама по собі свідчить про необґрунтованість позовних вимог про визнання п. 3 рішення Запорізької міської ради № 61/155 від 31.01.2007 року таким, що втратив чинність в частині передачі ОСОБА_3 у власність земельної ділянки.

Посилання в апеляційній скарзі на незаконність видачі ОСОБА_3 державного акту на право власності на земельну ділянку з підстав відчуження частини житлового будинку не приймається колегією судів, оскільки наслідком незаконності рішення за положеннями ст. 21 ЦК України є визнання його незаконним та скасування, ані втрата його чинності.

Проте позивачем відповідно до вимог ст. 11, 119 ЦПК України не заявлялося вимог про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування.

Твердження ОСОБА_2 проте, що він набув право користування земельною ділянкою саме за договором дарування від 27.12.2007 року не приймаються колегією судів, оскільки земельна ділянка за місцезнаходженням житлового будинку № 107 по вул. Скворцова у м. Запоріжжі у власності ОСОБА_3 не перебувала, отже, до ОСОБА_2 не могло перейти право власності на земельну ділянку.

Щодо вимог про скасування державного акту, то судом правильно визначено, що на час видачі 19.05.2008 року державного акту ЯЕ № 284540, діяла Інструкція про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах 04.05.1999 р. № 43

Відповідно до п. 1.4. вказаної Інструкції державний акт на право власності на земельну ділянку та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою видається на підставі рішення Кабінету Міністрів України, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій.

За вказаною нормою державний акт ЯЕ № 284540 виданий ОСОБА_3 на підставі рішення Запорізької міської ради № 61/155 від 31.01.2007 року, яке не скасоване та не визнане незаконним.

Законодавство, в тому числі вказана Інструкція, не містить вимог про відмову у видачі державного акту на землю у звязку з відчуженням обєкту нерухомості на відповідній земельній ділянці після прийняття рішення уповноваженим органом про передачу такої ділянки у власність.

З урахуванням встановлених у справі обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню , а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, та не визначають чому полягає порушення судом першої інстанції норм матеріального, або процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив, вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи, ї прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення, апеляційна скарга не спростовує висновків суду, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування правильного та справедливого по суті рішення суду першої інстанції, як проте вимагає позивач та задоволення його вимог.

Керуючись ст.ст. 303,307, 308 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м.Запоріжжя від 11 грудня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: