У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_6 та касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7, на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 28 лютого 2006 року між ним та ОСОБА_6 було укладено договір № б/н, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 10 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Посилаючись на те, що позичальник належним чином не виконав своїх зобов'язань, внаслідок чого утворилася заборгованість, що станом на 30 листопада 2013 року становила суму в розмірі 34 955 грн 21 коп., позивач просив суд стягнути з відповідача указану суму заборгованості та судові витрати.

Рішенням Широківського районного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2015 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 серпня 2015 року скасовано рішення Широківського районного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2015 року.

Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 28 лютого 2006 року, яка станом на 30 листопада 2013 року становило суму в розмірі 34 955 грн 21 коп., з яких 8 823 грн 16 коп. - заборгованість за кредитом, 23 991 грн 33 коп. - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом, 500 грн - штраф (фіксована частина) і 1 640 грн 42 коп. - штраф (процентна складова) згідно з п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційних скаргах ОСОБА_6 та представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Судами встановлено, що 28 лютого 2006 рокуміж ПАТ КБ «Приватбанк» таОСОБА_6 було укладено договір № б/н, за якимвідповідачотримав кредит у розмірі 10 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Згідно із відповідним розрахунком заборгованості сума кредитної заборгованості ОСОБА_6 за кредитним договором від 28 лютого 2006 року станом на 30 листопада 2013 року складала 34 955 грн 21коп., з яких 8 823 грн 16 коп. - заборгованість за кредитом, 23 991 грн 33 коп. - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом, 500 грн - штраф (фіксована частина) і 1 640 грн 42 коп. - штраф (процентна складова).

Судами також установлено, що ОСОБА_6 звертався до суду із заявою про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що спірні кошти позичальнику було надано у кредит шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку і згідно Правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH), тобто повне погашення кредиту мало бути здійснено до 10 березня 2008 року. Тому, звертаючись до суду із даним позовом у січні 2014 року, ПАТ КБ «Приватбанк» пропустило строк позовної давності та не зверталось із заявою про поновлення такого строку, у зв'язку із чим позовні вимоги банку задоволенню не підлягають.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк», суд апеляційної інстанції виходив з того, що укладаючи кредитний договір сторонами було встановлено термін дії платіжної картки до 10 березня 2008 року, однак ОСОБА_6 не надав доказів того, що до закінчення строку дії вказаної картки він звертався до банку із заявою про закриття карткового рахунку, у зв'язку із чим дія картки була продовжена до січня 2013 року, а ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із даним позовом в межах строку позовної давності, тому з відповідача підлягає стягненню спірна сума кредитної заборгованості.

Проте, вказаний висновок суперечить вимогам закону й матеріалам справи з огляду на наступне.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судами встановлено і сторонами не спростовано, що дія наданої ОСОБА_6 згідно кредитного договору спірної платіжної картки визначена сторонами до 10 березня 2008 року, що за умовами договору є кінцевою датою погашення кредитних зобов'язань позичальника.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Судом апеляційної інстанції залишено поза увагою те, що відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH) та що дія картки закінчилась 10 березня 2008 року.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-14цс14 від 19 березня 2014 року, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції, в порушення вимог ст. 10, 11, 60, 212-214, 303, 316 ЦПК України, на зазначене уваги не звернув, не перевірив належним чином доводи відповідача про те, що ПАТ КБ «Приватбанк» було відомо про порушення його прав позичальником з моменту невиконання останнім погоджених сторонами умов щодо здійснення повного погашення заборгованості до 10 березня 2008 року. Також, судом апеляційної інстанції не враховано, що продовження строку дії спірної платіжної картки не вплинуло на те, з якого моменту ПАТ КБ «Приватбанк» довідався або міг довідатися про порушення свого права (ч. 1 ст. 261 ЦК України), у зв'язку із чим висновки апеляційного суду про задоволення позовних вимог банку не узгоджуються із указаними положеннями закону.

Натомість, установивши, що право ПАТ КБ «Приватбанк» було порушено 10 березня 2008 року через невиконання ОСОБА_6 умов кредитного договору щодо повернення спірних кредитних коштів у визначену сторонами дату закінчення дії кредитного договору, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв'язку із пропуском ПАТ КБ «Приватбанк» строку позовної давності для звернення до суду із даним позовом.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у зв'язку із чим рішення суду першої інстанції відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Оскільки рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню, а рішення районного суду - залишенню в силі.

Керуючись ст.ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_6 та представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 серпня 2015 року скасувати, а рішення Широківського районного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:Б.І. Гулько
О.В. Закропивний
С.Ф. Хопта
С.П. Штелик