№ 336/705/16-ц
пр. № 2/336/998/2016
УХВАЛА

Іменем України

12 лютого 2016 року м. Запоріжжя

Суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Дацюк О.І., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Комунарського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, ОСОБА_2, про звільнення майна з-під арешту та скасування заборони відчуження квартири,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Комунарського ВДВС Запорізького МУЮ та ОСОБА_2, вказавши, що за рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04.03.2013 року на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_1 стягнуті аліменти на утримання неповнолітньої доньки Анастасії, ІНФОРМАЦІЯ_1. У зв'язку з наявністю заборгованості по аліментам деражвеим виконавцем при викоанні рішення суду накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1, зокрема, і на емельну ділянку № 7 по вул. Етюдній у м. Запоріжжя. Посилаючись, що заборгованість по аліментам ним погашена, просить звільнити з-пі арешту майно, а також зняти заборону його відчуження, накладені постановлю від 19.11.2015 року державного виконавця, та вилучити записи з Єдиного реєстру заборони відчуження обєктів нерухомого майна.

З наданих позивачем пояснень та документів вбачається, що арешт на квартиру накладений в межах виконавчого провадження з виконання рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя.

Відповідно до ст. 60 ч. 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 606 від 21.04.1999 року, на яку позивач посилається в якості підстави звернення з позовом, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Таким чином, підставою звернення з позовом про зняття арешту з майна в порядку цивільного провадження є факт порушення цивільного права особи (права власності) та наявність у позивача підстав вважати, що майно, на яке накладено арешт, належить саме йому. Такий позов заявляється одночасно з заявленням вимог про визнання права власності на майно.

Відповідно до Аналізу практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України Верховного Суду України, застосовуючи передбачений п. 1 ст. 2, ст. 16 ЦК спосіб захисту цивільного права чи інтересу у справах за позовом про зняття арешту з майна деякі суди не враховують положень ст. 60 Закону України від 21 квітня 1999 року N 606-XIV "Про виконавче провадження" і роз'яснень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 4 "Про судову практику в справах про виключення майна з опису" (зі змінами), що ці вимоги мають ґрунтуватися на праві власності або володіння, і тому задовольняють їх без визнання права власності на спірне майно або за позовами не власників або володільців (кредиторів, що не є заставодержателями, в інших зобов'язаннях).

У таких випадках повинні застосовуватись інші відповідні способи судового захисту (наприклад, оскарження постанови державного виконавця про арешт майна згідно зі ст. 383 ЦПК, припинення дії, яка порушує право, на підставі п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК).

Дії державного виконавця чи органів державної виконавчої служби при виконанні рішень судів підлягають оскарженню шляхом подання скарги в порядку ст. 383 ЦПК України, або в порядку, передбаченому ст. 181 КАС України шляхом звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом.

Таким чином, право на звернення до суду з позовом про визнання права власності та звільнення майна з-під арешту виникає в цьому випадку не у боржника за виконавчим провадженням, а у особи, яка претендує на право власності на арештоване майно, належне боржникові, при цьому такі вимоги повинні бути поєднані.

ОСОБА_1 у разі незгоди з діями, рішеннями або бездіяльністю державного виконавця, в тому числі щодо не скасування постанови про арешт майна має право на захист своїх прав в порядку, передбаченому ст. 383 ЦПК України як учасник виконавчого провадження.

Скарги на дії чи рішення державного виконавця в ході виконання рішення суду підлягають розгляду в порядку ст. 383 ЦПК України судом, який ухвалив рішення.

Як вказує ст. 122 ч. 2 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, з урахуванням зазначених в позовній заяві та доданих до неї документів обставин, зважаючи, що скарги на дії чи рішення державного виконавця, вчинені під час виконання рішення суду, не підлягають розгляду в порядку цивільного позовного провадження, суд вбачає підстави для відмови у відкритті провадження по справі.

Керуючись ст. 122, 208, 209 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Комунарського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, ОСОБА_2, про звільнення майна з-під арешту та скасування заборони відчуження квартири.

Копію ухвали направити позивачеві негайно.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Ухвалу може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня її проголошення, а особою, яка не брала участі у судовому засіданні, протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя О.І. Дацюк