АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження №22ц/790/1367/16 Суддя-доповідач ОСОБА_1
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 р. Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Кіпенка І.С.,

суддів Кружиліної О.А., Пшенічної Л.В.,

за участі секретаря Таран В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та застосування наслідків його недійсності,

в с т а н о в и л а :

25 серпня 2015 р. ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та застосування наслідків його недійсності.

В обґрунтування позову посилалась на те, що 30.07.2013 року вона за договором купівлі-продажу придбала у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1.

Згодом їй стало відомо, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16.07.2015 року витребувано з володіння ОСОБА_2 квартиру №50, по вул. Командарма Корка 12 в м. Харкові на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5, та скасовано свідоцтво про право власності на квартиру за ОСОБА_2

Також, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2013 р. за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 визнано в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6, померлого 06.01.2008р. по 1/2 частині квартири АДРЕСА_2.

ОСОБА_3 достовірно знаючи про оспорювання свідоцтва про право на спадщину на її ім'я стосовно квартири, здійснила її відчуження, не повідомивши ОСОБА_2 про цю обставину, хоча відповідно до п.1.4. Договору купівлі-продажу квартири від 30.07.2013 року Продавець (ОСОБА_3Ю.) стверджує, що на момент укладення цього договору, щодо квартири не ведуться судові спори.

Вважала, що ОСОБА_3 достовірно знаючи, що на момент укладання договору купівлі-продажу, у Московському районному суді м. Харкова перебуває на розгляді цивільна справа предметом оспорювання якої є спірна квартира та навмисно ввела її в оману щодо обставин, що мають істотне значення.

В судовому засіданні першої інстанції представник позивачки позов підтримав посилаючись на обставини зазначені в позові, відповідачка та її представник проти задоволення позову заперечували.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Суд визнав недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений 30.07.2013 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального кругу Харківської області ОСОБА_7 під реєстровим № 1906. Стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, 282 111 (двісті вісімдесят дві тисячі сто одинадцять) гривень 00 копійок в якості повернення сплаченого за недійсним договором, а також судові витрати в сумі 3775 гривень 80 копійок. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, сторони оскаржили його в апеляційному порядку.

ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права просить рішення суду першої інстанції змінити та задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

ОСОБА_3 посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та закрити провадження у справі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ст.303 ЦПК України в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених в суді першої інстанції судова колегія вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладеного 30.07.2013року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального кругу Харківської області ОСОБА_7 під реєстровим №1906, ОСОБА_3 (Продавець) передала, а ОСОБА_2 (Покупець) прийняла у власність зазначену квартиру.

Звертаючись до суду з вимогою про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним ОСОБА_2 посилалася на ті обставини, що ОСОБА_3 достовірно знаючи про оспорювання свідоцтва про право на спадщину на її ім'я стосовно спірної квартири, здійснила її відчуження, не повідомивши ОСОБА_2 про цю обставину, хоча відповідно до п.1.4. Договору купівлі-продажу квартири від 30.07.2013 року Продавець (ОСОБА_3Ю.) стверджує, що на момент укладення цього договору, щодо квартири не ведуться судові спори. Відповідно до вимог ст.215 ЦК , підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму ВСУ України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Задовольняючи позов та визнаючи недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений 30.07.2013 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, суд обґрунтовано виходив з встановлених обставин, що на момент укладання спірного договору велись судові спори щодо права власності ОСОБА_3 на спірну квартиру, про що достовірно було відомо відповідачці ОСОБА_3, яка була відповідачем в цих позовах та вона навмисно ввела в оману покупця ОСОБА_2, стверджуючи в п.1.4. Договору купівлі-продажу квартири від 30.07.2013 року, що на момент укладення цього договору, щодо квартири не ведуться судові спори.

Так матеріали справи містять копії судових рішень з яких вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулись до суду з позовом щодо прав власності на спірну квартиру, ще в 2008 році.

13.04.2012р. рішенням Московського районного суду м. Харкова в позові відмовлено.

02.07.2012р. ухвалою апеляційної інстанції рішення від 13.04.2012р. залишено без зміни.

Однак, 26.06.2013р. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ скасував рішення Московського районного суду м. Харкова від 13.04.2012р., ухвалу апеляційного суду від 02.07.2012р. і справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції. Тобто на час вчинення договору купівлі-продажу квартири від 30.07.2013року щодо квартири існував судовий спір.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що засобом платежу за договором були долари США, і тому поверненню підлягають грошові кошти за офіційним курсом НБУ долара США станом на день подання позовної заяви (25.08.2015р.) у сумі 766 730, 61 грн., що є еквівалентом 34 700, 00 доларів США, сплачених нею за квартиру, висновків суду не спростовують.

Згідно ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

З копії оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 30.07.2013року (а.с.13- 15) вбачається, що продаж було вчинено саме за 282111,00грн. хоча із зазначенням еквіваленту цієї суми в доларах США.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для застосування положень ст.533 ЦК щодо зобовязального права.

Такий висновок є обґрунтованим, оскільки суд дійшов його на підставі повно і всебічно зясованих обставин справи та наявних в ній доказів, яким дана відповідна оцінка.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Правильно встановивши юридичну природу виниклих правовідносин, суд застосував закон, який їх регулює.

Суд дав належну оцінку всім наявним у справі доказам, та навів у рішенні мотиви спростування кожного з доводів, які наводилися.

Оскільки судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення і висновків суду першої інстанції не спростовують, в її задоволенні належить відмовити на підставі ст.308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317, 319, 322, 324, 325 ЦПК України, судова колегія,-

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 -відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Кіпенко І.С.,

Судді: Кружиліна О.А.,

ОСОБА_8