Провадження № 2/235/265/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року Красноармійський міськрайонний суд Донецької області

у складі: головуючої - судді Величко О.В.,

при секретарі Задерей А.В.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Красноармійська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що є власником квартири № 58 будинку № 8 мкр-на Шахтарський м. Красноармійська Донецької області. Вказану квартиру вона придбала у відповідача. У квартирі № 58 будинку № 8 мкр-на Шахтарський м. Красноармійська зареєстрована крім нього дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та відповідач ОСОБА_2 з 03.04.2009 року. З 11.02.2015 року, тобто з часу продажу квартири відповідач за вищевказаною адресою не проживає, що підтверджується актом від 10.12.2015 року. Оскільки відповідач за вищевказаною адресою не проживає з часу продажу квартири, просить визнати його таким, що втратив право користування квартирою № 58 будинку № 8 мкр-на Шахтарський м. Красноармійська з наступним зняттям з реєстрації без його присутності.

В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні.

Відповідач в судове засідання не з»явився, про день і час слухання справи повідомлявся належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив.

Суд на підставі ст.. 224 ЦПК України ухвалює заочне рішення, оскільки належним чином повідомлений про день і час слухання справи відповідач не повідомив про причини своєї неявки , а позивачка не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.

Суд, вислухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного.

Судом встановлено,що позивачка є власницею квартири №№ 58 будинку № 8 мкр-на Шахтарський м. Красноармійська Донецької області ( а. с. 3-5).

Як вбачається з матеріалів справи у вказаній квартирі значаться зареєстровані позивачка по справі,, її син ОСОБА_3 та відповідач по справі ОСОБА_4 з 03.04.2009 року ( а. с. 11).

Згідно акту про не проживання від 10.12.2015 року, складеним ТОВ «Будінвест-Сервіс» відповідач не проживає в квартирі з 11.02.2015 року по теперішній час. ( а. с. 12).

Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав",оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 346 ЦК України однією із підстав припинення права власності є припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі;

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім"ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених ч.1 п.1 і 5 ч. 3 і ч. 4 ст. 71 ЖК України.

Відповідно до ст.. 71,72 ЖК України наймач або члени його сім"ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зокрема якщо вони не проживають в ньому без поважних причин понад шість місяців.

Відповідно до положень норм стст.16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка, з метою захисту свого права власності, зокрема усунення перешкод у користуванні своїм майном, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням ,оскільки останній не проживає в спірному житлі з лютого 2015 року, що, як вважає суд, відповідає нормам чинного законодавства, зокрема ст.. 346 ЦК України.

Посилання позивачки на норми ст.ст. 71 , 72 ЖК України в цьому випадку, є зайвим, проте не суперечить їх вимогам, оскільки відповідач дійсно не проживає у займаному житлі понад шість місяців.

Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, зокрема факт припинення за відповідачем права власності на квартиру № 58 будинку № 8 мкр-на Шахтарський м. Красноармійська Донецької області та його відсутність у зазначеному житлі з моменту укладення правочину щодо купівлі-продажу квартири, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

У відповідності до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року № 1382-У1 « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ( у редакції Закону від 05.07.2012 року № 5088-У1) зняття з реєстрації місця проживання особи належить до компетенції органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб, які здійснюють цю діяльність на підставі : заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням , про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення померлою.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови № 5 від 07.02.2014 року « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз»яснив, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71,72, 116, 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Отже, задоволення вимоги про зняття особи з реєстраційного обліку судом можливе виключно у разі відмови відповідного державного органу виконати рішення суду про втрату особою права користування жилим приміщенням і у разі пред'явлення позову з зазначеними вимогами до даного органу.

Враховуючи, що вимоги про зняття з реєстрації особи заявлені до неналежного відповідача, а рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив права користування жилим приміщенням, є підставою для зняття його з реєстраційного обліку, суд приходить до висновку про те, що вимоги про зняття вказаної особи з реєстрації, задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 71,72, 163 ЖК України, Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування Житлового кодексу України" ст. ст. 6,10,11,213,214,215,216,218 , 224 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартирою № 58 будинку № 8 мкр-на Шахтарський м. Красноармійська Донецької області.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Красноармійський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя: