АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», Відділ громадянства, імміграції фізичних осіб Дніпровського районного управління головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», Відділ громадянства, імміграції фізичних осіб Дніпровського районного управління головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/6507/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Бартащук Л.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
в с т а н о в и л а :

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», Відділ громадянства, імміграції фізичних осіб Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Визнано ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_2

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 121,80 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 121,80 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», Відділ громадянства, імміграції фізичних осіб Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві, про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов у повному обсязі. Зазначає, що протягом останніх шести місяців ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в спірній квартирі не проживали з поважних причин, Звертає увагу на те, що спірна квартира є основним місцем проживання відповідачів, проте, ОСОБА_4 перешкоджає їм у цьому. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 сплачують комунальні послуги, що підтверджується відповідними рахунками на сплату комунальних послуг. Також зазначає, що акт про не проживання від 07 серпня 2015 року не є належним та допустимим доказом того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають у спірній квартирі з 2005 року, оскільки в такому акті можуть бути зафіксовані лише обставини, які існують на момент його складання.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з наведених в ній підстав.

ОСОБА_7, ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_4 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вважали, що спір вирішений судом правильно.

В судове засідання особисто ОСОБА_4 не з'явився, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином, забезпечив явку в судове засідання своїх уповноважених представників, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до ордеру на житлове приміщення дружині позивача - ОСОБА_9 була надана квартира АДРЕСА_2, яка і була квартиронаймачем до своєї смерті.

Відповідно до довідки форми № 3 від 05 серпня 2015 року, виданої КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровано три особи: ОСОБА_4 - з 1963 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - з 1986 року (а.с.5).

Відповідачі по справі - це колишня дружина сина позивача ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, та їх син - онук позивача.

Як було встановлено судом, на даний час квартира є неприватизованою, а договір найму квартири після смерті ОСОБА_9 не переоформлювався.

18 серпня 2015 року ОСОБА_4 порушив перед судом питання про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідачі не проживають у вказаній квартирі більше 20 років, не цікавляться її станом, не приймають участі у її утриманні.

17 вересня 2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4, треті особи: КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», Відділ громадянства, імміграції фізичних осіб Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві, про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог посилались на те, що спірна квартира є їх єдиним місцем проживання

Суд першої інстанції дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_4, визнав ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування спірною квартирою та відмовив в задоволенні зустрічного позову останніх.

При цьому, ухвалюючи рішення суд виходив з того, що ОСОБА_2, ОСОБА_3 були відсутні з не поважних причин понад шість місяців у спірній квартирі.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам справи, не підтверджуються зібраними по справі доказами та суперечать нормам матеріального права.

При вирішенні справ про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням слід виходити з положень ст.ст.71, 72 ЖК України, якими передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно абзацу 1 п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в процесі застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або членів його сім'ї такими, що втратили право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Вразі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членами сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 зазначали, що були відсутні в квартирі АДРЕСА_2, оскільки знаходились в с. Дуболугівка Ніжинського району Чернігівської області з поважних причин, займались ремонтом житлового будинку і впорядкуванням земельної ділянки. 14 серпня 2015 року не змогли потрапити до квартири, оскільки ОСОБА_4 змінив замки від вхідних дверей до квартири.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 червня 2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звертались до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» з заявою, в якій просили не вчиняти жодних дій з квартирою АДРЕСА_2, в той час поки вони в зв'язку з сімейними обставинами тимчасово не проживають за даною адресою (а.с.137).

14 серпня 2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звертались до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» з заявами не проводити будь-яких дій по приватизації квартири АДРЕСА_2 без їх участі та не вчиняти дій щодо їх виселення з вказаної квартири (а.с.29-30).

Того ж дня між ОСОБА_3 та Житлово-експлуатаційною дільницею №401 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» було укладено типовий договір про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги (а.с.33, 48-49).

Також, 14 серпня 2015 року ОСОБА_2 зверталась до Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві з заявою про вселення до вказаної квартири, тобто в межах шестимісячного строку до звернення позивача до суду, про що свідчить лист Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві від 27 серпня 2015 року № 48 (а.с32).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2, ОСОБА_3 сплачували кошти за житлово-комунальні послуги по квартирі АДРЕСА_2 (а.с.50-132).

Дійшовши висновку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають за вищевказаною адресою на протязі тривалого часу, суд у порушення вимог чинного законодавства не зазначив з якого часу вони втратили право користування житловим приміщенням.

В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_8 зазначила, що відповідачі втратили право користування спірним житловим приміщенням з 2005 року.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано акт про не проживання від 07.08.2015 року (а.с.6).

З наданого акту вбачається, що у квартирі АДРЕСА_2 відповідачі не проживають з 2005 року, чи наявне в квартирі їх майно, з даного акту не вбачається. Колегія суддів не приймає до уваги наданий позивачем як доказ акт та вважає його неналежним у розумінні ст.ст.57,59 ЦПК України, оскільки в даному акті зафіксовані лише обставини наявні на момент його складання.

Будь-яких інших доказів на підтвердження заявлених позовних вимог матеріали цивільної справи не містять.

В ході апеляційного розгляду встановлено, що фактично спір щодо користування спірним житловим приміщенням виник після смерті ОСОБА_10, який помер в червні 2015 року, та був колишнім чоловіком відповідачки ОСОБА_2 та батьком відповідача ОСОБА_3 За життя ОСОБА_10, членами родини якого були відповідачі, позивач визнавав за останніми їх право користування спірним житловим приміщенням.

Також було встановлено та не заперечувалось представником позивача ОСОБА_7, яка є дружиною іншого онука позивача, що відповідачам на протязі тривалого часу створені перешкоди у користуванні спірним житлом, оскільки родина ОСОБА_7 проживає в спірній квартирі на протязі тривалого часу.

Відповідно до ст. 64 ЖК Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано представниками ОСОБА_4, останній змінив замки від вхідних дверей та відмовився передати новий комплект ключів ОСОБА_2, ОСОБА_3, чим чинить їм перешкоди у користуванні квартирою.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку, що позивачем не було доведено того факту, що ОСОБА_2, ОСОБА_3 втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2. Напроти, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3про вселення в спірну квартиру та усунення перешкод у користуванні цією квартирою з передачею комплекта ключів від вхідних дверей є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно вимог ст.10 ЦПК України кожна сторона повиннадовести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог тазаперечень, чого позивачем не зроблено.

За таких підстав, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові ОСОБА_4 та задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», Відділ громадянства, імміграції фізичних осіб Дніпровського районного управління головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Зустрічний позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», Відділ громадянства, імміграції фізичних осіб Дніпровського районного управління головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням задовольнити.

Вселити ОСОБА_2, ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_2.

Зобов'язати ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_2, ОСОБА_3 у користуванні житловою площею в квартирі АДРЕСА_2 та передати комплект ключів від вхідних дверей.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль