У Х В А Л А

іменем україни

09 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

МаляренкаА.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора Деражнянського району Хмельницької області в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Деражнянської міської ради Хмельницької області, ОСОБА_6, про визнання рішення та державного акта на право приватної власності на землю недійсними за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 08 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року прокурор Деражнянського району Хмельницької області звернувся до суду в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 із указаним позовом, посилаючись на те, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1 орієнтовною площею 0,1546 га, яка належить до земель житлової та громадської забудови, розташований житловий будинок, що складається з восьми квартир. Квартири належать громадянам, у тому числі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, на праві власності. На підставі рішення Деражнянської міської ради Хмельницької області від 26 квітня 2002 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 отримали державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,036 га по АДРЕСА_1, тобто на частину прибудинкової території.

Посилаючись на те, що нормами земельного законодавства не передбачена можливість передачі у власність окремих співвласників багатоквартирних будинків земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок або його частка, прокурор просив визнати п. 1 рішення Деражнянської міської ради Хмельницької області від 26 квітня 2002 року в частині затвердження матеріалів інвентаризації земельної ділянки про видачу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 державного акта на право приватної власності на земельну ділянку недійсним, а також визнати отриманий ОСОБА_6 та ОСОБА_7 державний акт на земельну ділянку плошею 0,036 га, зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1142, недійсним.

Рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області від 10 серпня 2015 року позов прокурора Деражнянського району Хмельницької області в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано п. 1 рішення Деражнянської міської ради Хмельницької області № 13, прийнятого 26 квітня 2002 року в частині затвердження матеріалів інвентаризації земельної ділянки про видачу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 державного акта на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,036 га, розташовану по АДРЕСА_1 недійсним. В іншій частині позову відмовлено. Розподілено судові витрати.

Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 08 квітня 2016 року рішення в частині задоволення позову прокурора Деражнянського району Хмельницької області в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_5 скасовано, провадження у справі в цій частині закрито у зв'язку з їх відмовою від позову.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 08 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні державного акта недійсним скасовано. Позов прокурора Деражнянського району Хмельницької області в цій частині задоволено. Визнано державний акт на право приватної власності на землю від 26 жовтня 2002 року, виданий ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі рішення сесії Деражнянської міської ради Хмельницької області від 26 квітня 2002 року № 13 та зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1142, недійсним. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й закрити провадження у справі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що передача земельної ділянки у власність відповідачів відбулась незаконно, оскільки прибудинкова територія відповідно до ст. 42 ЗК України та ст. 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» може бути передана у власність лише об'єднанню співвласників багатоквартирного будинку.

Частково скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що спірна земельна ділянка відповідачам передана з порушенням норм земельного законодавства. При цьому суд послався на недоведеність відповідачами того, що ОСОБА_4 знала або повинна була дізнатися про приватизацію ними земельної ділянки, тому положення ЦК України про строк позовної давності до спірних правовідносин не застосовується.

Проте повністю з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1 орієнтовною площею 0,1546 га, яка відноситься до земель житлової та громадської забудови, розташований житловий будинок, що складається з восьми квартир, які належать громадянам на праві власності.

На підставі рішення Деражнянської міської ради Хмельницької області від 26 квітня 2002 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 отримали державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,036 га по АДРЕСА_1.

Пред'являючи позов, прокурор посилався на те, що нормами земельного законодавства не передбачена можливість передачі у власність окремих співвласників багатоквартирних будинків земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок або його частка.

Позов пред'явлено у січні 2015 року щодо правовідносин, які виникли у 2002 році.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність − це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідачі заявили клопотання про застосування строку позовної давності, що відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України може бути підставою для відмови у позові.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253-255 цього Кодексу.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-152цс14 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не дав належної оцінки витягу із землевпорядної документації за 2002 рік (т. 3 а.с. 121-122) та не перевірив тверджень відповідачів про те, що ОСОБА_4, надавши свою згоду на закріплення межових знаків спірної земельної ділянки, підтвердила свою обізнаність щодо виділення цієї ділянки відповідачам.

Отже, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції та обгрунтував своє рішення на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 08 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.К. Гримич

О.В.Кафідова

А.В.Маляренко

І.М.Фаловська