Справа № 341/3223/13-ц
Провадження № 22-ц/779/1919/2016
Головуючий у 1 інстанції Мула О. Д.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Фединяка В.Д., Матківського Р.Й.,

секретаря Капущак С.В.

з участю апелянта ОСОБА_2 та її представників ОСОБА_3 та ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_7, про поділ спільного майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду від 26 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

В квітні 2013 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя, уточнивши позовні вимоги у ході розгляду справи, остаточно просила суд визнати обєктом спільної сумісної власності подружжя: 79/100 частки житлового будинку за адресою вул. Міцкевича, 29, м. Бурштин, вартість якої складає 112 112, 43 грн, та врахувати її при поділі майна подружжя; майстерню-склад (будівельні матеріали) за адресою вул. Міцкевича, 29, м. Бурштин, вартість якої складає 71 542, 86 грн; гараж (будівельні матеріали) за адресою вул. Міцкевича, 29, м. Бурштин, вартість якого складає 38 211, 69 грн; будинок відпочинку (альтанка) (будівельні матеріали) за адресою вул. Міцкевича, 29, м. Бурштин, вартість якого складає 51 653, 63 грн. Провести розподіл спільного майна подружжя та визнати за нею право власності на: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, вартістю 772 301, 23 грн; незавершений будівництвом житловий будинок (ступінь завершеності житлового будинку становить 57% (будівельні матеріали)) за адресою вул. Івасюка, 13 м. Бурштин вартістю 807 882, 09 грн; 79/100 частки житлового будинку за адресою вул. Міцкевича,29, м. Бурштин, вартістю 112 112, 43 грн; майстерню-склад (будівельні матеріали) за адресою вул. Міцкевича, 29, м. Бурштин, вартістю 71 542, 86 грн.; гараж (будівельні матеріали) за адресою вул. Міцкевича, 29, м. Бурштин вартістю 38 211,69 грн.; будинок відпочинку (альтанка) (будівельні матеріали) за адресою вул. Міцкевича, 29, м. Бурштин вартістю 51 653, 63 грн., сукупна вартість якого складає 1 853 703,93 грн., що є 58/100 частки від загальної вартості спільної сумісної власності подружжя.

Визнати за відповідачем право власності на: автомобіль БОГДАН DF-25, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 68 040 грн.; aвтомобіль Mercedes-Benz 500 SEL (АТС003448), державний реєстраційний номер НОМЕР_2, 2000 року випуску, вартістю 398 120 грн.; автомобіля IVECO 35S18V (САК719308), державний реєстраційний номер НОМЕР_3, 2006 року випуску, вартістю 209 760 грн.; автомобіль JEEP Grand Cherokee 5.2 (САЕ73997), державний реєстраційний номер НОМЕР_4, 1995 року випуску, вартістю 1 426 520 грн.; автомобіль Mercedes-Benс 2003 року випуску S500L (САА951230), державний реєстраційний номер НОМЕР_5, вартістю 537 590 грн., сукупна вартість якого складає 1 356 130 грн, що є 42/100 частки від загальної вартості спільної сумісної власності подружжя, а також стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.

Рішенням Галицького районного суду від 26 липня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_6 трикімнатну квартиру № 25, що знаходиться за адресою: будинок № 4 по вул. Є. Коновальця в м. Бурштині Івано-Франківської області.

Виділено ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя у приватну власність 1/2 ідеальну частину трикімнатної квартири № 25, що знаходиться за адресою: будинок № 4 по вул. Є. Коновальця в м. Бурштині Івано-Франківської області.

Виділено ОСОБА_6 в порядку поділу спільного майна подружжя у приватну власність 1/2 ідеальну частину трикімнатної квартири № 25, що знаходиться за адресою: будинок № 4 по вул. Є. Коновальця в м. Бурштині Івано-Франківської області.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з даним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що воно було прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права і висновки суду не відповідають обставинам справи.

Апелянт зазначила, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням вимог ст.ст. 10, 11, 212-214 ЦПК України. Судом першої інстанції не допитаний свідок ОСОБА_8 і суд не застосував заходів процесуального примусу до нього з метою забезпечення його явки до суду, судом не витребувана інформація про стан доходів ОСОБА_8 та ОСОБА_9, не вирішена заява позивача про визнання документів недопустимими та виключення їх з числа доказів, не надано оцінку тим доказам, що ОСОБА_10 подарувала відповідачу земельну ділянку та житловий будинок, який по вартості був значно меншим, ніж той, що на час розгляду справи по факту знаходиться на земельній ділянці, оскільки був здійснений його капітальний ремонт, а також побудовані інші споруди за спільні кошти подружжя, тому вона має право на свою частку у спільній сумісній власності стосовно цього обєкта майна. Не погоджується в частини відмови у задоволенні позову щодо обєкта незавершеного будівництва по вул..Івасюка, 13 у м.Бурштині, оскільки на будівництво цього обєкта витрачалися спільні кошти, відсутні докази щодо відчуження транспортних засобів, тому суд мав вирішити питання про поділ усіх транспортних засобів, наявних у власності відповідача. Вважає, що суд вийшов за межі заявлених позивачем позовних вимог, оскільки таких вимог як визнати спільною сумісною власністю трикімнатну квартиру № 25, що знаходиться за адресою вул. Є. Коновальця,4 в м. Бурштин, позивач у позові не заявляла. В порушення вимог ст. 212 ЦПК України, суд не надав оцінки і не відобразив у рішенні її результати про докази, які безпосередньо досліджувались під час розгляду справи. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Вислухавши апелянта та її представників, представника відповідача, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її частково обґрунтованою, виходячи з наступних підстав.

В силу ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. За приписами ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, в силу ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст. 57, 60, 61,63 Сімейного Кодексу України, дійшов висновку, що обєктом спільної сумісної власності подружжя є лише квартира, на ? частину якої має право позивач, тому в цій частині позов задоволено і виділено позивачу у власність ? частину цієї квартири. Житловий будинок та наявні споруди на земельній ділянці по вул.Міцкевича, 29 та обєкт незавершеного будівництва по вул.Івасюка, 13 в м.Бурштині не є спільною сумісною власністю подружжя, тому поділу не підлягають. Транспортні засоби Мercedes BENZ 500 SЕL (CAA 951230), 2000 року випуску, державний реєстраційний номер AT7774АЕ, JEEP Grand Сherokee 5 2 CAE, 1995 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_4, та Мercedes BENZ S500L (CAA 951230), 2003 року випуску, державний реєстраційний номер AT6999АХ, зняті з обліку за час спільного проживання в шлюбі та за згодою позивача, тому не підлягають поділу та не може бути визнано на них право власності за будь-ким із сторін. Транспортні засоби Богдан DФ-25(АТС 031485), 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_6, та ІVЕКО 35S 18 V, державний реєстраційний номер НОМЕР_3, 2006 року випуску, використовуються відповідачем у підприємницькій діяльності, тому не підлягають поділу як спільне майно подружжя.

З такими висновками суду першої інстанції у повній мірі погодитися неможливо, оскільки суд, неповно з»ясувавши обставини справи, порушив норми процесуального права, а також неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи даний спір, слід виходити з того, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України ). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України ).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України , згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України і такий поділ здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України ), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України ).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України .

Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, установлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України ).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України .

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Використання одним з подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15, яка має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Судом встановлено, що 10 листопада 2003 року між сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження 1-НМ № 104427 (а.с.9 т.1). У шлюбі народився син - ОСОБА_11 З відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини.

У грудні 2013 року сторони припинили проживання однією сімєю та ведення спільного господарства, що підтверджується відомостями, наявними у позовній заяві відповідача ОСОБА_6 про розірвання шлюбу, поданій до суду 05.03.2013 року, у якій він зазначав, що на протязі трьох місяців вони з ОСОБА_2 спільно не проживають (а.с.1 т. 1). Цей позов розглянутий окремо від поділу майна і шлюб між сторонами розірвано.

За час перебування у шлюбі сторонами було придбано наступне майно, яке є предметом спору та право власності на яке зареєстровано за відповідачем: трикімнатна квартира АДРЕСА_2, вартістю 772 301, 23 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу від 17 грудня 2010 року, укладеним між ОСОБА_12 та ОСОБА_6 за згодою дружини покупця ОСОБА_6, посвідченим приватним нотаріусом Галицького районного нотаріального округу Івано-Франківської області ОСОБА_13 (а.с. 42-43 т.3); автомобіль БОГДАН DF-25, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 68 040 грн., придбаний і зареєстрований за відповідачем ОСОБА_6 07.11.2007р.; aвтомобіль Mercedes-Benz 500 SEL (АТС003448), державний реєстраційний номер НОМЕР_2, 2000 року випуску, вартістю 398 120 грн., придбаний і зареєстрований за відповідачем ОСОБА_6 01.11.2006р.; автомобіль IVECO 35S18V (САК719308), державний реєстраційний номер НОМЕР_3, 2006 року випуску, вартістю 209 760 грн., придбаний і зареєстрований за відповідачем ОСОБА_6 24.04.2012р.; автомобіль JEEP Grand Cherokee 5.2 (САЕ73997), державний реєстраційний номер НОМЕР_4, 1995 року випуску, вартістю 1 426 520 грн., придбаний відповідачем 07.04.2011 року, але знятий з обліку власником ОСОБА_6 21.02.2013р.; автомобіль Mercedes-Benс 2003 року випуску S500L (САА951230), державний реєстраційний номер НОМЕР_5, вартістю 537 590 грн., придбаний відповідачем 21.09.2010 року, але знятий з обліку власником ОСОБА_6 13.02.2013 року (а.с. 16, 186 т. 1, 55, 101-105 т. 2).

Доводи відповідача про те, що три автомобілі ним були відчужені за договорами купівлі-продажу, а кошти використані в інтересах сімї та у підприємницькій діяльності не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст. 665 ЦК України , за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 «Про затвердження порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» (зі змінами, внесеними згідно з Постановою КМУ № 600-2012-п від 27 червня 2012 року), передбачено письмову форму договору купівлі - продажу автомобілів. Пунктом 8 зазначеної постанови передбачено, що реєстрація /перереєстрація/ транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, договори купівлі-продажу транспортних засобів, оформлені в Державтоінспекції, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; довідка органу соціального захисту населення,що виділили автомобіль або мотоколяску; акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача; митна декларація на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронна митна декларація, або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в підрозділах Державтоінспекції транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договір фінансового лізингу; акт про проведений аукціон або постанова та акт про передачу майна стягувану в рахунок погашення боргу, видані органом державної виконавчої служби. Згідно п.п.6,7 Порядку транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в реєстраційно-екзаменаційних підрозділах ДАІ. Власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах або їх представники зобов'язані зареєструвати /перереєструвати/ транспортні засоби протягом десяти днів після придбання /одержання/ митного оформлення або тимчасового ввезення на Україну, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Отже, зазначеною Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 передбачено спеціальний порядок набуття права власності на транспортні засоби.

Такі докази відповідачем суду не представлені, тому відсутні підстави вважати, що автомобілі Mercedes-Benz 500 SEL (АТС003448), державний реєстраційний номер НОМЕР_2, 2000 року випуску, JEEP Grand Cherokee 5.2 (САЕ73997), державний реєстраційний номер НОМЕР_4, 1995 року випуску, Mercedes-Benс 2003 року випуску S500L (САА951230), державний реєстраційний номер НОМЕР_5, відчужені відповідачем на підставі договорів купівлі-продажу. А саме по собі зняття з обліку транспортних засобів не свідчить про відсутність у відповідача права власності на них.

Крім того, предметом спору є обєкт незавершеного будівництва по вул. Івасюка, 13 в м. Бурштині Галицького району Івано-Франківської області, побудований на земельній ділянці, належній ОСОБА_7 (третій особі) на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, розміром 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться в м. Бурштині по вул. Івасюка,13 (а.с.30 т.1).

Згідно Державних актів на право власності на земельну ділянку від 20.06.2008 року ОСОБА_7 (третя особа) є власником земельної ділянки площею 0,1000 га по вул. Івасюка, 13, м. Бурштин (а.с.100,157 т. 1).

Згідно рішення виконавчого комітету Бурштинської міської ради № 185 від 30 серпня 2012 року ОСОБА_7 (третю особу) виключено зі складу співзабудовників на будівництво житлового будинку в м. Бурштин, вул. Івасюка,13., а ОСОБА_6 (відповідач) повинен був внести в місячний термін з дня отримання цього рішення зміни в технічну документацію через районну архітектуру (а.с.97-98 т. 1).

Предметом спору також є будинок та споруди, розташовані на земельній ділянці по вул.Міцкевича, 29 у м. Бурштині.

Так, 22.08.2007 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 укладено договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: вул. Міцкевича,29 в м. Бурштині Галицького району (а.с. 47, 152 т. 1).

Згідно державного акту від 05 листопада 2009 року ОСОБА_6 на підставі договору дарування ВЕХ 495012 від 22.08.2007 року є власником земельної ділянки площею 0,1000 га, що розташована за адресою вул. А.Міцкевича,29, м. Бурштин. Цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (а.с.103, 151 т.1).

10 жовтня 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 укладено договір про спільну діяльність, за яким сторони зобовязалися шляхом обєднання зусиль спільно діяти в сфері підприємницької діяльності для досягнення спільних господарських цілей. За цим договором ОСОБА_6 зобовязується надати офісне приміщення за адресою м.Бурштин, вул. Міцкевича,29 для використання як стола замовлень, з метою залучення та формування клієнтської бази (а.с.34-37 т.1).

Рішенням виконавчого комітету Бурштинської міської ради від 30.08.2012 року надано дозвіл на будівництво двох авто гаражів, альтанки, майстерні, господарського приміщення на власній земельній ділянці по вул. Міцкевича,29,в м. Бурштині; Зобовязано гр. ОСОБА_6 виготовити проектно-коштористу документацію на будівництво та отримати дозвіл на виконання будівельно-монтажних (а.с.101,102 т. 1)

Відповідач ОСОБА_6 є приватним підприємцем (а.с.50), згідно довідки ДПІ у Галицькому районі від 23.12.2013 року ОСОБА_6 зареєстрований як фізична особа підприємець в ДПІ у Галицькому районі і його обсяг виручки від реалізації товарів згідно поданих звітів-декларацій становить за 2007 р.-25 000 грн., 2008 -250 600 грн., 2009р.-397 500 грн., 2010-153 800грн., 2011р.- 148 400 грн., 2012 р.-250278 грн (а.с.132 т. 1, 32 т. 3). Отже, відповідач з 2007 року є приватним підприємцем. У свідоцтві платника єдиного податку зазначені види підприємницької діяльності відповідача: будівництво будівель, роздрібна торгівля залізними виробами, фарбами та склом, будівельними матеріалами та санітарно-технічними виробами.

Позивач ОСОБА_2 з 01 вересня 2007 року працює в Бурштинському енергетичному коледжі Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу на посаді викладача (а.с.34 т. 3), доходи її складає заробітна плата. До 01 вересня 2007 року вона знаходилася у відпустці по догляду за дитиною.

Так як усі спірні пять транспортних засобів придбані відповідачем під час шлюбу, відповідач не представив жодних доказів, що вони придбані не за рахунок належних подружжю коштів, тому вважається що вони є спільним сумісним майном подружжя.

Заперечуючи проти позову в частині визнання автомобілів спільною сумісною власністю відповідач зазначив, що йому невідоме місцезнаходження автомобілів Mercedes-Benz 500 SEL (АТС003448), державний реєстраційний номер НОМЕР_2, 2000 року випуску, JEEP Grand Cherokee 5.2 (САЕ73997), державний реєстраційний номер НОМЕР_4, 1995 року випуску та Mercedes-Benс, 2003 року випуску, S500L (САА951230), державний реєстраційний номер НОМЕР_5, так як вони продані іншим особам. У зв»язку з продажем цих транспортних засобів два останні були зняті з обліку, а транспортний засіб Mercedes-Benz 500 SEL (АТС003448), державний реєстраційний номер НОМЕР_2, 2000 року випуску, хоча і не знятий з обліку, але документи, які посвідчують право власності, передані іншій особі у зв»язку з укладенням усного договору купівлі-продажу.

Автомобіль БОГДАН DF-25, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, використовувався ним у підприємницькій діяльності, але на час розгляду справи про поділ майна є несправним, а автомобіль IVECO 35S18V (САК719308), державний реєстраційний номер НОМЕР_3, 2006 року випуску, використовується у підприємницькій діяльності. Тому також вважає, що ці автомобілі не підлягають поділу. Використання відповідачем цих двох автомобілів у підприємницькій діяльності не заперечується і позивачем, яка стверджує, що у зв»язку з постійною їх експлуатацією відповідачем за час тривалого розгляду справи вартість їх зменшилася, а відповідач мав від їх використання дохід, часткою якого вона скористатися не може, тому просить врахувати при поділі середню вартість автомобілів .

Вартість цих транспортних засобів не оспорювалася відповідачем у суді першої інстанції та підтверджується довідковими повідомленнями судового експерта-автотоварознавця і їх сукупна вартість становить 1 356 130,00 гривень (а.с.14-23 т.3)

За змістом ч.ч. 2 та 3 ст. 71 Сімейного кодексу України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Враховуючи обставини справи про те, що відповідач заперечує наявність у нього спірних трьох транспортних засобів і їх місцезнаходження невідоме, не надав доказів про те, що вони були відчужені і доказів про розмір грошових сум, отриманих на виконання договорів купівлі-продажу, два інші автомобілі використовуються ним у підприємницькій діяльності, тому їх слід віднести до речей для професійних занять, транспортні засоби є неподільними речами, позивач просить виділити їх у власність відповідача, тому колегія суддів вважає за можливе присудити усі ці транспортні засоби відповідачу, а на користь позивача стягнути компенсацію за частку у спільному майні, виходячи із середньої вартості транспортних засобів, визначеної експертом-товарознавцем на час розгляду справи.

Оскільки обєкт незавершеного будівництва по вул.Івасюка, 13 у м.Бурштині побудований на земельній ділянці, яка не належить відповідачу, то в силу положень ч. 1 ст. 375 ЦК України цей обєкт не може бути визнаний спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2, так як право на забудову земельної ділянки належить лише її власнику і зведення на такій земельній ділянці споруд і будівель іншою особою, яка не має права на цю земельну ділянку, не породжує безумовного права власності фактичного забудівника.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України не є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_6 житловий будинок та майстерня-склад (будівельні матеріали), гараж (будівельні матеріали), будинок відпочинку (альтанка) (будівельні матеріали), розташовані по вул.Міцкевича, 29 у м.Бурштині, оскільки відповідач набув права власності на цей житловий будинок та земельну ділянку на підставі договору дарування.

Не заслуговують на увагу посилання апелянта на ч. 1 ст. 62 Сімейного кодексу України, відповідно до якої у випадку істотного збільшення у своїй вартості за час шлюбу майна дружини, чоловіка внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Будь-яких доказів про те, що апелянт докладала разом з відповідачем спільні трудові зусилля чи понесла грошові затрати, у результаті чого вартість цього майна істотно збільшилася матеріали справи не містять.

І, навпаки, відповідач надав докази того, що це майно використовується ним у підприємницькій діяльності і його реконструкція здійснювалася за рахунок коштів від підприємницької діяльності та залучення коштів третьої особи ОСОБА_14 на підставі договору про спільну діяльність.

Позивач, посилаючись на положення ч.2 та 3 ст. 70 СК України, просила відступити від засад рівності часток подружжя, врахувавши ті обставини, що відповідач приховав частину майна шляхом зняття з обліку двох автомобілів і ненадання інформації щодо місцезнаходження трьох автомобілів, також те, що з нею проживає малолітня дитина, а вона змушена винаймати житло.

Колегія суддів вважає, що підстави для відступу від засад рівності часток подружжя у майні відсутні, так як позивачем не надано доказів про те, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Ненадання відомостей про місцезнаходження транспортних засобів не є обставиною, що має істотне значення, яка дає підстави для відступу від засад рівності часток. Немає підстав щодо збільшення частки у спільному майні позивача у зв»язку з проживанням з нею малолітньої дитини, оскільки не надано доказів, що розмір аліментів, які вони одержує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини.

В силу ч.2. ст. 60 Сімейного кодексу України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем, тому задовольняючи позовні вимоги в цій частині і визнаючи право власності на ? частину квартири за позивачем, суд повинен був своїм рішенням визнати це майно обєктом спільної сумісної власності подружжя, бо від цієї обставини залежить визнання права власності на частку у квартирі за особою, яка не була стороною договору купівлі-продажу цієї квартири. У звязку з наведеним не можна вважати, що оскаржуваним рішенням в цій частині були порушені права апелянта і це не є виходом за межі позовних вимог.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає зміні і скасуванню в частині в частині відмови у визнанні автомобілів спільною сумісною власністю. В цій частині позов підлягає задоволенню, усі пять автомобілів, які є предметом спору, слід визнати обєктами спільної сумісної власності , залишивши їх у власності відповідача?а на користь позивача слід стягнути компенсацію в порядку поділу спільного сумісного майна у розмірі 678065,00 гривень, яка дорівнює ? частці від вартості цих транспортних засобів.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не мають значення при вирішенні спору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду від 26 липня 2016 року змінити, скасувавши його в частині відмови у визнанні автомобілів спільною сумісною власністю.

В цій частині ухвалити нове рішення, яким визнати об»єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_2 автомобілі Богдан DФ-25(АТС 031485), 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_6, вартістю 68 040,00 (шістдесят вісім тисяч сорок) гривень, ІVЕКО 35S 18 V, державний реєстраційний номер НОМЕР_3, 2006 року випуску, вартістю 209 760,00 (двісті дев»ять тисяч сімсот шістдесят) гривень, Мercedes BENZ 500 SЕL (CAA 951230), 2000 року випуску, державний реєстраційний номер AT7774АЕ, вартістю 398 120,00 (триста дев»яносто вісім тисяч сто двадцять) гривень , JEEP Grand Сherokee 5 2 CAE, 1995 року випуску, дерджавний реєстраційний номер НОМЕР_4, вартістю 142 620,00 (сто сорок дві тисячі шістсот двадцять) гривень, та Мercedes BENZ S500L (CAA 951230), 2003 року випуску, державний реєстраційний номер AT6999АХ, вартістю 537 590, 00 (п»ятсот тридцять сім тисяч п»ятсот дев»яносто) гривень.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 компенсацію в порядку поділу спільного сумісного майна у розмірі 678065,00 (шістсот сімдесят вісім тисяч шістдесят п»ять) гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: І.О. Максюта

ОСОБА_15

ОСОБА_16