АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

09 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Музичко С.Г.,

при секретарі Ломанову Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон без згоди та супроводу батька, виготовлення та оформлення відповідних документів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року,

встановила:

23.12.2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила надати дозвіл їй, або її офіційному представнику, на виготовлення та оформлення всіх документів, пов'язаних з перетинанням адміністративного кордону між Україною та іншими державами, для виїзду та в'їзду за кордон неповнолітніх ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та/або ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, що проживають за адресою: АДРЕСА_1.

Також просила надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд (вивезення) за межі України (за кордон), та в'їзд до України неповнолітніх ОСОБА_3 та/або ОСОБА_4 без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 до досягнення дітьми шістнадцятирічного віку.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 18 квітня 2002 року між нею та ОСОБА_2 укладено шлюб, який в подальшому було розірвано. Від даного шлюбу вони мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають разом з нею. Після припинення шлюбних відносин взаєморозуміння між нею та відповідачем у вихованні дітей зникло, через судовий розподіл спільного майна відносини між ними є вкрай напруженими. Матеріальне становище дозволяє їй належно утримувати дітей, дбати про їх навчання, відпочинок, в тому числі за межами України. Саме через цю обставину відповідач всіляко намагається перешкодити їй піклуватися здоров'ям дітей, їх фізичним, духовним та моральним розвитком.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року позов задоволено.

Надано дозвіл матері, ОСОБА_1, або її офіційному представнику, на виготовлення та оформлення всіх документів, пов'язаних з перетинанням адміністративного кордону між Україною та іншими державами, для виїзду та в'їзду за кордон неповнолітніх: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та/або ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, що проживають за адресою: АДРЕСА_1.

Надано дозвіл матері ОСОБА_1, на тимчасовий виїзд (вивезення) за межі України (за кордон) та в'їзд до України неповнолітніх ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та/або ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, що проживають за адресою: АДРЕСА_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, строком дії до досягнення дітьми шістнадцятирічного віку.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову повністю та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Свої доводи мотивує тим, що суд першої інстанції ухвалив рішення про задоволення позову без належного повідомлення його про час та місце розгляду справи та за відсутності будь-яких доказів того, що позивач зверталась до нього за отриманням дозволу про вивезення дітей за межі країни, а він його не надав. Ніякого спору з позивачем щодо виїзду їх дітей на відпочинок за кордон України не було та немає. Щороку він надавав письмову згоду на виїзд дітей за кордон.

Крім цього, не відповідають дійсним обставинам справи висновки суду про те, що діти проживають разом з позивачем. З жовтня 2015 р. син ОСОБА_3 постійно проживає разом з ним в його новій сім'ї. В порушення ч.2 ст.12 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року судом першої інстанції не було надано можливості сину ОСОБА_3 бути заслуханим з цього приводу в суді.

Не відповідають дійсним обставинам справи висновки суду про те, що він не приймає участі у вихованні та утриманні дітей.

Позивачем не надано доказів, що вивезення дітей за кордон якнайкраще забезпечить інтереси дитини та не наведено правових підстав надання дозволу на виїзд дітей без згоди батька аж до досягнення дітьми 16- річного віку.

Позивачем не зазначено з якою метою їй необхідний дозвіл на виїзд дітей за кордон, що вона дійсно має намір здійснити такий виїзд, що вказує на необґрунтованість заявлених вимог.

Надання дозволу на виїзд дітей за кордон без обмеження його відповідним часом та періодом та без зазначення країни виїзду порушує його права, як батька дітей, та суперечить ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дітей.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_8 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_9 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник Служби у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області просив слухати справу в їх відсутність.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення осіб, що беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з з 18 квітня 2002 року по 30 грудня 2010 року, від якого вони мають двоє дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Ухвалюючи заочне рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що після припинення шлюбних відносин у сторін немає взаєморозуміння у вихованні дітей, які проживають разом з позивачем. Наслідком напружених відносин між сторонами є відсутність згоди відповідача на виготовлення документів на виїзд дітей за кордон України.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, оскільки він не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.

Частинами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи і гідності.

За Принципом 6 цієї Декларації малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли наявні виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір'ю.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

У відповідності з ч.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Згідно зі ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач повинна була довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а саме те, що відповідач не надає згоди на виїзд дітей за кордон, що є перешкодою для їх виїзду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було надано суду першої інстанції жодного доказу чинення відповідачем перешкод у виїзді дітей за кордон та виготовлення відповідних проїзних документів.

Відповідно до листа директора ЗНЗ Міжнародної школи І-ІІІ ступенів «Меридіан» ОСОБА_10, який було надано суду апеляційної інстанції, про те, що у січні 2016 року планується подорож до ОАЕ, її було усно повідомлено мамою хлопців, ОСОБА_1. Під час однієї з розмов перед подорожжю ОСОБА_2 висловлював своє негативне ставлення до поїздок дітей під час навчального процесу, аргументуючи це тим, що пропуски навчальних занять погано впливають на успішність учнів.

Разом з тим, позивачем не надано доказів того, що відмовляючи у дачі згоди на виїзд дитини за кордон на відпочинок до ОАЕ під час навчального процесу, відповідач діяв всупереч інтересів дитини.

При вирішенні даного спору суд першої інстанції у порушення вимог ст. 212-214 ЦПК України не вжив передбачених законом заходів для всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин справи, ухвалив заочне рішення про задоволення позовних вимог у відсутність сторін, не зазначив у рішенні суду терміну вивезення дітей за кордон та країну, до якої дозволяється виїзд дітей без згоди батька, не визначився із правовою підставою надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька до досягнення дітьми шістнадцятирічного віку без зазначення країни, в яку дозволяється їх виїзд, не врахував, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей.

Враховуючи ту обставину, що позивач не довела, що відповідач порушує її права та права дітей, надання за рішенням суду дозволу на постійний виїзд дітей за кордон без згоди батька суперечить нормам права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її вимоги не підлягають судовому захисту.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права та матеріального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати в сумі 535 гри. 92 коп.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

Вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон без згоди та супроводу батька, виготовлення та оформлення відповідних документів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 535 грн. 92 коп. (п'ятсот тридцять п'ять гривень 92 копійки).

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/7531/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Ладиченко С.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.