Справа № 464/4490/15 Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю.
Провадження № 22-ц/783/261/16 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Струс Л.Б.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю ОСОБА_2 та його представника - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 14 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про вселення, усунення перешкод у користуванні квартирою, встановлення порядку користування квартирою, відшкодування шкоди, -

в с т а н о в и л а:

03 червня 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про вселення у квартиру АДРЕСА_1, усунення перешкод у користуванні цією квартирою, визначення порядку користування помешканням та відшкодування моральної шкоди. Позов мотивує тим, що йому на праві власності належить 83/100 частки вищезгаданої квартири, яка складається з чотирьох кімнат житловою площею 45,0 кв.м., коридору, кухні, ванної і туалетної кімнат, господарських приміщень, загальної площею 74,7 кв.м. Право власності на вказану частку квартири йому визначено рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28 квітня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до нього - ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за його зустрічним позовом до ОСОБА_4 про поділ майна. На даний час у спірній квартирі проживає відповідачка (його колишня дружина з дітьми), яка чинить перешкоди йому у користуванні майном, а саме не впускає його у спірну квартиру, не дозволяє вселитися та проживати у ній, постійно змінює замки у вхідних дверях, у зв'язку з чим він вимушений проживати у своїх знайомих, рідних та близьких осіб. Переговори з відповідачкою щодо добровільного вирішення питання вселення та проживання в його частці квартири результатів не дали. Просить суд ухвалити рішення, яким вселити його у помешкання та встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: виділити в користування відповідачці житлову кімнату площею 11,2 кв.м., що позначена в технічному паспорті на плані квартири «2», що відповідатиме 17/100 частці ОСОБА_4; виділити в його - позивача користування житлові кімнати площею 9,9 кв.м., 7,8 кв.м., 16,1 кв.м., що позначені в технічному паспорті на плані квартири «3», «7» та «8», залишивши у спільному користуванні приміщення загального користування, а саме: коридор, ванну кімнату, туалетну кімнату, кухню і господарські приміщення.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкод у користуванні часткою в квартирі АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_2. Встановлено наступний порядок користування даною квартирою шляхом виділення: у користування ОСОБА_4 житлову кімнату площею 11,2 кв.м. під цифрою "2" на поверхневому плані технічного паспорта від 15.12.2014; у користування ОСОБА_2 житлові кімнати, позначені цифрами "3,7,8". Коридор, ванна кімната, туалетна кімната, кухня, господарські приміщення залишено у спільному користуванні сторін. В решті позовних вимог про стягнення моральної шкоди - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 7000 (сім тисяч) грн. та судові витрати в розмірі 243 грн. 60 коп.

Рішення суду оскаржила відповідачка ОСОБА_4, вважає його необґрунтованим, і таким що підлягає скасуванню. Зазначає, що суд помилково дійшов висновку про умисне створення нею перешкод у користуванні житлом. Заміна замків на дверях була здійснена вимушено, оскільки вони вийшли з ладу, до чого причетний і сам позивач, більше того позивач після поділу майна продовжував безперешкодно приходити до квартири та виносити з неї речі. З визначеним порядком користування квартирою не погоджується, оскільки, на її думку, в рішенні суду не враховані інтереси дітей. Крім цього, суд не звернув увагу на те, що позивач недобросовісно користується своїми правами, оскільки він постійно проживає з іншою сім'єю в квартирі своєї матері, таким чином це може привести до конфліктних ситуацій, які важко сприймаються малолітніми дітьми. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог позивача відмовити.

Відповідачка ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_6 будучи належним чином повідомлені, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення їм поштових відправлень (а.с. 106, 107), в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, відповідачка вдруге подала клопотання про відкладення розгляду справи, яке не підтверджено належними доказами (а.с. 99, 105), тому відхилено, матеріалів справи достатньо для розгляду справи у її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та його представника - ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив із того, що позивач позбавлений можливості проживати в належній йому на праві спільної часткової власності квартирі та користуватися нею у зв'язку з перешкодами з боку відповідачки, тому дійшов висновку про усунення перешкод шляхом вселення позивача та встановлення порядку користування спірною квартирою, виходячи з розміру часток сторін в спільній частковій власності.

Судом встановлено, що 02 серпня 2013 року розірвано шлюб між позивачем ОСОБА_2 і відповідачкою ОСОБА_4, та між ними існують неприязні відносини.

Спірна квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності позивачу та відповідачці, зокрема, позивач є власником 83/100 частки вказаної квартири, відповідачка - 17/100. Зазначене підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності і рішеннями Сихівського районного суду м. Львова від 28.04.2014 року та Апеляційного суду Львівської області від 18 вересня 2014 року (а.с. 7, 8-10, 11-12).

Квартира АДРЕСА_1 складається з чотирьох ізольованих житлових кімнат площами: 11,2 кв.м., 9,9 кв.м., 7,8 кв.м., 16,1 кв.м., житловою площею 45,0 кв.м., кухні, ванної кімнати, вбиральні, коридору, комірки (а.с. 13).

ОСОБА_4 перешкоджає позивачеві у користуванні спільною квартирою та не допускає його до квартири.

За імперативними приписами ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України та статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ст. 356 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю (ч. 2 ст. 358 ЦК України).

Разом із тим, як убачається з матеріалів справи, сторони не домовилися про порядок користування їхньою квартирою, хоча у відповідності вимог ст. ст. 355, 358 ЦК України мають право володіти і користуватися нею як позивач так й відповідачка.

Згідно положень ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 14 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Судом першої інстанції безспірно встановлено, що відповідачкою чиняться перешкоди позивачу у користуванні та володінні спільною частковою власністю, а саме - починаючи з вересня 2014 року ОСОБА_4 не допускає позивача до спірної квартири, змінила замки до дверей квартири, дублікати яких не надала позивачу, що відповідачкою не заперечувалось в суді.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для встановлення порядку користування сторонами належною їм на праві спільної часткової власності квартирою, виходячи з розміру часток останніх в спільній частковій власності. При цьому районний суд вірно зазначив, що слід встановити порядок користування у спільному майні між сторонами з виділенням для користування відповідачці житлової кімнати площею 11,2 кв.м., позивачу як іншому співвласнику, з урахуванням його частки, слід виділити три інших кімнати, решту приміщень залишити у спільному користуванні, а також правильно погодився із запропонованим позивачем порядком користування, незважаючи на те, що виділення відповідачці житлової кімнати площею 11,2 кв.м. перевищуватиме її ідеальну частку у житловій площі квартири (7,65 кв.м.).

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки суд вірно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Посилання апелянта на те, що на її думку, в оскаржуваному рішенні судом не враховані інтереси дітей, спростовуються як доводами районного суду, зокрема, суд першої інстанції зі згоди позивача надав відповідачці у користування більшу кімнату, ніж становить її частка у спільному майні, вірно зазначивши при цьому, що не вбачає порушень прав неповнолітніх, які не є власниками зазначеної квартири і залишаються проживати разом з матір'ю, - оскільки порядок користування спільним майном встановлюється між його співвласниками, інтереси інших осіб, які не є власниками квартири, значення не мають та не повинні враховуватись, так як їх право на користування житлом похідне від права власника.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, були належним чином досліджені судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, вони фактично зводяться до переоцінки доказів та часткової незгоди відповідачки з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308; 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

РішенняСихівського районного суду м. Львова від 14 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Струс Л.Б.