РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2016 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Ніколаєнко І.В.,

при секретарі Газіній О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просить визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що наприкінці 2013 року почав пошук однокімнатної квартири для свого сина. Його знайома запропонувала познайомитись зі своєю подругою, яка мала наміри продавати свою квартиру. З відповідачкою познайомився в неї вдома за адресою: м. Харків, вул. Матюшенко, б. 11, кв. 138. Квартира йому сподобалась, обговоривши всі умови договору купівлі-продажу, в тому числі ціну, він 21.11.2013 року передав відповідачці 24 000,00 грн., в свою чергу відповідач написала розписку про отримання від нього коштів, та зобовязалась до листопада 2014 року підготувати документи на квартиру для нотаріального оформлення договору купівлі-продажу. В квітні 2014 року відповідач звернулась до нього з приводу того, що їй не вистачає отриманих коштів, та просила видати їй ще певну суму. Позивач 05.05.2014 року зустрівся з відповідачем в зазначеній квартирі в присутності свідків: ОСОБА_3 та ОСОБА_4, під час чого він передав відповідачці 250 000,00 грн. та був підписаний договір позики грошей, в якому ОСОБА_2 зобовязалась до 05 червня 2014 року сплатити всю заборгованість за комунальні послуги та закінчити підготовку документів на квартиру. Згодом відповідач повідомила про те, що в неї зявились певні труднощі щодо оформлення документів на квартиру. Просила продовжити строки та що їй потрібні ще гроші. Між позивачем та відповідачкою 01.06.2014 року був укладений договір наміру, згідно якого позивач передав відповідачці 240 000,00 грн., а відповідач зобовязалась продати позивачу квартиру до 01.06.2015 року. При передачі грошової суми та підписанні зазначеного договору наміру були присутні свідки: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Таким чином, загальна сума переданих коштів склала 490 000,00 грн. З моменту підписання між сторонами договору наміру по теперішній час відповідач виконала частину умов, прописаних в зазначеному договорі, а саме приватизувала квартиру, передала йому на зберігання оригінал свідоцтва про приватизацію, технічний паспорт на квартиру, але знаходить усілякі відмовки на вимоги позивача нотаріально укласти договір купівлі-продажу. Позивач посилається на те, що вважає себе власником квартири АДРЕСА_1, у звязку з тим, що сплатив відповідачці повну суму, яка була погоджена між сторонами, але не може володіти, користуватись та розпоряджатись зазначеною квартирою.

Позивач у судовому засідання позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити та визнати за ним право приватної власності на спірну квартиру.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнала, позов просила задовольнити.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та докази надані сторонами в обґрунтування вимог та заперечень дійшов висновку про те, що в задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного.

Як вбачається з свідоцтва про право власності на нерухоме майно р№ 2-15-319143-Ц1 від 04.03.2015 року видане Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету ХМР, квартира за адресою: м. Харків, вул. Матюшенко, б. 11, кв. 138, на праві приватної власності належить ОСОБА_2

Відповідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 35909361 від 03.04.2015 року квартира за адресою: м. Харків, вул. Матюшенко, б. 11, кв. 138, на підставі свідоцтва про право власності, серія 2-15-319143-Ц1 від 04.03.2015 року, на праві приватної власності належить ОСОБА_2

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на факт передання відповідачу грошових коштів в загальному розмірі 490 000,00 грн. на підтвердження чого в матеріалах справи наявні копія розписки відповідача від 21.11.2013 року та копії укладених між сторонами договорів від 05.05.2014 та 01.06.2014 р.

З копії розписки ОСОБА_2 вбачається, що остання отримала в борг від ОСОБА_1 24 000,00 грн. для вирішення питань повязаних з продажем квартири. Відповідно до якої зобовязалась після приватизації, будучи власницею квартири, продати квартиру ОСОБА_1 за договором міни на ізольовану однокімнатну гостинку до листопада 2014 року.

Відповідно до договору позики грошей від 05.05.2014 року, укладеного в простій письмовій формі, п.1. закріплено, що ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 250 000,00 грн. Відповідно до п. 3 цього договору сторони домовились про те, що ОСОБА_2 за позичені кошти сплатить всю заборгованість за квартиру № 138 по вул. Матюшенко, б. 11, в м. Харкові, в якій вона зареєстрована, підготує усі належні документи на вказану квартиру для продажу. Пунктом 4 договору передбачено, що зазначена сума позичених грошей буде вирахувана з ОСОБА_2 позикодавцем ОСОБА_1 на момент укладення нотаріального договору купівлі-продажу квартири № 138 по вул. Матюшенко, б. 11 в м. Харкові. Договір підписано сторонами та свідками ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Сторонами 01.06.2014 року в простій письмовій формі укладено договір наміру з п. 1.1. якого вбачається, що сторони дійшли згоди про те, що ОСОБА_2 зобовязується відчужити ОСОБА_1, а ОСОБА_1 придбати у ОСОБА_2 до 01.06.2015 року з моменту підписання даного договору квартиру № 138 по вул. Матюшенко, б. 11 в м. Харкові згідно умов даного договору. Відповідно до п. 3.1.3. на момент укладення даного договору загальна сума часткової передплати до укладення основного договору купівлі-продажу квартири № 138 по вул. Матюшенко, б. 11 в м. Харкові складає 490 000,00 грн. Договір підписано сторонами та свідками ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Приписами ч. 1 ст. 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Згідно приписів ч. 1 ст. 328 ЦК України вбачається, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Судом, на підставі досліджених в судовому засідання доказів встановлено, що між сторонами було укладено попередній договір в простій письмовій формі, відповідно до змісту якого сторони мали намір укласти договір купівлі-продажу квартири.

Згідно вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна особа, відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, як закріплено в п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, визнання права.

Встановивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, суд дійшов висновку про те, що передбачені законом підстави для визнання права власності за позивачем відсутні, у звязку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 205, 328, 334, 635, 657 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області через Київський районний суд м. Харкова шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В. Ніколаєнко