АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4004/16 Справа № 203/336/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Єдаменко С. В. Доповідач - Ремез В.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого судді - Ремеза В.А.

суддів - Міхеєвої В.Ю., Свистунової О.В.,

за участю секретаря - Синенка Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2,

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» структурного підрозділу «Дніпропетровське локомотивне депо» про визнання формулювання причини звільнення такою, що не відповідає діючому законодавству, зміни формулювання причини звільнення, визнання незаконним, та скасування наказу №78/ос від 25 грудня 2015 року, зміни дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримки видачі трудової книжки та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2016р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Українська Залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» про визнання незаконним та зміну формулювання звільнення, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, зміну дати звільнення, стягнення середньої заробітної плати за час затримки у видачі трудової книжки та моральної шкоди, посилаючись на те, що він працював юрисконсультом II категорії у відокремленому структурному підрозділі «Дніпропетровське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська Залізниця» ПАТ «Українська Залізниця».

01.10.2015р. він направив на ім'я начальника локомотивного депо лист про звільнення з посади за угодою сторін за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

06.10.2015р. він отримав відповідь, яка, на його думку, свідчила про згоду роботодавця зі його звільненням за вказаною підставою. В період до 16.10.2015р. він був на лікарняному, після виходу з якого він дізнався, що його так і не було звільнено. У зв'язку з цим він повторно звернувся із заявою від 16.10.2015р. про звільнення з 19.10.2015р., відповідь на яку не отримав. В подальшому його було звільнено з 25.12.2015р. за прогули без поважних причин. Своє звільнення з цих підстав позивач вважає незаконним, у зв'язку з цим просить скасувати наказ № 78/ос від 25.12.2015р., змінити дату та формулювання звільнення, зазначивши, що його було звільнено за угодою сторін. Також позивач посилався на те, що він не отримав трудову книжку про направлення якої поштою зазначав у своїй заяві від 15.10.2015р., що перешкоджає його працевлаштуванню, у зв'язку з чим просив суд стягнути середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки, та в рахунок відшкодування моральної шкоди 31 005грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.06.2010р. ОСОБА_2 на підставі наказу № 262/ос був прийнятий на роботу до відокремленого структурного підрозділу «Дніпропетровське локомотивне депо» державного підприємства «Придніпровська залізниця» на посаду юрисконсульта у зв'язку з переведенням з ВАТ «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод».

24.12.2015р. профспілковим комітетом первинної профспілкової організації Дніпропетровського локомотивного депо було надано згоду на звільнення позивача за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул.

Наказом №78/ос від 25.12.2015р. ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади з 25.12.2015р. на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

Згідно п. 4, ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до ч.1, ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.4 ст.40 цього кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згідно роз'яснень п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Розглядаючи справу, суд першої інстанції встановив, що позивач 01.10.2015р. перебуваючи на лікарняному, направив на адресу відповідача лист, в якому зазначив, що не заперечує проти розірвання трудового договору за угодою сторін згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України з 06.10.2015р. з виплатою йому компенсації в розмірі 3 посадових окладів юрисконсульта II категорії та всіх інших належних виплат, на що адміністрація підприємства 06.10.2015р. направила позивачу лист про необхідність подання позивачем належно оформленої заяви для вирішення питання про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

15.10.2015р. позивач знову звернувся до відповідача з листом, в якому зазначив, що перебував на лікарняному і просить звільнити його за угодою сторін з 19.10.2015р.

Листом від 19.10.2015р. адміністрація підприємства повідомила позивача, про те, що роботодавець не погоджує його звільнення за угодою сторін згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України

Таким чином суд встановив, що між сторонами не була досягнута домовленість про припинення трудового договору за згодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України, а тому доводи позивача з цього приводу не свідчать про незаконність його звільнення з роботи за прогули, оскільки адміністрація відповідача повідомила його про відсутність підстав для звільнення з роботи по п. 1ст. 36 КЗпП України, а тому позивач повинен був після виходу з лікарняного приступити до роботи з 19.10.2015р., однак до роботи він не приступив, і на роботу більше не вийшов без поважних причин, що підтверджується відповідними доказами по справі.

При цьому судом першої інстанції було встановлено, що відповідач не пропустив передбачений ст. 148 КЗпП України строк притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, оскільки невихід його на роботу носив тривалий характер до видання адміністрацією відповідача наказу про звільнення з роботи за прогули.

Крім того судом встановлено, що позивач просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки у видачі трудової книжки, однак наведені ним доводи не свідчать про порушення відповідачем вимог трудового законодавства, оскільки позивач був звільнений з роботи наказом №78/ос від 25.12.2015р., про що він був повідомлений листом від 25.12.2015р. оскільки він був відсутній на робочому місці, і в листі адміністрація підприємства повідомила позивача про необхідність прибути за отриманням трудової книжки, однак позивач не звернувся до підприємства за отриманням трудової книжки, так само і не звернувся після отримання вказаного листа до відповідача з письмовою згодою про пересилання йому трудової книжки.

Також суд під час розгляду справи встановив, що позивачем не було доведено порушення його трудових прав і заподіяння, у зв'язку з цим, моральної шкоди.

Встановивши вказані обставини, суд обґрунтовано прийшов до висновку про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та зміну формулювання звільнення, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, зміну дати звільнення, стягнення середньої заробітної плати за час затримки у видачі трудової книжки та моральної шкоди, і колегія суддів вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права не спростовують висновків суду, а матеріали справи не дають підстав вважати, що суд при розгляді даної справи допустив невідповідність висновків суду обставинам справи, порушив норми матеріального чи процесуального права, які у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України є підставами для скасування рішення, а тому рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 304,308,315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду вступає в силу з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: