АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/2342/16 Головуючий 1 інстанції
Категорія : право власності Доповідач Гальянова І.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого, судді: Гальянової І.Г.,

суддів: Колтунової А.І.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря: Сватенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Інтернейшил груп ІНК» на ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 19 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Інтернейшил груп ІНК» про визнання права спільної сумісної власності на майно, визнання договору недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИЛА :

16.07.2015 року позивач звернулась до суду з позовом в якому , з урахуванням його уточнень, просила визнати недійсним іпотечний договір від 07 жовтня 2013 року , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про передачу в іпотеку квартири № 104 загальною площею 85,9 кв.м. в будинку 20 по провулку Яроша Отакара у м.Харкові та машиномісце № 41, що розташоване в підвалі житлового будинку 320 літ. А-23 в місті Харкові про провулку Яроша Откарара м.Харкова, витребувати у ТОВ «АІА Інтернейшил груп ІНК» вказану квартиру та машиномісце та визнати вказану квартиру та машиномісце спільною сумісною власністю подружжя її та ОСОБА_4 .

19.02.2016 року позивач звернулась до суду з заявою про забезпечення її позову шляхом накладення заборони відчуження на вказане нерухоме майно.

Доводи заяви обгрунутовувала тим, що на час звернення її до суду право власності на вказане нерухоме майно було зареєстроване за відповідачем ОСОБА_4 та на теперішній час право власності на спірне нерухоме майно на підставі свідоцтва про право власність від 10.12.2015 року , зареєстроване за ТОВ «АІА Інтернейшил груп ІНК» ,та що є підставою вважати, що невжиття вказаних заходів забезпечення позову може в подальшому зробити неможливим виконання рішення суду та поновлення її прав .

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 19 лютого 2016 року вказане клопотання позивача задоволено. Суд забезпечив позов позивача та наклав арешт, шляхом заборони відчуження на квартиру АДРЕСА_1 та машиномісце №41, що розташоване в підвалі житлового будинку 20 по пров. О. Яроша в м. Харкові, яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю «АІА Інтернейшнл груп ІНК».

Суд направив копію ухвали для виконання Реєстраційній службі Харківського міського управління юстиції.

В апеляційній скарзі представник відповідача -ТОВ «АІА Інтернейшил груп ІНК» просить скасувати вказану ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання позивача про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом при постановленні ухвали статей 151,152,153,154 ЦПК України, та недотримання судом вимог Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року N 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Доводи апеляційної скарги обгрунтовує тим, що позивач в клопотання просила забезпечити її позов шляхом накладення заборони на відчуження вказаного нерухомого майна, тоді як суд в порушення ч.1 ст. 152 ЦПК України самостійно змінив(обрав вид забезпечення позиву) у вигляді арешту майна, про що позивач не просила .

Також зазначає, що заява позивача не містить обгрунтувунь та доказів, які б підтверджували, що не вжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення , а суд при постановленні ухвали не встановив та не врахував того факту ,що на момент подання заяви ОСОБА_4 жодного відношення до Товариства не має як і не має жодного відношення до зазначеного майна та не може вчиняти дії , які б унеможливлювали виконання рішення суду .

Також зазначає, що суд не зазначив в ухвалі достатні підстави, що дозволяють прийти до висновку , Товариство є порушником прав позивача .

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які зявились, перевіривши виділений матеріал та доводи апеляційної скарги , судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи вказану заяву позивача та забезпечуючи її позов накладанням арешту на вказане нерухоме майно, шляхом заборони його відчуження , суд першої інстанції, з посиланням на вимоги ст.ст. 151-153 ЦПК України , виходив з того, що спірне нерухоме майно під час розгляду судом справи 03.12.2015 року було зареєстровано за іншим власником Товариством з обмеженою відповідальністю «АІА Інтернейшнл груп ІНК» 10.12.2015 року, тоді як на час звернення позивача до суду з зазначеним позовом , а саме : 25.10.2013 року було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_4 на підставі договору дарування.

Як свідчить позовна заява позивача , її вимоги стосуються як визнання недійсним іпотечного договору від 07 жовтня 2013 року , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про передачу в іпотеку квартири № 104 загальною площею 85.9 кв.м. в будинку 20 по провулку Яроша Отакара у м.Харкові та машиномісце № 41 ,що розташоване в підвалі житлового будинку 320 літ. А-23 в місті Харкові про провулку Яроша Откарара м.Харкова, так і про витребування вказаного нерухомого майна у ТОВ «АІА Інтернейшил груп ІНК» та визнання його спільною сумісною власністю її та ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову, передбачені цим Кодексом.

Забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, що гарантує реальне виконання прийнятого рішення.

В ч.3 ст. 151 ЦПК України встановлено, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

В розясненнях, які містяться у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року N 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для забезпечення позову є обґрунтоване припущення, що невжиття певних заходів утруднить або зробить неможливим виконання судового рішення.

З огляду на наведене суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку,що невжиття зазначених вище заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду.

Доводи, викладені представником відповідача в апеляційній скарзі вказаних висновків суду не спростовують та не дають підстав для скасування чи зміни зазначеної ухвали суду першої інстанції.

При цьому, судова колегія вважає безпідставними доводи , викладені представником ТОВ «АІА Інтернейшнл груп ІНК» в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції в порушення вимог ч.1 ст. 152 ЦПК України самостійно змінив(обрав ) вид забезпечення позиву у вигляді арешту майна, про що позивач не просила, виходячи з наступного.

Як свідчить клопотання позивача , остання просила обрати вид такий вид забезпечення позову як накладення заборони на відчуження зазначеного вище нерухомого майна.

Відповідно до ч 1 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладення арешту на майно або грошову кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії ; 3) встановлення обовязку вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобовязання; 5) зупинення продажу арештованого майна, якщо позов подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупинення стягнення на підставі виконавчого документу, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам.

В Українському юридичному термінологічному словнику термін арешт майна визначається як накладення заборони на право розпорядження майном до визначення його подальшої долі ,що застосовується для його збереження.

Вказані обставини справи та вимоги норм процесуального права свідчать про те, що суд першої інстанції застосував вид забезпечення позову, а саме : арешт зазначеного нерухомого майна шляхом заборони на його відчуження, який встановлено в п.1 ч.1 ст. 152 ЦПК України та про застосування якого фактично і заявляла позивач.

Інші доводи, викладені представником ТОВ «АІА Інтернейшл груп ІНК»в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції від 19 лютого 2016 року, і це. у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст. 312 ЦПК України, є підставою для залишення її без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 312, ст.ст. 315, 317, 319, 218 , 324 ЦПК України, судова

колегія ,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Інтернейшил груп ІНК» відхилити.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку, у відповідності до ч.2 ст. 324 ЦПК України, не підлягає як така, що не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Головуючий, суддя: І.Г. Гальянова

Судді : А.І. Колтунова

ОСОБА_2