У х в а л а

іменем україни

8 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів:Демяносова М.В., Маляренка А.В., Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», ОСОБА_8, ОСОБА_9, який також діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, треті особи: Комунальне підприємство «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ШевельоваВалентина Михайлівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Назарчук Наталія Вячеславівна, про скасування розпорядження про приватизацію квартири, визнання свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири, повернення сторін договору в первісний стан, виселення та вселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_6, Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», ОСОБА_8, треті особи: Святошинський районний відділ ГУ ДМС у м. Києві, Комунальне підприємство «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_9 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 23 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом про скасування розпорядження про приватизацію квартири, визнання свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири, повернення сторін договору в первісний стан, виселення та вселення.

У лютому 2014 року ОСОБА_9 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 квітня 2015 року позов ОСОБА_6 задоволено.

Скасовано розпорядження органу приватизації державного житлового фонду Святошинського району міста Києва від 11 січня 2013 року № 9 про передачу в приватну власність ОСОБА_8 квартири АДРЕСА_1.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане на підставі розпорядження органу приватизації державного житлового фонду Святошинського району міста Києва від 11 січня 2013 року № 9 на ім'я ОСОБА_8, яке посвідчує, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_8

Визнано недійсними: договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений 19 лютого 2013 року між ОСОБА_8 з однієї сторони та ОСОБА_11 з іншої сторони, за реєстровим № 134, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевельовою В.М., сторони повернути у первісний стан; договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 11 березня 2013 року між ОСОБА_11 з однієї сторони та ОСОБА_9 і ОСОБА_12 з іншої сторони, за реєстровим № 368, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В., сторони повернуто у первісний стан.

Виселено ОСОБА_9 і ОСОБА_12 разом з малолітнім сином ОСОБА_10 з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6 у квартиру АДРЕСА_1

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 23 вересня 2015 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 квітня 2015 року скасовано в частині розподілу судових витрат.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_9 просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовити, а зустрічний позов задовольнити, мотивуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеній нормі ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що приватизація спірного жилого приміщення 11 січня 2013 року відбулась без згоди та участі ОСОБА_6, яка постійно проживала в спірній квартирі й за якою зберігалося право на житло, що в подальшому було підтверджено рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 серпня 2012 pоку, і така приватизація житла порушила житлові права позивача.

Проте з вказаними висновками судів погодитися не можна з таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 серпня 2012 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 5 грудня 2012 pоку апеляційна скарга представника ОСОБА_8 - Лебедева А.К. - на рішення районного суду була задоволена і рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 серпня 2012 pоку скасовано та ухвалено нове рішенням, яким в повному обсязі задоволено позовні вимоги ОСОБА_8 та визнано ОСОБА_6 такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

На рішення апеляційного суду м. Києва була подана касаційна скарга.

ОСОБА_8 після прийняття рішення апеляційним судом м. Києва приватизував спірну квартиру згідно з розпорядженням органу приватизації державного житлового фонду Святошинського району м. Києва від 11 січня 2013 року № 9, на підставі якого на ім'я ОСОБА_8 оформлено свідоцтво про право власності на житло.

10 квітня 2013 pоку Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановив ухвалу, якою задовольнив подану касаційну скаргу в інтересах ОСОБА_6 та скасував рішення апеляційного суду м. Києва від 5 грудня 2012 року і залишив у силі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 серпня 2012 pоку.

Під час дії рішення апеляційного суду м. Києва ОСОБА_8 відчужив квартиру ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19 лютого 2013 pоку, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевельовою В.М.

ОСОБА_9 та його дружина ОСОБА_12 придбали спірну квартиру у ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11 березня 2013 pоку, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В.

У квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_9, його дружина ОСОБА_12 та їхній малолітній син ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а. с. 20-26, 76-78, 118-120, 192-194).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Установлено, що 19 лютого 2013 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_11 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

11 березня 2013 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_9 і ОСОБА_12 укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири.

Згідно з ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (статті 215 - 235), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388).

Звертаючись із позовом ОСОБА_6 просила, зокрема, визнати спірні договори купівлі-продажу від 19 лютого 2013 року та 11 березня 2013 року недійсними на підставі ст. ст. 215, 216 ЦК України.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину суд має встановити, зокрема, з яких підстав заявлені позовні вимоги та чи наявні правові підстави його недійсності.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншимактамцивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст.. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, якане ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди.

Разоміз тим ч. 3 ст. 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідноіз ч. 1 ст.388 ЦКУкраїни, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Суди першої та апеляційної інстанцій вказаного не врахували, не звернули уваги на те, що ОСОБА_6 не є власником спірного майна, а також, що нормами ЦК України не передбачено одночасного застосування вказаних способів захисту порушеного права та не встановив, який із способів захисту відповідає вимогам закону.

Отже, вирішуючи спір, суди обох інстанцій зазначених вимог закону не врахували, у порушення вимог статей 212 - 214, 303, 316 ЦПК України не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи судами обох інстанцій не встановлені, судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін, встановити характер спірних правовідносин, застосувати вірні норми права до них та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 23 вересня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 скасувати.

Справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення залишити без змін

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак