Справа № 203/4201/16-ц
УХВАЛА

09 листопада 2016 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Булеці А.В.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши в попередньому судовому засіданні в м.Дніпропетровську заяву ОСОБА_2 про відвід судді,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Кіровського районного суду м.Дніпропетровська перебуває цивільна справа ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5, треті особи Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_6 Аваль», Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Кіровський відділ державної виконавчої служби м.Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, зняття арешту з вказаного майна.

08.11.2016 року відповідачкою ОСОБА_2 до суду було подано заяву про відвід головуючого по справі судді Казака С.Ю. на підставі п.4 ч.1 ст.20 ЦПК України. В обґрунтування поданої заяви посилалась на те, що 19.09.2016 року Кіровським районним судом м.Дніпропетровська за заявою позивача було постановлено ухвалу про забезпечення позову та зупинено реалізацію спірного арештованого майна. Користуючись передбаченим ст.154 ЦПК України правом вона подала заяву про скасування заходів забезпечення позову. Однак, ухвалою від 20.10.2016 року в задоволенні заяви судом було відмовлено. При вирішенні питання про скасування заходів забезпечення позову судом не було враховано доводи заявника про безпідставне застосування цих заходів, не надано належної оцінки, що викликає сумніви в обєктивності та неупередженості судді. Тобто, суддя не виконав покладені на нього ч.2 ст.160 ЦПК України обовязки. Внаслідок упереджених дій судді, неспіврозмірні з позовними вимогами заходи забезпечення позову порушують її права, як стягувача у виконавчому провадженні. Крім того, 02.11.2016 року апеляційним судом Дніпропетровської області за її апеляційною скаргою було скасовано ухвалу суду від 19.09.2016 року про застосування заходів забезпечення позову та справу направлено до суду для повторного розгляду цього питання. Крім того, нею неодноразово було подано скарги на дії судді по справі, які на теперішній час перебувають на розгляді. Таким чином, у справі склались обставини, що свідчать про ситуацію ворожості, в звязку з чим на її думку неможливий розгляд справи головуючим суддею.

В судовому засіданні представник позивача проти заявленого відводу заперечував, посилаючись на дотримання судом вимог процесуального законодавства під час розгляду справи та відсутність передбачених законом підстав для відводу судді.

Відповідачка ОСОБА_2, її представники, а також інші відповідачі та представники третіх осіб в попереднє судове засідання не зявились, про причини своєї неявки не повідомили. Про день та час слухання справи були повідомлені належним чином.

Перевіривши викладені в заяві про відвід доводи, заслухавши думку представника позивача, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.20 ЦПК України суддя не може брати участі в розгляді справи і підлягає відводу (самовідводу), якщо: 1) під час попереднього вирішення цієї справи він брав участь у процесі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, секретар судового засідання; 2) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 3) він є членом сім'ї або близьким родичем сторони або інших осіб, які беруть участь у справі; 4) якщо є інші обставини, які викликають сумнів в об'єктивності та неупередженості судді; 5) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи, встановлений ч.3 ст.11-1 цього Кодексу.

Відповідно до ст.23 ЦПК України за наявності підстав, зазначених у ст.20 цього Кодексу, суддя зобов'язаний заявити самовідвід.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини при вирішенні питання про неупередженість суду навіть зовнішні прояви можуть мати певну важливість або, іншими словами, «правосуддя повинно не тільки чинитися, повинно бути також видно, що воно чиниться» (рішення у справі «ОСОБА_7 проти Бельгії» від 26.10.1984 року, п.26), важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти в громадськість у демократичному суспільстві (рішення у справі «Ветштайн проти Швейцарії» та рішення у справі «ОСОБА_8 проти Іспанії» від 28.10.1998 року, п.45). Вказане зумовлює необхідність відводу судді не лише, коли є докази його неупередженості, а й коли з об'єктивних причин можуть виникнути достатні сумніви в його неупередженості.

Відповідно до практики тлумачення права на справедливий суд згідно п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод Європейським Судом з прав людини в рішеннях у справах «Білуха проти України», «Салов проти України», «Мироненко проти України», «Фельдман проти України» безсторонність суду визначається за суб'єктивним та об'єктивним критеріями. Беручи до уваги особисті переконання окремого судді, його безсторонність у справі за суб'єктивним критерієм презюмується. За об'єктивним критерієм у кожній окремій справі слід враховувати, чи мають стосунки таку природу та ступень, що б свідчити про упередженість суду, та, серед інших аспектів, чи забезпечував суд, як такий, та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності.

Відповідно до Бангалорських принципів поведінки суддів суддя повинен взяти самовідвід від участі в будь-якому процесі, коли для нього неможливе винесення неупередженого рішення у справі або коли сторонньому спостерігачеві може видатись, що суддя не здатен винести неупередженого рішення.

Перевіряючи доводи заяви про відвід, суд враховує, що незгода відповідачки з прийнятим судом під час розгляду справи процесуальним рішенням щодо забезпечення позову, відмови в скасуванні вжитих заходів забезпечення позову, а також подальше скасування апеляційним судом відповідної ухвали про забезпечення позову та передачі цього питання на новий розгляд, самі по собі не є свідченням упередженості судді до сторін по справі, необєктивності судового розгляду, в якому кожна зі сторін за наявності спору між ними може не погодитись з прийнятим судом тим чи іншим процесуальним рішенням, яке на їх думку не буде відповідати інтересам відповідної сторони.

Таким чином, суд вважає викладені в заяві відповідачки ОСОБА_2 мотиви відводу з підстав нібито упередженості суді у розглядаємій справі, необґрунтованими, безпідставними та такими, що грунтуються на субєктивному ставленні відповідачки до обставин справи.

Також суд вважає безпідставними підстави заявленого відводу з посиланням на те, що відповідачкою неодноразово подавались скарги на дії судді по справі, які на теперішній час перебувають на розгляді, що свідчать про ситуацію ворожості, яка унеможливлює неупереджений розгляд справи головуючим суддею, оскільки вказані доводи фактично свідчать про упереджене ставлення до суду лише самої відповідачки.

З урахуванням зазначеного, зважаючи на нічим не спростовану презумпцію неупередженості судді за суб'єктивними та обєктивними критеріями, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відводу (самовідводу) судді.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.20,23,24 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_2 про відвід судді відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С.Ю.Казак