У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Кадєтової О.В., Карпенко С.О., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та вселення, за касаційною скаргою представника ОСОБА_7 - ОСОБА_10 - на рішення апеляційного суду Одеської області від 18 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2006 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

На обґрунтування вимог ОСОБА_6 посилалася на те, що їй на підставі договору дарування, посвідченого П'ятою одеською державною нотаріальною конторою 16 грудня 1993 року, реєстраційний № 1-11029, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» (далі - БТІ) в Книзі № 51, пр. на сторінці 174, реєстр. № 33 належить квартира АДРЕСА_1.

У вказаній квартирі з 1993 року до теперішнього часу (станом на 2006 рік) проживають її син ОСОБА_8, його дружина ОСОБА_9, а з 05 лютого 2005 року їх донька ОСОБА_11

11 липня 2006 року до неї у квартиру прийшов виконавець Другої державної виконавчої служби Малиновського району м. Одеси Стоянов Ю.Д., представники Малиновського відділення міліції з наміром вселити ОСОБА_7 у спірну квартиру. Тоді їй стало відомо, що існує нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від 05 червня 2001 року, нібито укладений між нею та ОСОБА_7, згідно з яким вона здійснила відчуження квартири АДРЕСА_1. Проте вона вказану квартиру фактично не продавала, грошей від відповідача не одержувала. Крім того, зазначала, що з 2001 року відповідач не намагався вселитися у житло, не прийняв майно за договором купівлі-продажу, а лише в 2006 році ОСОБА_7, вступивши в злочинну змову з групою осіб ОПГ «МІАР», спробував заволодіти її квартирою.

З цього приводу позивач звернулася до правоохоронних органів, які за даним фактом порушили кримінальну справу.

Посилаючись на викладене та на підставі ст. ст. 203, 215, 234 ЦК України, позивач просила суд визнати договір купівлі-продажу від 05 червня 2001 року, укладений між нею та ОСОБА_7, за яким вона відчужила квартиру АДРЕСА_1, недійсним.

13 листопада 2006 року ОСОБА_7, не погоджуючись із указаними позовними вимогами, які в подальшому були уточнені, звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та вселення.

При цьому посилався на те, що йому на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1. Право власності на зазначену квартиру ОСОБА_7 набув на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 05 червня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сободаш З.П. бланк серії АЕА №475587. У встановленому законом порядку право власності ОСОБА_7 зареєстровано в БТІ, в Книзі 406 пр. на сторінці 138 -р.33 за реєстровим № 5779.

У день підписання договору купівлі-продажу ОСОБА_6 отримала 69 000 грн, що підтверджується розпискою від 05 червня 2001 року, написаною особисто ОСОБА_6, та звільнила квартиру, а позивач ОСОБА_7 вселився до неї. Але через два роки після укладення договору купівлі-продажу, скориставшись тією обставиною, що ОСОБА_7 не було вдома, відповідачі за зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 неправомірно вселилися до спірної квартири і до теперішнього часу перешкоджають у проживанні в ній ОСОБА_7

У результаті неправомірних дій відповідачів: ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 позивач ОСОБА_7 був змушений звернутися із заявою до начальника Житлово-комунальної контори селекційно-генетичного інституту та просив не реєструвати без його згоди в зазначеній квартирі інших осіб. Ця обставина була пов'язана з тим, що відповідачі за зустрічним позовом почали звертатися до вищезазначеної контори із заявами про постановку їх на реєстраційний облік у вищезазначеній квартирі.

Добровільно звільнити приміщення відповідачі не бажають, у зв'язку із чим ОСОБА_7 звернувся до суду, оскільки своїми діями відповідачі створюють йому перешкоди в користуванні квартирою.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_6 залишено без задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено частково. Вирішено виселити із квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6, ОСОБА_8 без надання іншого жилого приміщення. Вселено ОСОБА_7 у квартиру АДРЕСА_1. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 18 червня 2015 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений 05 червня 2001 року приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу СободашЗ.П., укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, недійсним.

Скасовано державну реєстрацію за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчену 05 червня 2001 року приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Сободаш З.П., укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, у КП «ОМБТІ та РОН» за № 406 пр - стр 138-р.№33.

У зустрічному позові ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та вселення відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 - ОСОБА_10 - порушує питання про скасування оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції із залишенням у силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 на підставі договору дарування, посвідченого П'ятою одеською державною нотаріальною конторою від 16 грудня 1993 року, реєстраційний № 1-11029, зареєстрований в БТІ, в Книзі № 51, пр. на сторінці 174, реєстр. № 33, належала квартира АДРЕСА_1, в якій вона та її сім'я проживають на теперішній час.

05 червня 2001 року нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, виконаний на бланку серії АЕА №475587, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сободаш З.П. (т. 1, а. с. 87-89).

Приморським районним судом м. Одеси від 31 травня 2006 року видано виконавчий лист № 2- 3679/06 про вселення ОСОБА_7 у квартиру АДРЕСА_1, який видано на підставі рішення третейського суду Асоціації «Міар-ТС» від 22 серпня 2005 року (т. 1, а. с. 8).

Згідно із відповіддю голови Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2006 року виконавчий лист № 2-3679/06 про вселення ОСОБА_7 у квартиру АДРЕСА_1 судом не видавався (т. 2, а. с. 203).

Згідно з довідкою Житлово-комунальної контори від 13 жовтня 2008 року у спірній квартирі проживали: ОСОБА_6, ОСОБА_14, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_15, ОСОБА_11, ОСОБА_16, ОСОБА_17 (т. 1, а. с. 180).

Право власності ОСОБА_7 зареєстроване 03 липня 2001 року в КП «Одеське МБТІ та РОН» у Книзі 406, пр. на сторінці 138-р33 за реєстровим № 5779.

Позивач звернулася із заявою до правоохоронних органів, на підставі якої було порушено кримінальну справу, про що свідчить лист СУ ГУ МВС України в Одеській області від 20 червня 2006 року, яким позивача повідомлено про те, що в СУ ГУ МВС України в Одеській області знаходиться кримінальна справа № 3, яка порушена 16 листопада 2008 року за фактом заволодіння чужим майном та правом на майно шляхом обману та зловживання довірою, здійсненого за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах, за ч. 4 ст. 190 КК України.

Згідно із довідкою Головного слідчого управління МВС України у вказаному слідчому управлінні проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000778 за ознаками злочинів, передбачених ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 255 КК України. Розслідуванням встановлено, що у період з листопада 2000 року по травень 2004 року невстановлені особи шляхом обману та зловживання довірою ОСОБА_6 та ОСОБА_14 при видачі кредитів під заставу належних їм квартир АДРЕСА_2 отримали правовстановлюючі документи на вказане нерухоме майно та в подальшому уклали договори купівлі-продажу, в результаті чого заволоділи правом на майно потерпілих, чим завдали їм збитків в особливо великих розмірах (т. 3, а. с. 16).

Також порушено кримінальне провадження відносно квартири АДРЕСА_1 (ЖРЗПЗ № 263 від 27 липня 2005 року) (т. 4, а. с. 12).

Відмовляючи ОСОБА_6 у задоволенні позову та задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_7, суд першої інстанції керувався положеннями ст. ст. 203, 215, 234 ЦК України та виходив з того, що за договором купівлі-продажу від 05 червня 2001 року вказаної квартири позивач ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_7 грошову суму у розмірі 69 000 грн, що підтверджується розпискою, яка не була спростована позивачем, тому вважав, що вказаний договір не є фіктивним, оскільки його правові наслідки були направлені на виникнення прав на квартиру у ОСОБА_7, який намагався вселитися у спірну квартиру, що підтверджується самою позивачкою, та припинення права користування цією квартирою у ОСОБА_6 та ОСОБА_8 Договір купівлі-продажу вказаної квартири не має ознак фіктивності, а тому позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним задоволенню не підлягають.

Оскільки ОСОБА_7 на праві приватної власності належить вказана квартира на підставі договору купівлі-продажу від 05 червня 2001 року, тому ОСОБА_7 має право вимагати усунення перешкод у користуванні його власністю шляхом виселення відповідачів із цієї квартири та вселення його у спірну квартиру.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7, суд апеляційної інстанції керувався положеннями ст. ст. 58, 128, 224, 225, 227 ЦК Української РСР та виходив з того, що позивачем доведено підстави для визнання договору купівлі-продажу мнимою угодою, оскільки нею доведено умисел всіх сторін договору на фіктивність правових наслідків, так як ОСОБА_7 після укладення вказаного договору не приступив до його виконання, розуміючи правові наслідки, які наступили. Власник спірної квартири та члени її родини з часу укладення договору купівлі-продажу і до теперішнього часту проживають у ній, сплачують комунальні послуги, спірна квартира є їх єдиним житлом, іншого вони не мають. При цьому суд вказав, що сторони - як продавець ОСОБА_6, так і покупець ОСОБА_7 - не вчинили будь-яких дій на виконання такої угоди, як договір купівлі-продажу, який був укладений 05 червня 2001 року.

За наявності підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу суд апеляційної інстанції вважав відсутні підстави для задоволення зустрічних вимог ОСОБА_7

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), чинної на час укладення спірного договору, недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

Звертаючись з позовом до суду, позивач посилалась на те, що ніякого договору не підписувала, вказану квартиру на продавала, грошей у відповідача не одержувала (т. 1, а. с. 5), спірна угода мала ознаки фіктивного правочину, оскільки вона укладена ОСОБА_7 без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, а лише з метою позбавлення позивача її житлових прав щодо вищевказаної квартири.

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що договір купівлі-продажу нотаріально посвідчений, відповідач після купівлі-продажу спірної кватири набув на неї право власності у встановленому законом порядку та у подальшому право власності ОСОБА_7 зареєстровано у БТІ, згідно із розпискою ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_7 кошти у розмірі 69 000 грн в якості повної оплати за вказану квартиру (т. 1, 14, 45), залишив поза увагою те, що за змістом ч. 1 ст. 58 ЦК УРСР мнима угода вчиняється її учасниками без наміру виникнення, зміни або припинення цивільних прав і обов'язків, однак, якщо на виконання такого договору ОСОБА_7 було передано, а ОСОБА_6 було отримано грошові кошти, а ОСОБА_7 вчинено дії з реєстрації свого права власності, що виникло на підставі вказаного договору, то такий договір не може бути кваліфіковано як мнимий.

З огляду на таке факт проживання у цьому будинку позивача ОСОБА_6 разом із сім'єю після укладання вказаного договору сам по собі не свідчить про мнимість оспорюваної угоди. Разом із тим сам факт проживання відповідача в іншому місці не може свідчити про те, що останній не вчинив дії на виконання вказаного договору.

Із урахуванням наведеного висновки апеляційного суду про доведеність обставин, на які посилалась позивач як на обґрунтування своїх вимог є помилковими.

Обставини, з якими позивач поєднувала підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу, можуть свідчити про відсутність її волевиявлення на укладення такого договору, що може бути, у разі доведення, самостійною підставою для визнання оспорюваного договору недійсним з підстав, визначених законом, які за своїм змістом і положеннями ч. 1 ст. 58 ЦК Української РСР (1963 року) є взаємовиключними.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку про визнання недійсним вказаного договору купівлі-продажу з наведених ним підстав.

Разом з тим суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір по суті, питання позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі (т. 1, а. с. 44), не вирішив.

Допущені апеляційним судом порушення ст. ст. 10, 60, 179, 303, 304 ЦПК України унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи в частині первісного позову.

Від вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу залежить і вирішення зустрічного позову, а тому ухвалене ним рішення не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до цього суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_10 - задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 18 червня 2015 року скасувати, передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов О.В. Кадєтова С.О. Карпенко Г.І. Мостова М.І. Наумчук