АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Савлук Т.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Панченка М.М.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2016 року про відмову у відкритті провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016року позивач звернулася до суду із вказаним позовом та просила визнати дії судді Бабенко С.В. незаконними та стягнути з судді Бабенко С.В. на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 320 грн. та моральну шкоду в розмірі 40 грн., а всього 360 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10.10.2016 року у відкритті провадження по справі за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з даною ухвалою суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати ухвалу суду та матеріали даної цивільної справи повернути до Дніпровського районного суду м. Києва, або визначити іншу підсудність.

Зазначає, що постановленою ухвалою суду про відмову у відкритті провадження у справі порушуються права та інтереси позивача на судових захист передбачений чинним законодавством.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та її представник доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у її відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та відмовив у відкритті провадження у справі на підставі п.1 ч.2 ст.122 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Позивач звертаючись до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, посилалася на те, що суддя ОСОБА_3 прийняла низку незаконних рішень в попередньому судовому засіданні, не повернула прокурору нікчемний обвинувальний акт, що виданий передчасно за місяць до закінчення досудового розслідування, а також суддею ОСОБА_3 було обмежено право обвинуваченого на захист, чим і нанесено моральну та моральну шкоду ОСОБА_1

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1 ст.15 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.п.8, 9 ч.2 ст.16 ЦК України).

Право фізичних та юридичних осіб, зокрема, на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Конституції України.

Згідно з ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Проте в зазначених вище випадках між позивачами та суддями (відповідачами) такі правовідносини не виникають, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції.

Такі спори не пов'язані із захистом прав, свобод чи інтересів у публічно-правових відносинах від порушень з боку органів державної влади, оскільки оскаржені позивачем дії вчинені при здійсненні правосуддя, а тому законність таких дій може перевірятися лише судом вищої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Таким чином, чинне законодавство дає можливість громадянину повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність (статті 126 і 129 Конституції України).

В своєму рішенні від 23.05.2001 року за № 6-рп/2001 Конституційний Суд України зокрема зазначив, що виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство. Порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судовий розгляд справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України.

Отже, суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб'єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ.

Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судовий розгляд справ та прийняття по них судових рішень належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий.

Виходячи з наведеного, рішення судів і відповідно до них дії або бездіяльність суддів з питань здійснення правосуддя можуть бути оскаржені у встановленому законом порядку, а не шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Доводи апеляційної скарги про те, що постановленою ухвалою суду про відмову у відкритті провадження у справі порушуються права та інтереси позивача на судових захист передбачений чинним законодавством колегія суддів відхиляє, оскільки правосуддя в Україні регулюється конституційними нормами окремо від діяльності інших органів державної влади. Тому, заяви спрямовані на оскарження дій судді, пов'язаних з ухваленням судового рішення не підлягають розглядові в суді першої інстанції, оскільки чинним законодавством встановлений інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя.

Крім того, згідно із роз'ясненнями, які викладені в п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 року «Про незалежність судової влади» виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Згідно з п.1 ч.2 ст.122 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

А тому колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у даній справі, так як цивільне судочинство - це врегульований нормами цивільного процесуального права порядок провадження в цивільних справах, який визначається системою взаємопов'язаних цивільних процесуальних прав і обов'язків і цивільних процесуальних дій, якими вони реалізуються їх суб'єктами - судом та учасниками процесу. Тому дані правовідносини за своєю суттю є процесуальними і не можуть бути самостійним предметом судового спору, підставою для порушення учасником даного процесу іншої цивільної справи відповідно до ст.16 ЦК України та ст.15 ЦПК України з приводу цих правовідносин.

Ухвала суду є законною, підстав для її скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Відповідно до п. 1 ст. 312 ЦПК Українирозглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 312-315, 317ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: