РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/4368/16-ц

пр. № 2/759/2905/16

04 листопада 2016 року Святошинський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді - Макаренко В.В.,

при секретарі - Павлишиній А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 23.03.2016 року звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом, в яким просить позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, посилаючись на те, що поведінка відповідача може вплинути на процес формування у сина принципів порядності та моралі, укріплення довіри до дорослих. Крім того, зазначила, що відповідач уникає будь-яких контактів з сином, не спілкується з ним, не проявляє цікавості щодо його навчання, здоров'я та розвитку, не намагається щось змінити або виправити у своєму житті задля поновлення стосунків з сином.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позов та просили його задовольнити посилаючись на обставини викладені в позові.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позову, посилаючись на його необґрунтованість. Зазначив, що він ніколи не діяв на шкоду дитині, не ухилявся від своїх обов'язків по вихованню сина, любить його, а також дитина на даний час знаходиться під впливом позивачки.

Представник 3-ї особи в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши ОСОБА_3, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а відповідач виступає категорично проти позбавлення його батьківських прав, прагне брати участь у вихованні дитини, суд вважає, що доводи, на які посилається позивач, вимагаючи позбавлення батьківських прав відповідача, не є таким, що заслуговують на застосування такого крайнього заходу впливу, яким є позбавлення батьківських прав на дитину, вимоги про позбавлення батьківських прав є передчасними, виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні, що сторони з 1999 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

В період сумісного проживання у сторін народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданого 06 вересня 2002 року (а.с. 7).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27.06.2006 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з 03.05.2006 року і до досягнення сином повноліття у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 6).

В ході судового розгляду даної цивільної справи встановлено, що відповідач ОСОБА_2 проживає окремо від сина ОСОБА_4, за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки старшого державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві від 25.09.2015 року (а.с. 50) заборгованість ОСОБА_2 станом на 27.08.2015 року по аліментах перед ОСОБА_1 становить 5436,24 грн.

Відповідно до поштового переказу від 25.09.2015 року (а.с. 51) ОСОБА_2 перед позивачем погашено заборгованість по аліментах в сумі 5499,37 грн., що говорить про відсутність у відповідача заборгованості по аліментах перед ОСОБА_1

Згідно довідки ф. 3 від 28.08.2013 року ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за місцем проживання матері за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 10).

Як на підставу позову позивачка посилається на те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 всупереч вимогам статті 150 СК України.

В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитини» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно ч.1-3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Пунктом другим частини першої статті 164 СК України визначено, що батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він, зокрема, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків.

Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до п. 16 вказаної вище Постанови ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Статтею 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та встановлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Органом опіки та піклування подається суду письмовий висновок щодо розв'язання спору, складений на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав від 06.07.2015 року за № 6122/41/3/103 вважає за можливе позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 в зв'язку з тим, що останній ухиляється від виховання та утримання дитини (а.с. 12-13).

Проте, з даного висновку вбачається, що він ґрунтується лише на тому, що ОСОБА_2 не займається виховання сина, матеріально не допомагає, заборгованість по аліментах становить більше 20000,00 грн., однак даний висновок суперечить обставинам по справі, оскільки станом на 25.09.2015 року заборгованість відповідача перед позивачем відсутня.

Висновок не містить позиції та думки відповідача з приводу спору, також ґрунтовного аналізу причин взаємин сторін та необхідність позбавлення батьківських прав відповідача відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4.

Таким чином суд вважає, що висновок зроблено без достатнього з'ясування всіх обставин, що він не достатньо обґрунтований та не мотивований, не відповідає обставинам справи, а тому не може бути покладений в основу рішення.

Неповнолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 в судовому засіданні пояснив, що батько на даний момент з ним спілкується у зв"язку з тим, що справа розглядається в суді щодо позбавлення його батьківських прав, зазначив що йому було б легче виїздити закордон якщо б позбавили батьківських прав ОСОБА_2

На думку суду, позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

Крім того, позивачем не надано належних і допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків без поважних причин, а судом не встановлено винної поведінки останньої щодо ухилення від виховання дитини і свідомого нехтування ним своїми обов'язками.

Враховуючи те, що відповідач бажає спілкуватись з сином, займатись вихованням та матеріальним утриманням своєї дитини, даних про те, що відповідач, в силу своїх особистих якостей чи своєї поведінки, може негативно вплинути на дитину матеріали справи не містять, суд, з урахуванням особи батька, який любить свого сина, враховуючи, що судом не встановлена винна умисна поведінка батька, яку можна розцінити як свідоме ухилення від виховання дитини, та враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 164 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 10, 57, 60, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд ,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Святошинський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а у разі, якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків або після розгляду справи в апеляційному порядку Апеляційним судом м. Києва, якщо воно не буде скасоване.

СУДДЯ В.В. Макаренко