АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

31 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Левенця Б.Б.,

секретаря: Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2015 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому, посилаючись на порушення позичальником умов кредитного договору, просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 31 407,69 доларів США.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення. Визнавши факт неявки в судове засідання, вказала, що неявка в судове засідання була обумовлена тим, що у неї була відсутня можливість надати суду докази, що мали істотне значення для правильного вирішення справи, а саме, що одночасно із укладенням кредитного договору було укладено договір іпотеки. Як на підставу скасування судового рішення, посилалась на те, що Банк не набув права вимоги на дострокове виконання кредитного договору, оскільки їй не було направлено досудової вимоги.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року відмовлено в задоволені заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач звернулася до суду з апеляційною скаргою в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду просила його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позовних вимог.

Посилалась на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими. Зазначала, що судом не було встановлено факту направлення на адресу боржника вимоги про дострокове виконання кредитного договору. Вказувала, що матеріали справи не містять належних первинних бухгалтерських документів на підтвердження факту отримання апелянтом грошових коштів за кредитним договором. Також, суд не перевірив факт та не встановив обставину надання/ненадання її чоловіком згоди на укладення кредитного договору відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України. Надані позивачем докази на підтвердження розміру заборгованості не є належними та допустимими. Суд першої інстанції не застосував до вказаних правовідносин закон, який підлягав застосуванню, зокрема ч. 6 ст. 11 «Закону України « Про захист прав споживачів», в редакції яка діяла на момент укладення договору. Також, суд порушив норми процесуального права, не провівши попередній судовий розгляд, позбавив відповідача можливості врегулювати спір з позивачем.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні просив апеляційну скаргу задовольнити з підстав наведених в ній.

Представник позивача ПАТ «ОТП Банк» - ОСОБА_3 в судовому засіданні просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення залишити без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 14 червня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № МL-008/434/2006 за умовами якого Банк надав позичальнику Кредит у розмірі 60 000 доларів США на придбання нерухомого мана із встановленням фіксованої відсоткової ставки 11,0 %, поточний рахунок № НОМЕР_1.

Відповідно до кредитного договору сума кредиту та процентів відповідач повинен погашати рівними частинами на протязі всього строку дії договору. Дата остаточного повернення кредиту - 14 червня 2021 року.

05 січня 2006 року між сторонами укладено додатковий договір № 1, яким внесено зміни та доповнення до кредитного договору № МL-008/434/2006.

14 липня 2006 року між сторонами укладено додатковий договір № 2, яким внесено зміни та доповнення до кредитного договору № МL-008/434/2006.

Позичальник, в свою чергу, відповідно до п. 1.1 частини № 2 кредитного договору зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов'язання, як вони визначили у кредитному договорі.

Відповідно до п. 1.5.1. частини № 2 кредитного договору повернення відповідної частини кредиту та сплата процентів здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у Графіку повернення кредиту та сплати процентів.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів (ч. 2 ст. 179 ЦПК України).

Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, то за приписами ст. 179 ЦПК України спочатку підлягає доведенню факт виконання Банком умов договору, а потім з'ясування обставин порушення позичальником умов договору щодо повернення отриманих коштів.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що Банком не доведено факту видачі кредитних коштів.

Відповідно до п. 1.7.2. Кредитного договору №МЬ-008/434/2006 від 14 червня 2006 року Банк здійснює видачу Кредиту Позичальнику однією сумою чи Траншами згідно із Кредитною заявкою позичальника.

В запереченнях на апеляційну скаргу позивач зазначив, що відповідно до Кредитної заявки від 14 червня 2006 року ОСОБА_1 просила видати грошові кошти в сумі 60 000, 00 дол. США на поточний рахунок № НОМЕР_1, відкритий у Русанівському відділенні Банку на її ім'я, що відповідає умова п. 1.7.2. Кредитного договору.

Відповідно до п. 2 ч. 1 Кредитного договору вказано Поточний рахунок ОСОБА_1, а саме: НОМЕР_2.

Відповідно до Виписки по особовому рахунку № НОМЕР_1, що міститься в матеріалах справи, Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором та перерахував грошові кошти на поточний рахунок ОСОБА_1, яка в подальшому здійснювала його погашення. Кожний аркуш Виписки містить відбиток штампу Централізованого Бек-офісу «АТ «ОТП Банк» та підпис відповідальної особи: заступника головного бухгалтера ОСОБА_4 (а.с. 46-120).

Оскільки з Виписки по поточному рахунку № НОМЕР_1 вбачається, що 14.06.2006 року ОСОБА_1 видано готівку з поточного рахунку у розмірі 60 000 доларів США, колегія погоджується з висновками суду, що Банком виконано умови договору.

Заява відповідача про перегляд заочного рішення не містить заперечень щодо розміру отриманих коштів. Також відповідачем не надавалися докази на спростування факту видачі кредиту у вказаному розмірі до суду апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги, що судом вирішено питання про стягнення заборгованості без дослідження первинних бухгалтерських документів є безпідставними, оскільки з наданого Банком розрахунку вбачаються терміни погашення тіла кредиту і за який період, нарахування процентів та сплати процентів за користування кредитом. Крім того, з розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_1 вносила грошові суми на погашення кредиту, чим визнала факт отримання кредитних коштів.

З Виписки по поточному рахунку вбачається, що у строк, передбачений Графіком повернення кредиту та сплати відсотків, а саме 14.07.2006 року, відповідачкою здійснено погашення заборгованості у розмірі 884 долари США, в той час, коли Графіком передбачено суму погашення за цей період у розмірі 883,34 долари США. Останнє погашення відповідачем тіла кредиту відбулося 14.10.2014 року, тобто ОСОБА_1 починаючи з 15.11.2014 року здійснила порушення умов кредитного договору щодо своєчасного погашення кредиту.

В суді апеляційної інстанції відповідачем заявлялося клопотання про зупинення провадження у справу у зв'язку з оскарженням кредитного договору, що є предметом розгляду, у зв'язку з тим, що кредит видано в іноземній валюті.

Зазначене свідчить про визнання відповідачем обставин видачі кредиту в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні у справі письмові докази, суд дійшов вірного висновку про неналежне виконання відповідачкою умов договору.

Як встановлено судом на підставі наявних у справі письмових доказів, станом на 15 липня 2015 року заборгованість ОСОБА_1 за Кредитним договором № МL-008/434/2006 становила 31 407,69 доларів США, з якої: заборгованість за кредитом в сумі 28 985,24 доларів США; заборгованість по відсоткам у сумі 2 422,45 долари США, а всього 31 407,69 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Заперечуючи проти встановленого судом розміру заборгованості на підставі письмових доказів, наданих позивачем, відповідачка не надала належних та допустимих доказів на спростування цього розміру. Апеляційна скарга не містить заперечень, що Виписка по рахунках містить не всі відомості про внесені нею на погашення кредиту кошти і такі квитанції до суду не надавались.

Суд першої інстанції встановивши, що вимоги позивача є обґрунтованими та підтверджуються зібраними по справі доказами, дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 116 ЦК України).

Згідно п.п. 2.1.3.1 п. 2.1.3. Додаткового договору № 2 Банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або третіми особами своїх боргових зобов'язань та/чи інших умов Кредитного договору, Документів забезпечення та/чи будь-яких інших умов правочинів, як таких, що існують на момент укладання цього Додаткового договору, таких, що можуть бути укладені між Банком та позичальником чи між Банком та третіми особами в майбутньому (далі - «Вимога»). При цьому, зобов'язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому настає з дати відправлення Банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено Позичальником протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання Позичальником відповідної вимоги.

Відповідно до п. 6.3. Кредитного договору всі повідомлення, які направляються Сторонами одна одній у відповідності до цього Договору, повинні бути складені у письмовій формі і будуть вважатися поданими належним чином, якщо вони надіслані рекомендованим листом або кур'єром за місцезнаходженням відповідної сторони.

З наявної в матеріалах копії паспорту відповідача вбачається, що остання 21.10.2014 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1. Встановлені обставини також підтверджуються Довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у м. Києві.

Судом встановлено, що 21.09.2015 року позивачем було направлено вимогу про погашення заборгованості за Кредитним договором № МL-008/434/2006 за місцезнаходженням відповідача, вих. №12-4-10/3898 від 21.09.2015 року. Адреса за якою позивачем направлялася відповідачу досудова вимога також вказана апелянтом в апеляційній скарзі, а саме: АДРЕСА_1

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального права.

Дійсно, згідно п. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Тобто 60 днів, це строк протягом якого особа може усунути порушення, а не строк після сплину якого (з моменту отримання боржником вимоги) стягувач може звернутися з позовом до суду для захисту своїх законних прав.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 року у справі № 1-2/2002 положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Отже, посилання апелянта на недотримання порядку досудового врегулювання спору, а також недотримання судом ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», як на одну з підставі для відмови у позові, спростовується зазначеним вище рішенням.

Посилання апелянта щодо безпідставності дострокового стягнення судом заборгованості у зв'язку з відсутності відомостей про направлення та вручення вказаної вимоги боржнику та незастосування судом ч. 6 ст. 11 «Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції яка діяла на момент укладення договору, є необґрунтованими, оскільки звернення до суду з позовом, крім іншого, є пред'явлення вимоги про дострокове повернення кредиту.

Позивач звернувся до суду з позовом 02 жовтня 2015 року, з матеріалів справи вбачається, що відповідач була обізнана про наявність спору у суді, проте у строки передбачені договором заборгованість не повернула.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частки позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Доводи апеляційної скарги, що при ухваленні рішення судом першої інстанції безпідставно не були застосовані положення ч. 3 ст. 65 СК України, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки, укладений кредитний договір не є договором по розпоряджанню майном, оскільки за умовами кредитного договору ОСОБА_1 отримала грошові кошти в борг, а не розпорядилася майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року положення статті 65 СК щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Доводи апеляційної скарги щодо перевищення представником позивача повноважень є необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, документи, які вказували б на перевищення ОСОБА_3 повноважень, а також не схвалення ПАТ «ОТП Банк» вчинених ним дій по відношенню до ОСОБА_1

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права, а саме ст. 130 ЦПК України, оскільки згідно ч. 7 ст. 130 цього Кодексу попереднє судове засідання не є обов'язковим. Питання про необхідність його проведення вирішується суддею під час відкриття провадження у справі.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спростовують.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 752/6299/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6901/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Ладиченко С.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.