АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3563/16 Справа № 207/886/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Болтунова Л.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Болтунової Л.М.

суддів - Козлова С.П., Тамакулової В.О.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», третя особа приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсним іпотечного договору та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 04 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та її колишньою невісткою ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 0311/0808/88-035, за умовами якого останній був наданий кредит у сумі 19 000 доларів США зі сплатою 12,5 % річних за весь строк фактичного користування кредитом з кінцевим терміном повернення до 03 серпня 2018 року.

У забезпечення виконання кредитного договору нею та її сином ОСОБА_4 передано банку в іпотеку належне їм на праві спільної сумісної власності нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1, про що було укладено іпотечний договір № 0311/0808/88-035-Z-1 від 04 серпня 2008 року.

Внаслідок невиконання ОСОБА_3 кредитних зобовязань утворилась заборгованість у розмірі 164 930, 75 грн, яка була стягнута з відповідачки рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 жовтня 2012 року на користь банку. Позивачка зазначає, що відповідачі після ухвалення вказаного рішення суду, замість належного його виконання, примушували її у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором продати квартиру. Але вона ніколи не мала наміру відчужувати чи передавати в іпотеку своє єдине житло. Відповідачі шляхом обману і застосування психічного тиску примусили її підписати іпотечний договір, запевнили, що їм необхідно взяти кредит для придбання мікроавтобуса (якого вони так і не купили), що підписання нею іпотечного договору носить лише формальний характер, який не матиме для неї ніяких наслідків.

Вважає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 скористались тим, що вона є пенсіонеркою, людиною похилого віку, часто хворіє, потребує постійного стороннього догляду. Зокрема, відповідачі їй погрожували, якщо вона не погодиться їм допомогти, то відмовляться за нею доглядати. Боячись залишитись без їхньої допомоги та піклування, вона підписала іпотечний договір, але підписуючи договір, вона знаходилась у стані душевного хвилювання тому, що у травні 2008 року померла її мати і вона оформляла спадщину. Просиласуд визнати недійсним іпотечний договір з підстав ст. 203, 215, 229, 230, 231 ЦК України, а також стягнути з відповідачів моральну шкоду - по 2 500 грн. з кожного. (т.1 а.с.3-6)

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 квітня 2015 року в позові відмовлено. (т.2 а.с.46-49)

З таким рішенням не погодилась ОСОБА_2, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх зясування, порушення норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.(т. 2 а.с.55-60)

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2015 року рішення суду першої інстанції від 20 квітня 2015 року було скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано недійсним іпотечний договір від 04 серпня 2008 року в частині укладення його між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. (т.2 а.с.90-92)

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2016 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2015 року було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. (т.2 а.с.143-146)

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону.

У справі встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 04 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 0311/0808/88-035, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у сумі 19000 доларів США зі сплатою 12,5 % річних за весь строк фактичного користування кредитними коштами з кінцевим терміном повернення до 03 серпня 2018 року.(т.1 а.с. 10-12)

З метою забезпечення виконання зобовязань за вищевказаним кредитним договором цього ж дня, 04 серпня 2008 року, між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 й ОСОБА_4 укладено іпотечний договір № 0311/0808/88-035-Z-1, згідно якого останні передали у іпотеку належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_2.(т.1 а.с.7-9)

За позовом ПАТ «Сведбанк» до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_4, рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 жовтня 2012 року було стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Сведбанк» заборгованість за кредитним договором № 0311/0808/88-035 від 04 серпня 2008 року в сумі 164 930,75 грн. (т.1 а.с. 15-17)

За умовами договору факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року, що укладено між ТОВ «Вектор Плюс» (правонаступник ВАТ «Сведбанк») та ТОВ «Кредитні ініціативи», до товариства перейшло право вимоги за договором кредиту від 04 серпня 2008 року № 0311/0808/88-035 та іпотечним договором № 0311/0808/88-035-Z-1.(т.1 а.с. 52-78)

Розглядаючи справу, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, оскільки остання добровільно передала спірну квартиру в іпотеку банку, і не надала суду належних доказів на спростування вказаних обставин.

Зазначений висновок суду відповідає обставинам справи, узгоджується з нормами матеріального та процесуального права, які правильно застосовані судом першої інстанції.

Загальні положення про правочини та правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону визначені гл. 16 ЦК України.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За статтею 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною першою 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню і повинен містити істотні умови такого договору, визначені цією статтею.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно до ч.1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін, погоджені ними та є обовязковими для сторін договору, а також умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовною заявою, у лютому 2014 року, ОСОБА_2 просила визнати недійсним іпотечний договір № 0311/0808/88-035-Z-1 від 04 серпня 2008 року з підстав, що передбачені ст.ст. 229, 230, 231 ЦК України.

Положення ст.ст. 229, 230, 231 ЦК України встановлюють правові наслідки вчинення різних правочинів з вадами волі, які відмінні між собою за правовою конструкцією та передумовами вчинення таких правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України правочин може бути визнаний судом недійсним, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення.

Правочин, вчинений під впливом помилки відносять до правочинів з вадами внутрішньої волі, яка формується самостійно особою в умовах спотвореного уявлення нею обставин, що мають істотне значення для вчинення правочину.

При цьому, не можна визнавати недійсним будь-який правочин, в якому внутрішня воля сформувалась під впливом спотворених уявлень сторони щодо істотних обставин правочину, оскільки вказане впливає на стабільність цивільного обороту і права та інтереси інших осіб.

Тому, перевірка наявності підстав для оспорювання правочинів, вчинених унаслідок помилки має відбуватися на основі чіткого та однозначного тлумачення положень ст. 229 ЦК України щодо видів помилок, які мають істотне значення та його правових наслідків, що дозволить забезпечити баланс інтересів учасників відповідних цивільних правовідносин.

За умовами ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін такого правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

При вчиненні правочину під впливом обману відбувається деформація волі особи внаслідок впливу інших осіб на таку особу.

При цьому, на відміну від помилки як підстави визнання правочину недійсним, обман є навмисне цілеспрямоване діяння сторонньої особи щодо введення особи, яка вчиняє правочин, в оману щодо обставин, які мають істотне значення для вчинення такого правочину, що також має бути підтверджено належними та допустимими доказами.

Згідно з ч. 1 ст. 231 ЦК України судом визнається недійсним правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи.

У разі вчиненням правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань.

Відповідно до вимог ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У порушення вказаних вимог закону ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що оспорюваний правочин укладено під вливом помилки, обману чи насильства.

Зі справи також вбачається, що 28 липня 2008 року, тобто до укладання договору іпотеки від 04 серпня 2008 року, на адресу банку позивачкою була направлена заява, згідно з якою, ОСОБА_2 не заперечувала бути майновим поручителем позичальника ОСОБА_3 та передати в іпотеку спірну квартиру.(т.1 а.с.48)

Підписанням іпотечного договору ОСОБА_2 засвідчила, що сторони досягли усіх його істотних умов та не існує будь-яких умов, які можуть бути істотними та необхідними за змістом цього договору. (п.14 договору)

Позовна заява не містить жодного обґрунтування того, що ВАТ «Сведбанк» ввів в оману позивачку під час укладання оспорюваного договору, а доказів стосовно таких дій з боку боржника ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який, зокрема, також є стороною договору іпотеки, ОСОБА_2 не надано.

Крім того, посилаючись на норми ч.1 ст. 229 ЦК України, позивачка не довела, що спірний правочин укладено під впливом помилки щодо його правової природи, прав та обов'язків сторін.

Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги посилання позивачки на здійснення психічного тиску на неї з боку її сина ОСОБА_4 та колишньої невістки ОСОБА_3, оскільки така обставина, яка є безумовним обєктом доказування у даній справі, не підтверджена належними та допустимими доказами, в розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, районний суд правильно відмовив у їх задоволенні за їх безпідставністю.

Таким чином, за наслідками розгляду справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, дав належну оцінку наявним у справі доказам, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги стосовно неправильної оцінки судом першої інстанції доказів, зокрема показань свідків, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки за вимогами ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, а тому переоцінка доказів на вимогу сторони не допускається.

Посилання апелянта у скарзі на те, що ОСОБА_4 визнав правомірність її позовних вимог, не є підставою для скасування рішення суду та задоволення позову.

Доводи стосовно порушення судом норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону і підстав для його скасування немає. А відтак апеляційна скарга не задовольняється.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: