Категорія 27Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Медвецького С.К.,

суддів: Оніщука В.В., Чорного В.І.,

з участю секретаря Маркевич Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 грудня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Служба у справах дітей Вінницької міської ради, Управління державної міграційної служби у Вінницькій області, про виселення,

встановила:

У березні 2103 року публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк» (далі ПАТ - «Креді Агріколь Банк») звернулося до суду з указаним позовом, мотивуючи його тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2012 року звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки від 12 листопада 2007 року - квартиру АДРЕСА_3, що належить ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради 30 березня 2000 року.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 лютого 2014 року вимоги до Управління державної міграційної служби у Вінницькій області про зняття з обліку всіх мешканців, які зареєстровані в спірній квартирі, залишені без розгляду.

Посилаючись на те, що відповідачі були попереджені про виселення, проте добровільно не виселились, ПАТ «Креді Агріколь Банк» просило виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_3, а також всіх зареєстрованих та проживаючих осіб у цій квартирі.

Суди розглядали справу неодноразово.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 грудня 2015 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ПАТ «Креді Агріколь Банк» Савишен О.Б. просить ухвалене у справі судове рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У судовому засіданні представник позивача Савишен О.Б. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3, який діє у своїх інтересах та інтересах інших відповідачів в судове засідання не з'явився, хоча належним чином і завчасно був повідомлений про час і місце розгляду справи. У письмових запереченнях ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін; справу розглянути у його відсутність.

Представник Управління державної міграційної служби у Вінницькій області Скляр О.В. заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради в судове засідання не з'явився, хоча належним чином і завчасно був повідомлений про час і місце розгляду справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які з'явились, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що вимога про виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення не може бути задоволена в силу положень статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини лругої статті 109 ЖК України, оскільки предметом іпотеки є квартира, що належить відповідачам на праві власності відповідно до свідоцтва від 30 березня 2000 року.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом установлено, що ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 є власниками квартири АДРЕСА_3 із загальною площею 49,1 кв.м, житловою площею 33,1 кв.м, яка належить їм на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради 30 березня 2000 року.

У забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором від 12 листопада 2007 року, укладеного акціонерним товариством «ІНДУСТРІАЛЬНО-ЕКСПОРТНИЙ БАНК» та приватним підприємством будівельна компанія «Поділля-буд» на суму 600 000 грн., ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5, цього ж дня уклали з банком договір іпотеки, відповідно до якого передали в іпотеку належну їм на праві власності квартиру.

Відповідно до договору іпотеки та паспортних даних в квартирі, яка є предметом іпотеки, проживали й були зареєстровані: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2012 року в рахунок погашення боргу в сумі 335 120, 39 грн. за кредитним договором від 12 листопада 2007 року № 359-ю, який укладався між ПАТ «Креді Агріколь Банк» та приватним підприємством будівельна компанія «Поділля-буд», звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 49,1 кв.м, житловою площею 33,1 кв.м.

25 грудня 2012 року банк направив на адресу відповідачів письмові вимоги щодо звільнення жилого приміщення в добровільному порядку, які отримані відповідачами 02 січня 2013 року. Однак відповідачі добровільно зі спірної квартири не виселились.

Згідно з довідкою МКП «ЖЕК № 7» станом на 17 листопада 2015 року в квартирі зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4

Також судом установлено, що всі зареєстровані особи проживають у квартирі. ОСОБА_6 та її діти ОСОБА_7 і ОСОБА_8 в квартирі не проживають.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Аналогічні правові позиції викладені в постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-39цс15, від 25 листопада 2015 року

№ 6-1061цс15 та від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, предметом яких були спори про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу.

За змістом ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Установивши, що в іпотеку передано квартиру, яка є власністю ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради 30 березня 2000 року, тобто придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові.

Доводи апеляційної скарги про те, що кожен із відповідачів мають окреме житло колегія суддів не приймає до уваги, оскільки норми статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку», статті 109 ЖК УРСР підлягають буквальному тлумаченню щодо надання відповідачам іншого житла.

Окрім цього, долучений до матеріалів справи договір купівлі-продажу квартири від 22 грудня 2012 року свідчить, що ОСОБА_5 продав належну йому квартиру АДРЕСА_1. У квартирі АДРЕСА_2, загальною площею 35.33 м2, що належить ОСОБА_3 проживають його мати ОСОБА_12, племінник ОСОБА_13 та сестра ОСОБА_14

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, а відтак не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ С.К. Медвецький

Судді: /підпис/ В.В. Оніщук

/підпис/ В.І. Чорний

З оригіналом вірно: