Єдиний унікальний номер 237/1062/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1794/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2016 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Будулуци М.С., Курило В.П.,

за участю секретаря Марченко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Мар?їнського районного суду Донецької області від 20 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2016 року до Мар?їнського районного суду Донецької області звернувся ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у розмірі 14883601,20 грн. та судових витрат у розмірі 7165,61 грн., обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 23 травня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти в розмірі 436000,00 доларів США, що за середнім комерційним курсом гривні до долару США, на день укладення цього договору складала 5210200,00 грн. з датою повернення позики в строк до 23 травня 2015 року.

Сторони за цим договором домовились про те, що вказана позика є безпроцентною; повернення грошових коштів зазначених у п. 1 цього договору повинно бути здійснено наступним чином:

- у строк до 23 (двадцять третього) грудня 2014 (дві тисячі чотирнадцятого) року 71 700,00 (сімдесят одна тисяча сімсот) грн. 00 коп., що за середнім комерційним курсом гривні до долару США, на день укладення цього договору, еквівалентно 6 000,00 (шістьом тисячам) доларів США;

- у строк до 23 (двадцять третього) січня 2015 (дві тисячі пятнадцятого) року 71 700,00 (сімдесят одна тисяча сімсот) грн. 00 коп., що за середнім комерційним курсом гривні до долару США, на день укладення цього договору, еквівалентно 6000 (шістьом тисячам) доларів США;

- у строк до 23 (двадцять третього) лютого 2015 (дві тисячі пятнадцятого) року 71 700,00 (сімдесят одна тисяча сімсот) грн. 00 коп., що за середнім комерційним курсом гривні до долару США, на день укладення цього договору, еквівалентно 6 000,00 (шістьом тисячам) доларів США;

- у строк до 23 (двадцять третього) березня 2015 (дві тисячі пятнадцятого) року 71 700,00 (сімдесят одна тисяча сімсот) грн. 00 коп., що за середнім комерційним курсом гривні до долару США, на день укладення цього договору, еквівалентно 6 000,00 (шістьом тисячам) доларів США;

- у строк до 23 (двадцять третього) квітня 2015 (дві тисячі пятнадцятого) року 71 700,00 (сімдесят одна тисяча сімсот) грн. 00 коп., що за середнім комерційним курсом гривні до долару США, на день укладення цього договору, еквівалентно 6 000,00 (шістьом тисячам) доларів США;

- у строк до 23 (двадцять третього) травня 2015 (дві тисячі пятнадцятого) року 4851 700,00 (чотири мільйони вісімсот пятдесят одна тисяча сімсот) грн. 00 коп., що за середнім комерційним курсом гривні до долару США, на день укладення цього договору, еквівалентно 406000,00 (чотирьомстам шести тисячам) доларів США.

У випадку зміни середнього комерційного курсу долару США до гривні сума, що підлягає поверненню підлягає перерахуванню таким чином, щоб сума яка підлягає поверненню у гривні, була еквівалентною 6000,00 доларів США та 406000,00 доларів США.

Сторони договору погодились, що для визначення середнього комерційного курсу долару США до гривні сторони будуть керуватись відомостями, встановленими на сайті bin.ua. (п. 2 договору).

В якості забезпечення позики між позивачем та ОСОБА_4 було укладено договір поруки від 23 травня 2014 року, відповідно до якого останній відповідає перед позикодавцем за порушення зобовязання боржника частково, а саме,у розмірі 10000,00 доларів США.

Рішенням Мар?їнського районного суду Донецької області від 20 липня 2016 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено повністю.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість в сумі 14883601,20 грн. (чотирнадцять мільйонів вісімсот вісімдесят три тисячі шістсот одна гривня 20 коп.), що складається з суми основного боргу в розмірі 11448924,00 грн. та з суми штрафу у розмірі 3434677,20 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 заборгованість у розмірі 262590,00 грн. на користь ОСОБА_3.

Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 7165,61 грн.

Із вказаним рішенням не погодилась відповідачка ОСОБА_2 та подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Мар?їнського районного суду Донецької області від 20 липня 2016 року в частині заявлених вимог щодо солідарного стягнення з ОСОБА_2, як одного з подружжя, заборгованості в сумі 14883601,20 грн. та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позовних вимог ОСОБА_3 в цій частині відмовити у звязку з необґрунтованістю.

Доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 наведено, що рішення суду першої інстанції є безпідставним, договір позики від 23 травня 2016 року вона не підписувала. Зазначила, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що кошти були використані на потреби та в інтересах сімї, а умовами договору використання зазначених коштів на потреби сімї не передбачено. Вважає, що за таких обставинах, суд першої інстанції неповно зясував обставини справи, що є підставою скасування рішення в частині солідарного стягнення з неї суми боргу.

Із вказаним рішенням не погодився відповідач ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Мар?їнського районного суду Донецької області від 20 липня 2016 року в частині заявлених вимог щодо стягнення заборгованості за договором позики в сумі 14883601,20 грн. та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позовних вимог ОСОБА_3 відмовити у звязку з необґрунтованістю.

Доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 наведено, що за умовами укладеного договору позики між ним та ОСОБА_3 від 23 травня 2014 року відповідачем одразу було повернуто суму коштів в розмірі 60000,00 доларів США, а інші гроші позивач відмовляється отримувати. Суд першої інстанції при стягненні боргу не врахував цю повернуту суму, та постановив рішення про стягнення повної суми заборгованості, що є порушенням його прав та інтересів.

Тому вважає, що вимоги щодо повернення всієї суми заборгованості є безпідставними, та такими що не підлягають задоволенню.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача апеляційну скаргу не визнав, вважав її безпідставною, та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач в судове засідання апеляційного суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання апеляційного суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяви про розгляд справи без їх участі, апеляційні скарги підтримали у повному обсязі.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Тому, апеляційний суд вважає можливим слухати справу за відсутністю сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що 23 травня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики за яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти в розмірі 436000,00 доларів США, що за середнім комерційним курсом гривні до долару США, на день укладення цього договору складала 5210200,00 грн. з датою повернення позики в строк до 23 травня 2015 року (а.с. 7-9).

23 травня 2014 року між позивачем та ОСОБА_4 було укладено договір поруки. Відповідно до п. 3.1 договору поруки поручитель відповідає перед позикодавцем за порушення зобовязання боржника частково, а саме, у розмірі 10000,00доларів США (а.с. 10-11).

24 грудня 2014 року та 5 лютого 2015 року позивачем було направлено ОСОБА_1 вимогу про сплату суми боргу в розмірі 436000,00 доларів США та сплату суми штрафу (а.с. 12-13, 16-17).

24 грудня 2014 року ОСОБА_3 було направлено ОСОБА_4 вимогу про сплату суми боргу в розмірі 6000,00 доларів США та сплату суми штрафу за п. 3.2 Договору поруки в сумі 1800 доларів США (а.с. 20).

Ухвалою Мар?їнського районного суду Донецької області від 20 квітня 2016 року забезпечено позов ОСОБА_3

Накладено арешт на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальна площа 185,1 кв.м, що належить ОСОБА_1, та оголошено заборону на її відчуження.

Накладено арешт на будинок, що розташований за адресою: Херсонська область, м. Херсон, вулиця Доброхотова, будинок 38, загальна площа 123,3 кв.м, що належить ОСОБА_2, та оголошено заборону на його відчуження.

Накладено арешт на будинок, що розташований за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, вул. Щаслива, будинок № 2, загальна площа 1031,7 кв.м, що належить ОСОБА_1, та оголошено заборону на його відчуження.

Заборонено до вирішення спору по суті, Державній реєстраційній службі або іншим державним органам з належними повноваженнями, провадити будь які реєстраційні дії щодо державної реєстрації права власності на вище вказане майно (а.с. 39-40).

За договором дарування посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5 Херсонського міського нотаріального округу зареєстровано в реєстрі за №1506 від 2 липня 2004 року ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_1 та ОСОБА_6 прийняли у дар у рівних частинах житловий будинок з господарчими та побутовими спорудами і будівлями 42/100 частини цього житлового будинку з відповідною частиною господарчих та побутових споруд і будівель, що знаходяться в місті Херсоні, вулиця Доброхотова, будинок 38 на земельній ділянці площею 356,7 кв.м (а.с. 50-51).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з законності та обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Такий висновок суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості з відповідачів є законним та обґрунтованим, і відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок встановлені договором.

Вимогами ст. ст. 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконання зобовязань.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем (позикодавцем) ОСОБА_3 та відповідачем (боржником) ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно до якого позикодавцем передано боржнику грошові кошти в розмірі 436000,00 доларів США. Строк повернення позики договором передбачено 23 травня 2015 року. Порядок повернення щомісячно рівними частинами еквівалентними 6000 доларів США, останній платіж 23 травня 2015 року 406000 доларів США (п. 2) (а.с. 7-9). 23 травня 2014 року між позивачем та ОСОБА_4 було укладено договір поруки. Відповідно до п. 3.1 договору поруки поручитель відповідає перед позикодавцем за порушення зобовязання боржника частково у розмірі 10000,00доларів США (а.с. 10-11).

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 не виконав умови договору позики, йому та поручителю ОСОБА_4 позивачем направлялись вимоги про сплату суми боргу та штрафу (а.с. 12-22).

Суд першої інстанції, стягуючи з ОСОБА_4 - поручителя, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарних боржників, грошові кошти, обґрунтовано виходив із того, що відповідач ОСОБА_1 не виконав зобов'язань, взятих за договором позики, чим порушив права позивача.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо не підписання нею договору позики від 23 травня 2016 року та відсутності її згоди на укладення цього договору, а також того, що судом першої інстанції не встановлено чи використовувались на потреби сімї отримані за договором позики грошові кошти є безпідставними.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 було відомо про укладення її чоловіком ОСОБА_1 наведеного вище договору позики від 23 травня 2016 року та відповідно до п. 7 цього договору письмова заява про згоду дружини позичальника ОСОБА_2 на укладення договору позики посвідчена приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_7 22 травня 2014 року за реєстровим №801 та зберігається у справах приватного нотаріуса при примірнику договору. Отримані за договором позики грошові кошти використані на потреби сімї ОСОБА_2.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Системний аналіз зазначеної норми закону дає підстави апеляційному суду зробити висновок про те, що, оскільки за договором позики позикодавець передає позичальникові грошові кошти у власність, а останні згідно з вимогами ст. 60 СК України стають об'єктом спільної сумісної власності подружжя, тому на спірні правовідносини поширюється правило про солідарну відповідальність.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідачка ОСОБА_2 в судові засідання суду першої інстанції та апеляційного суду не зявляється, доказів того, що одержане за договором, використане не в інтересах сім'ї не надала.

Тому, установивши на підставі наданих доказів, яким дана належна оцінка, факт отримання ОСОБА_1 у власність за договором позики грошових коштів та використання їх на потреби сім'ї, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення боргу за цим договором з обох з подружжя в солідарному порядку.

Довід апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не врахував, що відповідачем ОСОБА_1 за договором позики одразу було повернуто суму коштів в розмірі 60000,00 доларів США, апеляційний суд відхиляє за недоведеністю.

Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач ОСОБА_1 не надав будь-яких доказів, які б підтверджували сплату ним грошових коштів в розмірі 60000,00 доларів США на користь позивача за договором позики від 23 травня 2014 року, а також того, що позивач відмовляється отримувати гроші за договором.

Інші доводи, приведені в апеляційних скаргах, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, апеляційний суд, обговоривши доводи апеляційної скарги, зясувавши обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з врахуванням наданих сторонами у справі доказів, вважає, що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики.

Разом з тим, при вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції не врахував вимоги ч. 1 ст. 88 ЦПК України та п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».

Відповідно п. 35 наведеної вище постанови при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів.

Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем були понесені судові витрати в загальній сумі на 7165,61 грн.: за подачу позову 6890,00 грн., за подачу заяви про забезпечення позову 275,60 грн. (а.с. 2, 23).

Отже, з врахуванням задоволеної частині вимог 14883601,20 грн., з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача має бути стягнуто судовий збір в розмірі 7041,38 грн. по 3520,69 грн. з кожного (98,27% х 7165,61грн.).

З відповідача ОСОБА_4 на користь позивача з врахуванням задоволеної частині вимог 262590,00 грн., має бути стягнуто судовий збір в розмірі 123,97 грн.(1,73% х 7165,61 грн.).

Виходячи з наведеного вище, апеляційний суд вважає, що рішення Мар?їнського районного суду Донецької області від 20 липня 2016 року підлягає зміні в частині розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Мар?їнського районного суду Донецької області від 20 липня 2016 року задовольнити частково.

Рішення Мар?їнського районного суду Донецької області від 20 липня 2016 року змінити в частині розподілу судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, АДРЕСА_2) та з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, м. Херсон, вул. Доброхотова, будинок 38), на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3) судовий збір у розмірі 7041,38 грн. (сім тисяч сорок одну грн. 38 коп.) по 3520,69 грн. (три тисячі пятсот двадцять грн. 69 коп.) з кожного.

Стягнути з ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4, Донецька область, Мар'їнський район, с. Желанне Перше, вул. Кошового, 20), на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3) судовий збір у розмірі 123,97 грн. (сто двадцять три грн. 97 коп.).

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: