Справа № 344/7069/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1164/2016
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді: Вакарук В.М.

суддів: Василишин Л.В., Пнівчук О.В.

секретаря: Драганчук У.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за апеляційними скаргами Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» та ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 21 квітня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 квітня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 500 грн. франшизи та 243 грн. 60 коп. судового збору. Стягнуто з ТзДВ «СК «Кредо» на користь ОСОБА_2 3 452 грн. 07 коп. пені, 311 грн. 09 коп. 3% річних, 3 177 грн. 52 коп. інфляційні втрати, а всього 6 940 грн. 68 коп. штрафних санкцій за невиконання грошового зобовязання та 551 грн. 50 коп. судового збору. Стягнуто з ОСОБА_3 та ТзДВ СК «Кредо» на користь ОСОБА_2 по 650 грн. витрат понесених на правову допомогу з кожного. В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ТзДВ СК «Кредо», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин справи, що мають значення та невідповідність висновків суду обставинам справи, вказує, що суд незаконно та невмотивовано стягнув 3% річних та інфляційних втрат, на підставі ст.625 ЦК України, оскільки дана норма стосується лише порушення боргового зобовязання та жодним чином не відноситься до відшкодування шкоди. Враховуючи безпідставність позову, незалучення особи, що надає правову допомогу до участі у справі в порядку ст.56 ЦПК України, те, що така особа приймала участь в якості представника, що згідно із п. 11 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» протирічить нормам ЦПК України, не визначення її позивачем, як адвоката або іншої особи, що може надавати правову допомогу та невідповідність наданих послуг як таким, за які можлива компенсація за рахунок іншої сторони, тобто вимогам Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», апелянт вважає безпідставною вимогу позивача щодо стягнення на її користь витрат на правову допомогу. Просить рішення суду в частині задоволення позову про стягнення з ТДВ СК «Кредо» на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди в розмірі 6940,68 грн., витрат на правову допомогу 650 грн., 551,50 грн. - судового збору скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовити. В іншій частині рішення залишити без змін. Судові витрати покласти на позивача.

ОСОБА_2 також подала апеляційну скаргу на рішення суду в частині відмови у задоволенні її вимог про стягнення з ОСОБА_3 в її користь різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою в сумі 8559 грн.65 коп. та стягнення з нього моральної шкоди в сумі 10000 грн. Зазначила, що саме з вини ОСОБА_3 вона зазнала тяжких душевних страждань, які слід було стягнуто з нього, а також ТВД «Страхова компанія «Кредо» зобовязана виплатити їй оцінену шкоду згідно звіту експерта від 24.02.2014 року, а різницю в зазначеній сумі повинен відшкодувати саме ОСОБА_3 Тому просила рішення суду в цій частині скасувати та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог, в решті рішення суду залишити без змін.

В судовому засіданні представник апелянта ТДВ СК «Кредо» ОСОБА_4 вимоги своєї скарги підтримала, вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечила, представник ОСОБА_2 вимоги поданої ними скарги підтримала, вимоги скарги відповідача заперечила, інші сторони в судове засідання не зявилися з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Встановлено, що 17 грудня 2013 року приблизно о 21 год. 20 хв. у м. Івано-Франківську ОСОБА_3, керуючи автомобілем марки «Део-Нексія», реєстраційний номер НОМЕР_1, не вибрав безпечної швидкості руху та дистанції, не врахував дорожню обстановку, у результаті чого допустив зіткнення з автомобілями марки «Шкода», реєстраційний номер НОМЕР_2, що належить позивачці, під керуванням ОСОБА_5

Постановою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 23 січня 2014 року ОСОБА_3 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП (а.с.14).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ТДВ «СК «Кредо», що підтверджено страховим полісом № АС/5916869, в межах ліміту 50 000 грн, франшиза 500 грн (а.с.17).

Згідно зі звітом про проведення незалежної оцінки вартості відновлювального ремонту, який замовлено ТДВ «СК «Кредо», від 24 лютого 2014 року № 16331 вартість матеріального збитку, заподіяного внаслідок ДТП власнику транспортного засобу марки «Шкода», становить 31 152 грн. 23 коп. (а.с.18-28).

Встановлено, що позивач звіт не оскаржувала та не заперечувала щодо розміру збитків.

Згідно ст.6. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Відповідно до ст. 28. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов'язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.

Згідно ч.1 ст.1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У відповідності до частин 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно ст.35 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закон), для отримання страхового відшкодування, особа яка має право на отримання страхового відшкодування надає страховику відповідну письмову заяву згідно Закону та має додати до неї документи, зазначені п. 35.2 цього ж Закону.

Відповідно до ч. 36.2 ст. 36 Закону страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Позивач звернулась до страховика з вимогою відшкодувати завдану їй шкоду внаслідок пошкодження її автомобіля та, як вбачається із виписки по рахунку позивача та сторонами не заперечувалось, вона отримала страхове відшкодування в розмірі 25 460 грн 20 коп (а.с.29). Однак, сума заподіяного збитку, яка визначена звітом, позивачу страховою компанією була сплачена за мінусом ПДВ в розмірі 5 192 грн 03 коп, які нею отримано 22.03.2016 року, що підтверджується копією платіжного доручення наданого представником страхової компанії в судовому засіданні (а.с.108).

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Також, в п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», зазначено, що положення статті 625 ЦК не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобовязанням, яке виникає з договірних зобовязань. Винятком є відповідальність страховика в силу положень ст.. 992 ЦК.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача ТДВ «СК «Кредо» 3 452 грн. 07 коп. пені,за відсутності заяви відповідача про застосування строків давності, 311 грн. 09 коп. 3% річних, 3 177 грн. 52 коп. інфляційні втрати, а всього 6 940 грн. 68 коп. штрафних санкцій за невиконання грошового зобовязання є обґрунтованою та підлягає до задоволення.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача ОСОБА_3 різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою в сумі 8 559 грн 65 коп, то суд вірно виходив з наступного.

Згідно ч.2 ст.1192 Цивільного кодексу України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Як вже було встановлено судом, розмір страхового відшкодування було визначено страховою компанією, із розміром страхового відшкодування та звітом експерта позивачка погодилась. Однак, 11 лютого 2014 року позивачкою було укладено договір про надання послуг з технічного обслуговування та ремонту автомобілів з ТзОВ «ІФКАР» (а.с.30-31).

Згідно акту виконаних робіт та чеку про оплату робіт, позивачем сплачено за ремонт автомобіля 39 211 грн. 88 грн. (а.с.32-36).

Різницю між сумою страхового відшкодування та фактично понесеними витратами позивачка просила стягнути з відповідача ОСОБА_3, а не з страхової компанії, хоча ліміт відповідальності страхової компанії встановлено в розмірі 50 000 грн.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Тому вимога про стягнення з відповідача ОСОБА_3 8 559 грн. 65 коп. не підлягала до задоволення. Однак, з відповідача ОСОБА_3 обґрунтовано було стягнуто 500 грн. франшизи згідно Полісу.

Що ж стосується посилання апелянтки на правовий висновок Верховного Суду України у справі про відшкодування шкоди від 21.01.2016 за № 6-2808цс15, то в зазначеній постанові Верховний Суд України звернув увагу на те, що якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобовязання між потерпілим і особою, яка завдала шкоду, припиняється згідно зі ст.559 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, виходячи із того, що позивачкою не оспорювався розмір страхового відшкодування, визначений страховою компанією, із розміром страхового відшкодування за звітом експерта позивачка погодилась, ліміт страхового відшкодування встановлено в розмірі 50000 грн., то при зазначених обставинах суд першої інстанції, виходячи із принципу диспозитивності у відповідності до вимог ст.11 ЦПК України, правильно відмовив їй у задоволенні вимог про стягненні із ОСОБА_3, а не із страхової компанії 8559 грн.65 коп.

Що стосується вимоги про відшкодування моральної шкоди, то суд дійшов вірного висновку про відмову в її задоволенні, оскільки позивачем не обґрунтовано розмір заподіяння моральної шкоди, крім того, позивачка не являлась учасником ДТП.

Що стосується вимоги про стягнення витрат на правову допомогу адвоката та його повноважень, то суд з урахуванням положень ч. 1, п.2 ч.3 ст.79, ч.1 ст.88 ЦПК України правильно вважав, що позивачка понесла витрати на правову допомогу в сумі 1300 грн, що підтверджується квитанцією, а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, а повноваження представника-адвоката підтверджуються договором про надання правової допомоги, ордером, свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю та посвідченням відповідно до положень ст.ст.42, 44 ЦПК України /а.с.39-41/.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

З цих підстав доводи апеляційних скарг не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційні скарги не містять посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового або зміни рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» та ОСОБА_2 відхилити, рішення Івано-Франківського міського суду від 21 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий В.М. Вакарук

Судді: Л.В. Василишин

ОСОБА_6