Справа № 344/7749/15-ц
Провадження № 2/344/1751/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.

за участі секретаря Прокопів С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Альфабанк», ТзОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано, що 30/07/2008 р. позивачка звернулась до відповідача для отримання позики в сумі 3995 доларів США по курсу 450,1300 гривень за 100 доларів США на 31/07/2008 р., але: позивачка не підписала договір; договір складається з тільки 10 пунктів; відповідач не повідомив позивача про сукупну вартість кредиту та за іншими обов`язками за п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; діяльність відповідача полягає в підприємницькій діяльності, що вводить споживача в оману; відсутні необхідні істотні умови; банк заперечує право позивача на справедливий кредит; банк не має права звертатися без згоди споживача за інформацією про фінансовий стан; банк збільшив позовну давність до 50 років; банк не має права передавати вимоги до позивача третім особам у зв`язку із змістом ст. 510 ЦК України; банк не мав права надавати позивачу позику в іноземній валюті; позивач не знає чи банк страхував ризики; за умов визнання договору недійсним позивачка повинна повернути відповідачу 1448 доларів США, але за курсом 4,5057 гривень за долар США. Тому позивачка просила суд визнати недійсним кредитний договір №500150811 від 30/07/2008, зобов`язати відповідача прийняти у позивача залишкову заборгованість рівними платежами на протязі 6 місяців.

Представник позивача подав заяву про уточнення позову, в якій просив суд визнати недійсним кредитний договір про надання споживчого кредиту № 500150811 від 30/07/2008 р., застосувати наслідки недійсності правочину шляхом повернення грошової суми відповідачу в розмірі 1474,10 доларів США по обмінному валютному курсу становить 6635,36 гривень шляхом розтермінування рівними платежами протягом 6 місяців.

Представник позивача подав суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій позов підтримав.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі Пономарьов проти України (Заява N 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі "ОСОБА_2 проти України" (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). Сторони належним чином повідомлені судом про час і місце розгляду спору за їх участі. Отже вони реалізували своє право на безпосередню участь в судовому засіданні. Також у сторін було достатньо часу для подання суду доказів, доводів, заперечень та їх обґрунтувань.

Судом встановлено наступні обставини.

Відповідно до квитанції від 31/07/2008 р. позивачці видано 3995 доларів США.

30/07/2008 р. відповідач склав письмове повідомлення про акцепт пропозиції позивачки про надання позики № 500150811, відповідно до якої надає позивачу 4520 доларів США під 23,5 % до 30/07/2010 р. за обставин заяви позивача про продаж валюти та зарахування придбаних грошових коштів на рахунок позивача у відповідача із поверненням за графіком, що визначений сторонами; що також містить в собі зазначення інформації про те, що підпис позичальника на договорі свідчить про отримання ним всієї інформації про умови кредитування.

30/07/2008 р. ПАТ «Альфабанк» та ОСОБА_3 уклали договір поруки зобов`язань позивачки за договором № 500150811.

Позивачка підписала розписку про ознайомлення з тарифами ПАТ «Альфабанк», здійснила переоформлення карткового рахунку.

Відповідно до квитанції №36880 від 26/08/2008 р. позивачка сплатила на користь ПАТ «Альфабанк» 238 доларів США в якості сплати заборгованості за кредитним договором № 500150811 від 30/07/2008 р.

Так само позивачка сплачувала на користь ПАТ «Альфабанк» в якості сплати заборгованості за кредитним договором № 500150811 від 30/07/2008 р. 26/11/2008 р. в сумі 256 доларів США, 30/09/2008 р. 240 доларів США, 29/01/2009 р. в сумі 260 доларів США, 16/01/2009 р. в сумі 240 доларів США, 13/02/2009 р. в сумі 255 доларів США, 27/04/2009 в сумі 200 доларів США, 03/04/2009 в сумі 240 доларів США, 15/05/2009 р. 1395 гривень для купівлі 180 доларів США, 27/05/2009 р. в сумі 200 доларів США, 1479,6 гривень для купівлі іноземної валюти, 27/05/2009 р. в сумі 38 доларів США, 24/03/2011 р. 10 доларів США.

06/07/2009 р. ПАТ «Альфабанк» видав позивачу таблицю щодо зарахування сплачених нею грошових коштів в якості повернення спірної позики.

15/09/2009 р. позивачка склала вимогу пояснити чому право вимоги до неї за спірним договором продано третій особі, а виконання зобов`язань буде позивачем здійснено після отримання надходжень, минулого року була повінь.

28/05/2011 р., 15/09/2011 р. позивачка зверталась до ПАТ «Альфабанк» з проханням надати довідку про рух коштів щодо сплати кредиту, процентів, пені, штрафу, залишку заборгованості.

08/09/2011 р. претензію відповідачу.

10/10/2012 р. відповідач надіслав суду письмове заперечення, відповідно до якого відповідач заперечив позов, договір вважає укладеним, підстави для визнання спірного договору недійсним відсутні та надав копію договору із підписом позивачки.

18/12/2012 р. ПАТ «Альфабанк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» уклали договір відступлення права вимоги до позивача за спірним договором позики.

27/12/2012 р. ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» уклав договір з ТзОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» уклали договір відступлення права вимоги до позивача за спірним договором позики.

26/07/2013 р. ТзОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» подала суду письмове заперечення, відповідно до якого відповідач заперечив позов, договір вважає укладеним, підстави для визнання спірного договору недійсним відсутні та надав копію договору із підписом позивачки.

01/07/2008 р. позивачка подала ПАТ «Альфабанк» заяву про надання спірної позики та склала заяву-анкету позичальника.

Додаток до спірного договору №2 передбачає інформацію для позивача щодо сукупної вартості позики.

В листі ПАТ «Альфабанк» від 22/09/2011 р. позивачка особисто відмовилась від підписання договору страхування, відсутність якого вказує в якості підстави свого позову.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до п. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В ст.203 ЦК України вказано, що з міст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В ст. 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже доведення правових підстав недійсності правочину законодавством покладено на позивача та його представника.

Позивач та його представник не спростували презумпцію правомірності спірного правочину; представник відповідача надав суду копію договору позики, підписаного позивачкою, хоча в позові позивачка вказувала, що не підписувала відповідного договору. Отже позивачка надала неправдиві пояснення щодо фактичних обставин справи, що може бути здійснено виключно з метою введення суду в оману щодо фактичних обставин справи.

Іншою підставою позову зазначено не повідомлення позивача про сукупну вартість кредиту. Однак відповідно до наданої відповідачем копії повідомлення позивача на час отримання позики було повідомлено про сукупну вартість кредиту. Тому відповідні пояснення позивача є неправдивими та спрямовані на введення суду в оману щодо фактичних обставин спору сторін.

В свою чергу відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже навіть у разі визнання правочину недійсним застосовується двостороння реституція, а не виконуються зобов`язання сторін на умовах однієї із них, про що позивачка просила суд в позові.

В свою чергу відповідно до ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Отже і в цій частині позов позбавлено належних на те правових підстав.

Іншою підставою вказано надання позики в іноземній валюті.

Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі за № 6-145цс14 грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролю вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже обмінний курс валют визначається на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, а не за бажанням позивача.

Крім цього за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо зазначених операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету № 15-93 є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Тому при розгляді спорів про визнання недійсними договорів про надання кредиту в іноземній валюті судам слід враховувати, що у випадку наявності у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Іншою підставою позову вказано здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики. Однак діяльність банківської установи здійснюється на основі відповідних дозволів НБУ, а тому за вказаних умов відсутні правові підстави для визнання ліцензованої діяльності нечесною підприємницькою практикою.

Так само в ст. 10 ЦПК України вказано, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до п. 3 ст. 131 ЦПК України сторони до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті, зобов'язані повідомити суд про всі відомі їм рішення судів, що стосуються предмету спору, а також про всі відомі їм незавершені судові провадження, що стосуються предмету спору.

Відповідно до ст. 159 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі.

В ст. 212 ЦПК України вказано, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

В ст. 60 ЦПК України вказано, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

При цьому відповідно до п. 2 ст.11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом досліджено докази сторін, які ними надані, з урахуванням змісту заперечень протилежних сторін щодо відповідних доказів.

Разом з цим відповідно до п. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак саме на припущеннях та на наданні суду неправдивих пояснень засновано вказаний позов.

Разом з цим відповідно до п. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Введення суду в оману щодо фактичних обставин спору не може бути визнано добросовісною діяльністю. Позов спрямовано на уникнення позивачем виконання зобов`язань за договором позики, що прямо заборонено законодавством.

В свою чергу суд не є засобом для будь-якої сторони у її зловживанні правами на порушення прав іншої сторони зобов`язання.

Так відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст. 13 ЦК України вказано, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Таким чином за вказаних встановлених судом обставин законом передбачено саме відмову в позові, який не обґрунтований належними на те правовими підставами.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_1 до ПАТ «Альфабанк», ТзОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» про визнання недійсним кредитний договір про надання споживчого кредиту № 500150811 від 30/07/2008 р., застосувати наслідки недійсності правочину шляхом повернення грошової суми відповідачу в розмірі 1474,10 доларів США по обмінному валютному курсу становить 6635,36 гривень шляхом розтермінування рівними платежами протягом 6 місяців, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з дня його проголошення. У разі відсутності сторін, під час проголошення судового рішення подається апеляційна скарга протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя С.О. Бородовський