У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., ХоптиС.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Ізмаїльська міська рада Одеської області, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та житловим будинком за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що згідно з договором купівлі-продажу від 25 лютого 1998 року він є власником 4/13 частин житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_2, що розташований на земельній ділянці площею 532 кв. м та знаходиться у користуванні усіх співвласників будинку відповідно до їх домовленості. Співвласниками цього житлового будинку є: ОСОБА_5 і ОСОБА_6

Позивач указував про те, що він користується земельною ділянкою, яка є суміжною із земельною ділянкою, яка закріплена за житловим будинком АДРЕСА_1, у якому мешкає ОСОБА_4, співвласниками якого також є: ОСОБА_7 і ОСОБА_8

Зазначав про те, що відповідачка незаконно зайняла частину земельної ділянки, якою він користувався і встановила паркан на його частці земельної ділянки, що перешкоджає йому здійснювати догляд та ремонт свого будинку. Він неодноразово просив відповідачку усунути перешкоди у користуванні вказаним будинком, надати можливість проходу до своєї частки будинку, проте відповідачка перешкоди не усунула.

Вважав, що такими діями відповідачка порушує його право власності на житло та право користування земельною ділянкою.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просив зобов'язати ОСОБА_4 знести паркан, що перешкоджає проходу до його земельної ділянки; знести споруду, що встановлена на його земельній ділянці; демонтувати металеві пруття, що встановлені у стіні його будинку; демонтувати бесідку, встановлену біля стіни його будинку; закрити хвіртку у паркані між вищевказаними домоволодіннями; забрати курей та демонтувати курятник; поновити паркан з металевої сітки довжиною 11 м та 3 металеві труби; зобов'язати відповідачку поновити дерев'яний фронтон його будинку, вимощення, відкоси вікна, знести каштан та перемістити собак в інше місце.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що земельні ділянки, які закріплені за вищевказаними домоволодіннями, не передавались у власність або у користування сторін, чи інших осіб. Отже, позивачем не доведено, що відповідачка перешкоджає йому у користуванні саме його земельною ділянкою та відповідно й житловим будинком.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 25 лютого 1998 року ОСОБА_3 є власником 4/13 частин житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_2, що розташований на земельній ділянці площею 532 кв. м та знаходиться у користуванні усіх співвласників будинку відповідно до їх домовленості. Співвласниками цього житлового будинку є: ОСОБА_5 і ОСОБА_6 Суміжним землекористувачем є ОСОБА_4, що мешкає у житлового будинку АДРЕСА_1, який і знаходяться на суміжній земельній ділянці.Співвласниками житлового будинку відповідачки є: ОСОБА_7 і ОСОБА_8

Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЗК України 1990 року, чинного на час набуття права власності на житло, передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безоплатно.

У ч. 1 ст. 30 ЗК України (1990 року) передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Аналогічна норма міститься і у ч. 1 ст. 120 нині діючого ЗК України.

Згідно з ч. 3 ст. 415 ЦК України особа, до якої перейшло право власності на будівлі (споруди), набуває право користування земельною ділянкою на тих же умовах і в тому ж обсязі, що й попередній власник будівлі (споруди).

У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», судам роз'яснено, що виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до ст. 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі.

Крім того, п. 5 постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 362 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» встановлено, що громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію кодексу зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Згідно із п. 7 Перехідних положень Земельного кодексу України 2001 року громадяни, які одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

У зв'язку з цим посилання судів на те, що сторони не оформили право власності чи право користування на земельну ділянку, не може бути підставою для відмови в позові.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник або землекористувач може вимагати усунення порушень його прав на землю.

Отже, з переходом до ОСОБА_3 права власності на 4/13 частин житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_2, до нього перейшло право користування земельною ділянкою на тих же умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього власника.

Суди у порушення зазначених вище вимог закону та ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не дослідили і не дали оцінки рішенню виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Одеської області від 13 червня 1991 року про закріплення за домоволодінням АДРЕСА_2 земельної ділянки площею 532 кв. м, договору купівлі-продажу від 25 лютого 1998 року, у якому зазначено розмір та межу спірної земельної ділянки, та не перевірили, чи перешкоджає відповідачка у користуванні відповідачу його земельною ділянкою та чи захватила ОСОБА_4 самовільно частину вказаної земельної ділянки.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта