У х в а л а

іменем україни

17 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,

за касаційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 05 жовтня 2015 року та касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 24 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 29 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який уточнив в процесі розгляду справи, та остаточно просив:

- визнати за ним та ОСОБА_4 по 1/2 частини будівельних матеріалів, які знаходяться в незавершеному будівництвом об'єкті - будівлі мансардного житлового будинку, проїзду до гаража, доріжок та відмостки із маломірних елементів мощення та огорожі із ворітьми та хвірткою в домоволодінні по АДРЕСА_1 з наступними характеристиками конструктивних елементів: фундамент та цоколь бутовий - виконані на 9,86 %; стіни цегляні - виконані на 20,02 %; перегородки цегляні - виконані на 6,26 %; перекриття монолітне та залізобетонні плити - виконані на 10,88 % ; підлога - ламінат та керамічна плитка - виконані на 8,42 %; дах - дерев'яний; покрівля - металочерепиця - виконана на 14,89 %; двері металеві та дерев'яні - виконані на 4,40 %; вікна металопластикові - виконані на 5,0 %; сходи - виконані на 1,73 %; оздоблення внутрішнє - виконане на 4,33 %; ґанок - виконаний на 0,93 %; електрозабезпечення - виконане на 2,55 %; водопостачання та каналізація - виконані на 3,64 %; опалення, гаряче водопостачання та вентиляція - виконані на 7,09 %; всього 100 % готовності, без його реального поділу, та залишити майно у їхній спільній частковій власності.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 08 серпня 2009 року по 29 вересня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дитину - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказав, що під час перебування у шлюбі вони збудували житловий будинок по АДРЕСА_1, який до цього часу в експлуатацію не введено, право власності не зареєстровано, а всі дозвільні документи на проведення будівельних робіт видавались на ім'я відповідачки ОСОБА_4

Посилаючись на те, що після розірвання шлюбу сторони не можуть домовитись добровільно про поділ майна подружжя, просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 24 липня 2015 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_6 по 1/2 частини будівельних матеріалів, які знаходяться в незавершеному будівництвом об'єкті - будівлі мансардного житлового будинку, проїзду до гаража, доріжок та відмостки із маломірних елементів мощення та огорожі із ворітьми та хвірткою в домоволодінні по АДРЕСА_1 з наступними характеристиками конструктивних елементів: фундамент та цоколь бутовий - виконані на 9,86 %; стіни цегляні - виконані на 20,02 %; перегородки цегляні - виконані на 6,26 %; перекриття монолітне та залізобетонні плити - виконані на 10,88 % ; підлога - ламінат та керамічна плитка - виконані на 8,42 %; дах - дерев'яний; покрівля металочерепиця - виконана на 14,89 %; двері - металеві та дерев'яні - виконані на 4,40 %; вікна - металопластикові - виконані на 5,0 %; сходи - виконані на 1,73 %; оздоблення внутрішнє - виконане на 4,33 %; ґанок - виконаний на 0,93 %; електрозабезпечення - виконане на 2,55 %; водопостачання та каналізація - виконані на 3,64 %; опалення, гаряче водопостачання та вентиляція - виконані на 7,09 %; всього 100 % готовності, без його реального поділу, та залишено майно у їхній спільній частковій власності.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з указаним рішенням суду, ОСОБА_6 звернулася до суду з апеляційною скаргою.

Крім того, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, до суду з апеляційною скаргою звернулась також ОСОБА_5

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 05 жовтня 2015 року відмовлено ОСОБА_5 у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 24 липня 2015 року.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 29 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 24 липня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та направити справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, мотивуючи свої доводи порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та увалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг та заперечення ОСОБА_3 на них, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга ОСОБА_5 підлягає відхиленню, а касаційна скарга ОСОБА_6 частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідачкою ОСОБА_6 вимог щодо визнання особистої приватної власності на спірне майно не заявлялось, будівництво спірного об'єкта здійснювалося сторонами в період шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, а тому, врахувавши висновок судової будівельно-технічної експертизи від 15 червня 2015 року № 29-15 та невнесення відповідачкою грошової суми у розмірі 1/2 вартості спірного майна на депозитний рахунок суду, відмову позивача від запропонованої нею компенсації його частки вартості майна у розмірі 50 000 грн, а також неподільність об'єкта будівництва на час розгляду справи відповідно до їх часток, дійшов висновку, що частки подружжя у спірному майні є ідеальними, у зв'язку з чим залишив майно у спільній частковій власності сторін та визнав за ними право власності по Ѕ частини будівельних матеріалів, які знаходяться в незавершеному будівництвом об'єкті.

Відмовляючи ОСОБА_5 у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд виходив з того, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції її права не порушені, що виключає можливість подачі нею апеляційної скарги; крім того, апеляційний суд мотивував свої висновки тим, що ОСОБА_5 була допитана в суді першої інстанції в якості свідка, проте не ініціювала вступу у справу відповідно до вимог ст. ст. 34, 35 ЦПК України.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що з 08 серпня 2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5) перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 29 вересня 2014 року та від якого мають дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 11-12, 13, т. 1).

Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 19 вересня 2008 року, зареєстрованим в реєстрі за № 6954, посвідченим приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу ТатаринцевоюІ.А., на підставі якого видано державний акт серії НОМЕР_1, відповідачці ОСОБА_6 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,16 га, розташована по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а. с. 22-25, т. 1).

Рішенням Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 24 вересня 2009 року, протокол № 09, на підставі розглянутої заяви ОСОБА_6 надано дозвіл на будівництво жилого будинку та господарських будівель на вказаній вище земельній ділянці з терміном будівництва з 24 вересня 2009 року по 24 вересня 2012 року (а. с. 20, т. 1).

18 травня 2011 року відділом містобудування та архітектури Кременчуцької райдержадміністрації видано ОСОБА_4 будівельний паспорт, реєстраційний номер НОМЕР_2, на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 (а. с. 14-39, т. 1).

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 15 червня 2015 року № 29-15, складеним фізичною особою - підприємцем ОСОБА_9, установлено, що роботи з будівництва незавершеного будівництвом об'єкта будівлі мансардного житлового будинку, проїзду до гаража, доріжок та відмостки із маломірних елементів мощення та огорожі із ворітьми та хвірткою в домоволодінні, розташованому в АДРЕСА_1, виконані на 100 %; вартість фактично виконаних робіт по будівництву становить 1 819 434 грн 40 коп., а вартість будівельних матеріалів та конструкцій, використаних при будівництві, - 1 101 963 грн (а. с. 2-4, т. 2).

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 посилалися на те, що всі будівельні матеріали та послуги по будівництву спірного об'єкту були оплачені ОСОБА_5, на підтвердження чого надали відповідні квитанції та накладні, видані на ім'я ОСОБА_5 (а. с. 69-202, т. 1), а тому ОСОБА_5 вважала, що будівельні матеріали та послуги по будівництву в незавершеному будівництвом об'єкті є її приватною власністю і оскаржуваним рішенням суду першої інстанції про визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_6 права власності по 1/2 частини цих будівельних матеріалів порушуються її права.

Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року в справі № 6-2333цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що суди попередніх інстанцій на вказані вище вимоги закону уваги не звернули, не перевірили в достатньому обсязі доводів сторін та не врахували, що спірна земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку була придбана ОСОБА_6 у 2008 році, тобто до реєстрації шлюбу з ОСОБА_3, а також не встановили період, у який було розпочато будівництво на вказаній земельній ділянці; при цьому суди не надали відповідної оцінки джерелам надходження коштів за будівельні матеріали і будівельні роботи, правової оцінки наявним в матеріалах справи квитанціям та накладним, виданим на ім'я ОСОБА_5; не з'ясували причин, по яких спорудження будинку здійснювалося за участі ОСОБА_5 та не встановили, чи була між подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5) та ОСОБА_5 домовленість про створення спільної власності на будинок, в результаті чого не встановили в достатньому обсязі, чи мали місце обставини, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, а відповідачка свої заперечення, у зв'язку з чим не дотрималися встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Крім того, за змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Предметами права власності може бути лише майно, яке складається з речей (стаття 179 ЦК України), сукупності речей та майнових прав (стаття 190 цього Кодексу).

Право володіння, користування та розпорядження своїм майном належить тільки власникові (стаття 317 ЦК України).

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Відповідно до статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначається постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 534 та іншими нормативними актами Кабінету Міністрів України та Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об'єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року в справі № 6-388цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Проте суди попередніх інстанцій всупереч наведеним нормам матеріального права, визнали за ОСОБА_6 та ОСОБА_3 право власності по Ѕ частини конструктивних елементів, будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва, без зазначення їхніх найменувань.

З огляду на вказане, порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Що стосується касаційної скарги ОСОБА_5 на ухвалу апеляційного суду від 05 жовтня 2015 року про відмову у відкритті апеляційного провадження з підстав, передбачених ст. 297 ЦПК України, колегія суддів касаційної інстанції дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч. 4 ст. 297 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження якщо: 1) справа не підлягає апеляційному розгляду у порядку цивільного судочинства; 2) є ухвала про закриття апеляційного провадження у зв'язку з відмовою особи від апеляційної скарги; 3) є ухвала про відмову у задоволенні апеляційної скарги цієї особи або про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що помилкове посилання апеляційного суду на вимоги ст. 297 ЦПК України про відмову у відкритті апеляційного провадження в той час, як суд мав підстави для повернення апеляційної скарги, не є безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали, а тому враховуючи скасування судових рішень першої та апеляційної інстанцій у цій справі та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, колегія суддів касаційного суду не вбачає підстав для скасування ухвали апеляційного суду від 05 жовтня 2015 року.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 338, 342, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_5 відхилити.

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 24 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 29 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 05 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А.Нагорняк

Т.О. Писана