Ухвала

іменем україни

26 жовтня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 14 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 23 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України»)звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 07 травня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 57 425 доларів США зі сплатою 12 % річних та строком погашення до 07 травня 2014 року. Разом з тим, додатковим договором до кредитного договору процентна ставка була збільшена до 13 % річних. Відповідач свої кредитні зобов'язання належним чином не виконує, у зв'язку з чим станом на 01 липня 2015 року заборгованість перед банком становить 22 882,67 доларів США, з яких: 14 940,81 доларів США - заборгованість за кредитом, 3 213,32 доларів США - заборгованість зі сплати відсотків, 351,86 доларів США - пеня за прострочення відсотків, 2 111,99 доларів США - пеня за прострочення кредиту, 416,05 доларів США - 3 % річних від простроченої суми відсотків по кредиту, 1 848,64 доларів США - 3 % річних від простроченої суми кредиту.

Враховуючи викладене, ПАТ «Державний ощадний банк України», з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просило стягнути з ОСОБА_3 вказану вище заборгованість.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 14 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 23 березня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України», мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що заявлена вимога про стягнення тіла кредиту є безпідставною, оскільки позивач вже скористався достроковим стягненням кредиту, про що є частково виконане рішення суду, задоволення зазначеного позову призведе до подвійного стягнення, а вимоги щодо стягнення інших сум задоволенню не підлягають у зв'язку із застосуванням наслідків пропуску строку позовної давності.

Проте з такими висновками повністю погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону судові рішення повністю не відповідають.

Судами встановлено, що 07 травня 2007 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 57 425 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 12 % на рік з кінцевим терміном повернення 07 травня 2014 року.

23 липня 2008 року до кредитного договору був укладений додатковий договір, відповідно до умов якого було збільшено процентну ставку до 13 % на рік.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором, утворилась заборгованість, а тому банк у 2009 році звернувся до суду з позовом про її стягнення.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 29 березня 2010 року позовні вимоги банку задоволено та стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором, яка станом на 22 лютого 2010 року у гривневому еквіваленті складала 362 732,58 грн. Заборгованість складалася із: заборгованості за кредитом (основний борг) у розмірі 333 077 грн., суми несплачених відсотків - 25 639,03 грн., заборгованості по пені за несвоєчасну сплату кредиту - 3 304,54 грн., заборгованості по пені за несвоєчасну сплату відсотків - 711,74 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Приазовського районного управління юстиції Запорізької області (далі - ВДВС Приазовського РУЮ Запорізької області) Бабак Х.А. від 25 березня 2015 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 29 березня 2010 року (а. с. 79).

Постановою начальника ВДВС Приазовського РУЮ Запорізької області ОСОБА_5 від 02 липня 2015 року скасовано вказану вище постанову державного виконавця Бабак Х.А. від 25 березня 2015 року про закінчення виконавчого провадження (а. с. 80).

Постановою державного виконавця ВДВС Приазовського РУЮ Запорізької області Бабак Х.А. від 02 липня 2015 року відновлено виконавче провадження з виконання рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 29 березня 2010 року (а. с. 81).

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини 1, 2 ст. 1054 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно з п. 4.1.1 кредитного договору за порушення взятих на себе зобов'язань по поверненню основної суми кредиту, своєчасної сплати відсотків за користування кредитом, комісійних винагород позичальник зобов'язується сплатити на користь банку пеню у розмірі 0,03 % від суми платежу, за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 8.1 кредитного договору він набуває чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань за цим договором.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання процентів за користування кредитом і штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Вказаний вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21 вересня 2016 року № 6-1252цс16, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Судами встановлено, що рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 29 березня 2010 року з позичальника на користь банку стягнуто 362 732,58 грн. заборгованості за кредитом, проте відповідачем сплачено лише 206 743,29 грн., отже рішення суду про задоволення вимог кредитора не виконано боржником.

За положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

У разі прострочення виконання грошового зобов'язання за кредитним договором, кредитодавець вправі вимагати від позичальника 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно ст. 625 ЦК України.

Оскільки ОСОБА_3 станом на час звернення до суду з даним позовом не виконав кредитні зобов'язання у повному обсязі, то вимоги банку щодо сплати відсотків, пені та 3 % річних є обґрунтованими та підлягають стягненню з урахуванням умов договору та вимог ЦК України, зокрема глави 19 цього Кодексу.

Таким чином, суди попередніх інстанцій у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України на вищенаведені положення закону та обставини справи уваги не звернули, не виконали вимоги процесуального права щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи, дійшли помилкового висновку про те, що нарахування процентів за користування кредитом, пені та 3 % річних після закінчення строку дії договору та з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання законом не передбачено.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 388 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення відсотків, пені та 3 % річних підлягають скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення тіла кредиту, місцевий суд, з висновком якого погодився й апеляційний суд, вірно виходив із того, що банк вже скористувався достроковим стягнення кредиту, а задоволення позову в цій частині призведе до подвійного стягнення.

Керуючись статтями 336, 337, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 14 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 23 березня 2016 року скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості зі сплати відсотків, пені та 3 % річних, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 14 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 23 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: М.К. Гримич

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська