АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/421/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 48 Демчик Р. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоМіщенка С. В.
суддівСіренка Ю. В. , Трюхана Г. М.
при секретаріКолеснику Я. В.

з участю ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_7, представника ОСОБА_8 - ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_6 звернулася з позовом до ОСОБА_8 про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 20 вересня 1997 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 березня 2015 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 було розірвано.

За час перебування у шлюбі подружжям було за спільні кошти придбано квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль «Шкода-Октавія», державний номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску.

Вказане майно у відповідності до вимог ч.3 ст. 368 ЦК України та ст.60 СК України є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 70 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

29 вересня 2004 року її мати ОСОБА_10 подарувала їй двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 Тобто, дана квартира була її особистою власністю в розумінні вимог ст. 57 СК України.

Для придбання трикімнатної квартири АДРЕСА_1, 31 липня 2006 року вона продала свою двокімнатну квартиру АДРЕСА_2. Тому вважає, що суд має підстави відійти від рівності часток подружжя щодо права власності на квартиру АДРЕСА_1, та визнати за нею право власності на її більшу частину.

Автомобіль «Шкода-Октавія», державний номерний знак НОМЕР_1 є неподільною річчю, тому вона згідна на те, щоб автомобіль залишився у власності відповідача.

Для нормального розвитку і виховання діти від шлюбу будуть проживати з нею та враховуючи компенсацію за право власності на 1/2 частину автомобіля, доцільно буде щоб право власності на квартиру суд визнав за нею.

Просила суд в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1, визнати за ОСОБА_8 право власності на автомобіль «Шкода-Октавія», державний номерний знак НОМЕР_1.

В судовому засіданні позивачка надала суду заяву, в якій позовні вимоги змінила. Посилаючись на ті обставини, що спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана за її особисті кошти, які вона отримала з продажу подарованої їй квартири по АДРЕСА_2 та, взявши кредит у ПАТ КБ «ПриватБанк», що з нею проживають різностатеві діти на утримання яких відповідач як батько коштів не надає, а їх спільне проживання з останнім в квартирі є неможливим через його негативну поведінку, що ОСОБА_8 у спірній квартирі не проживає має інше жило - будинок в с. Валява, Городищенського району, то квартира АДРЕСА_1, тому є підстави для визнання виключно за нею права власності на спірну квартиру. Також вказала, що є підстави для визнання за нею права власності на спірний автомобіль з виплатою відповідачу компенсації, виходячи з оцінки, яку зробив сам ОСОБА_8, оскільки на його придбання кошти в кредит також брала вона.

В остаточному варіанті позовних вимог ОСОБА_6 просила суд в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, з урахуванням всіх істотних значень, визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1, в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю визнати за нею право власності на автомобіль «Шкода-Октавія», державний номерний знак НОМЕР_1, з компенсуванням ОСОБА_8 50 % вартості автомобіля в грошовому еквіваленті

58 000 грн.

ОСОБА_8 звернувся в суд з зустрічним позовом до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя.

Зустрічний позов обґрунтовує тим, що він перебував в зареєстрованому шлюбі з позивачкою з 20 вересня 1997 року по 19 березня 2015 року.

Пославшись на норми ст. 60, ст.70 СК України та роз'яснення надані в п. п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вказав, що оскільки в період шлюбу за спільні кошти ним з ОСОБА_6 було придбано квартиру АДРЕСА_1, то вона є об'єктом спільної сумісної власності подружжя й підлягає поділу у рівних частинах між подружжям у судовому порядку, оскільки дійти згоди щодо її поділу не вдається.

Просив суд визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 грудня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про поділ майна подружжя відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_8 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_3.

Не погодившись з даним рішення суду ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що рішення суду першої інстанції було ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права. При цьому судом першої інстанції було не повно з'ясовано всі фактичні обставин справи, не надано належної оцінки наданим нею доводам і наявним в матеріалах справи доказам. Зокрема суд не дав належної оцінки показанням свідків, які підтверджували факт продажу нею квартири АДРЕСА_2 та використання коштів, які були нею отримані від продажу даної квартири, на придбання квартири АДРЕСА_1. Та не врахував, що при поділі може бути взятий до уваги лише отриманий нею кредит в сумі 55 000 грн.,тому половину з цієї суми вона готова компенсувати ОСОБА_8 Та не врахував суд, що ОСОБА_8 не проживає у спірній квартирі, не надає матеріальної допомоги дітям, не сплачує комунальні послуги, та що спільне проживання в цій квартирі є неможливим.

Також суд передчасно і при неповному дослідженні доказів і обставин справи дійшов висновку про безпідставність її вимог щодо поділу автомобіля марки «Шкода Октавія», оскільки судом не була проведена експертиза на предмет встановлення його вартості.

Тому, на думку ОСОБА_6, рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи і є необґрунтованим та незаконним.

ОСОБА_6 просила суд:

- скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 грудня 2015 року;

- ухвалити нове рішення, яким задовільними позовні вимоги ОСОБА_6;

- в порядку поділу майна, що є спільно сумісною власністю, з урахуванням всіх істотних значень, залишити право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_6;

- в порядку поділу майна, що є спільно сумісною власністю, визнати право власності на автомобіль «Шкода-Октавія», д.н.з. НОМЕР_1, 2008 року випуску за ОСОБА_6 з компенсацією ОСОБА_8 50 % вартості автомобіля призначивши для цього експертизу.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_8 також подав апеляційну скаргу. В якій зазначив, що судом першої інстанції безпідставно було зменшено його частку на право власності у спірній квартирі, оскільки за нормами ст. 60,ст. 70 СК України на набуте під час шлюбу майно мають право в рівних частинах і чоловік і дружина. Підстав для того щоб суд відійшов від засад рівності часток подружжя у спільному майні , в даному випадку не має, а посилання суду на ці підстави є помилковим.

ОСОБА_8 просив суд:

- змінити рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 грудня 2015 року в частині визнання за ОСОБА_8 права власності на 1/4 квартири АДРЕСА_1, задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_8 в повному обсягу;

- в решті рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 грудня 2015 року залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апелянтів, судова колегія приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_8 підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного.

З досліджених колегією суддів доказів вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 проживали в шлюбі з 20 вересня 1997 року до 19 березня 2015 року.

Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_11, 1999 р.н. та ОСОБА_12, 2009 р.н. /а.с.38-39/.

За час перебування сторін у шлюбі на ім'я ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу від 19.07.2006 року було за 75 750грн. придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 /а.с. 4-5/, а на ім'я ОСОБА_8 придбано автомобіль «Шкода-Октавія», державний номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску /а.с. 7/.

Звернувшись до суду з позовними заявами, і ОСОБА_6, як позивач по первісному позову, і ОСОБА_8, як позивач по зустрічному позову, однією з вимог ставили вимогу про поділ спільного майна подружжя.

При цьому позивач за первісним позовом ОСОБА_6 просила суд в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, з урахуванням всіх істотних значень, визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1, та, в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за нею право власності на автомобіль «Шкода-Октавія», державний номерний знак НОМЕР_1, з компенсуванням ОСОБА_8 50 % вартості автомобіля в грошовому еквіваленті 58 000 грн.

А позивач за зустрічним позовом ОСОБА_8 просив суд визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалюючи рішення, суд повністю відмовив в задоволенні первісного позову та частково задовольнив зустрічний, визнавши за ОСОБА_8 право на 1/4 частину квартиру АДРЕСА_1.

Мотивуючи дане рішення в частині вимог первісного позову, суд виходив з тих міркувань, що ОСОБА_6 не було надано доказів порушення зі сторони відповідача ОСОБА_8 її прав власності на спірну квартиру, хоча відповідно до вимог ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

А ухвалюючи рішення в частині вимог по поділу автомобіля, суд відмовив у зв'язку з тим, що нею не було визначено його вартість та не внесено необхідну суму коштів на депозит суду.

Але ця обставина, відповідно до роз'яснень наданих в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», - не може бути підставою для повної відмови в позові ,враховуючи можливість визначення ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу та з залишенням майна в їхній спільній частковій власності.

Також, відмовивши в задоволенні первісного позову повністю, суд одночасно встановивши, що спірна квартира є об'єктом спільного майна подружжя, задовольнив частково вимоги ОСОБА_8 по зустрічному позову, виділивши йому 1/4 частину квартири, відійшовши від засад рівності часток по причині наявності на утриманні ОСОБА_6 неповнолітніх дітей, при тому що в справі відсутні докази підстав для застосування норми ч.3 ст.70 СК України, якою передбачено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. А даних про наявність між сторонами навіть спору про сплату аліментів на утримання дітей, у справі не має.

Тому з такими висновками суду першої інстанції не погоджується колегія суддів апеляційного суду, поскільки вони є суперечливими, не відповідають дійсним обставинам справи, вимогам позовних заяв та нормам матеріального права, що регулюють питання поділу майна подружжя.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Отже, враховуючи допущені судом першої інстанції неповноту розгляду справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, що регулюють питання поділу спільного майна подружжя, - рішення суду першої інстанції належить скасувати й ухвалити нове рішення в межах заявлених позовних вимог за первісним і зустрічним позовами на підставі наданих сторонами доказів.

У п. 22-25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Якщо шлюбним договором змінено передбачений законом режим спільної сумісної власності, то при розгляді спору про поділ майна подружжя суду необхідно виходити з умов такого договору. При цьому слід мати на увазі, що в силу ч. 4 ст. 93, ч. 1 ст. 103 СК положення шлюбного договору, що ставлять одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище, порушують його права та інтереси, на вимогу такої сторони за рішенням суду можуть бути визнані недійсними з підстав, установлених ЦК.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

З досліджених колегією суддів матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 і ОСОБА_8 прожили в шлюбі неповних 17-ть років, обидві сторони по даній справі є працездатними і доказів, що хтось із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, , або не без поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) не мав самостійного заробітку чи доходу, - сторони не надали і про це суду не заявляли.

Вони також визнають, що квартира АДРЕСА_1 та автомобіль «Шкода-Октавія», державний номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску придбані під час їх спільного проживання у шлюбі і є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Про що зазначили у своїх позовних заявах.

Ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

А відповідно до ч.1ст.61 ЦПК України обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Звернувшись з первісним позовом про поділ майна подружжя, яким просила визнати лише за нею право власності на спірну квартиру, позивач ОСОБА_6 на доведення цих своїх вимог послалася на дві обставини :

1) придбання квартири АДРЕСА_1 , було здійснено нею за кошти , які вона отримала від продажу її особистої (отриманої у дар) квартири АДРЕСА_2, що є істотною умовою для відступлення від засад рівності часток сторін у даному майні (ч.2 ст.70 СК України);

2) що є підстави для застосування норм ч. 3 ст. 70 СК України та збільшення її частки у спільному майні по тій причині, що з нею проживають неповнолітні діти.

Звертаючись із зустрічним позовом, ОСОБА_8 просто посилався на ту обставину, що тільки він має право на спірну квартиру.

Але ці вимоги та доводи не були доведені ОСОБА_6 та ОСОБА_8 належними доказами.

Так з матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору дарування квартири від 29 вересня 2004 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Іщуком В.Я. та зареєстрований в реєстрі за № 4453, дійсно ОСОБА_10 подарувала, а ОСОБА_6 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_2 /а.с. 6/.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 31 липня 2006 року ОСОБА_14, що діяла від імені ОСОБА_6, на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Міняйло І.П. від 13 липня 2006 року № 5031, передала у власність ОСОБА_16 квартиру АДРЕСА_2 за ціною 16 200 грн. /а.с. 33/.

Але кошти від продажу квартири АДРЕСА_2 не могли бути витрачені на придбання квартири АДРЕСА_4, оскільки договір купівлі-продажу спірної квартири по вул. Г.Сталінграда був укладений раніше (19 липня 2006 року) ніж договір купівлі-продажу квартири по вул. Волкова (31 липня 2006 року) та за ціну, яка не відповідає вартості спірної квартири, що є об'єктом поділу (16 200 грн. проти 75 750 грн.).

Подаючи апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, ОСОБА_6 долучила до справи письмові пояснення ОСОБА_16 /а.с. 105/ та її розписку від 13 липня 2006 року /а.с. 106/.

У своїх поясненнях ОСОБА_16 пояснює, що за браком часу на юридичне оформлення договору купівлі-продажу через сімейні обставини (від'їзд на відпочинок) купівлю квартири було здійснено через генеральне доручення, тому договір купівлі продажу на дану квартиру був вчинений лише 31 липня 2006 року.

З розписки ОСОБА_16 вбачається, що вона продала квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_6 за генеральним дорученням, згідного якого ОСОБА_6 уповноважила ОСОБА_14 (дочку ОСОБА_16.) на здійснення відчуження квартири по вул. Волкова. При укладенні генерального доручення № 2032 від 13 липня 206 року у приватного нотаріуса Міняйла І.П. ОСОБА_16 передала ОСОБА_6 156 000 грн. (еквівалентно 31 200 дол. США).

Також з розписки датованої 13 липня 2006 року вбачається, що ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_16 кошти в сумі 31 200 дол. США за продаж двокімнатної квартири АДРЕСА_2 шляхом оформлення генерального доручення на ім'я ОСОБА_14 З даної розписки вбачається, що передача коштів відбулася в присутності трьох свідків: ОСОБА_16, ОСОБА_14, ОСОБА_17

Але дані докази не можуть бути визнані належними і прийняті судом апеляційної інстанції, оскільки :

- по-перше, про дані докази ОСОБА_6 не повідомляла і не надавала їх суду першої інстанції, а відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд вправі досліджувати лише ті докази, які: судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку; докази, в дослідженні яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено (цей факт може бути підтверджений журналом судового засідання та технічним записом судового засідання); нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (поважність причин повинен довести скаржник). Так, неподання доказів в суд першої інстанції представником через його відсутність під час розгляду справи, не є причиною подання цих доказів в суд апеляційної інстанції;

- по-друге, зазначені розписки та пояснення не можуть бути належними доказами на підтвердження укладення договору купівлі-продажу квартири та його істотних умов, оскільки вони суперечать змісту договору купівлі-продажу квартири від 31 липня 2006 року. Крім того, відповідно до ст. 218 ЦК України рішення суду (про правові наслідки недодержання вимоги щодо письмової форми правочину) не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до п. 4 договору купівлі-продажу квартири від 19 липня 2006 року, продаж квартири провадиться за 75 750 грн. з яких 20 750 грн. продавець отримав до підписання договору, а решту - 55 000 грн. продавець отримав на протязі 2-х банківських днів з моменту посвідчення договору іпотеки з одночасним підтвердженням цього факту письмовою заявою продавця про повний розрахунок, що є невід'ємною частиною договору, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально.

Відповідно до п. 5 договору покупець зобов'язувався оформити кредит в ЧГРУ КБ «Приватбанк» на вказану суму грошей, при цьому оформивши договір іпотеки вказаної квартири.

19 липня 2006 року між ОСОБА_6 та ЗАТ КБ «Приват Банк» був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого, ОСОБА_6 отримала кредит у розмірі 55 000 гри. на придбання квартири АДРЕСА_1 /а.с. 40-41/.

А ОСОБА_8, як чоловік позичальника, надавав згоду на укладення ОСОБА_18 кредитного договору від 19 липня 2006 року, одержання ОСОБА_6 кредитних коштів та їхнього використання й відповідно до умов зазначеного договору, а також надання в іпотеку Приватбанку будь-якого майна, що належить йому на праві спільної власності з ОСОБА_6, і в тому числі квартири АДРЕСА_1 /а.с. 41/.

У свою чергу ОСОБА_8 не спростував вказаних обставин та, як позивач за зустрічним позовом, не навів жодного доказу на підтвердження його посилань, що квартира є лише об'єктом власності самого ОСОБА_8

Тому, враховуючи досліджені докази, колегія суддів приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_1 є спільною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_8, що підлягає до поділу, як спільне майно подружжя в рівних частинах кожному.

При цьому, підстав для застосування норм ч. 2, ч. 3 ст. 70 СК України та відступлення від засад рівності часток подружжя, на чому наполягала ОСОБА_6, колегія суддів також не вбачає.

Оскільки це можливо лише за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї (про що ОСОБА_6 навіть не вказувала, а факт придбання нею спірної квартири за особисті кошти не довела) та за умови, що розмір аліментів, які одержує той з подружжя з ким залишилися проживати неповнолітні діти, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. А доказів про це ОСОБА_6 не надала.

Навпаки, з пояснень сторін та матеріалів справи вбачається, що на час розгляду даної справи навіть спору з приводу необхідності стягнення аліментів з ОСОБА_8 на утримання дітей ОСОБА_11, 11 березня 1999 року /а.с. 38/ та ОСОБА_12, 12 лютого 2009 року, - не було, по тій причині, що з таким позовом до нього ОСОБА_6 не зверталася.

Тому позов ОСОБА_6 до ОСОБА_8 та зустрічний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_6 в частині позовних вимог щодо поділу квартири АДРЕСА_1 належить задовольнити частково.

Та, виходячи з засад рівності часток подружжя в спільному майні, закріплених в ч. 1 ст. 70 СК України, належить визнати за ОСОБА_6 та ОСОБА_8 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за кожним.

Також до часткового задоволення підлягає й позовна вимога ОСОБА_6 щодо поділу автомобіля марки «Шкода-Октавія», державний номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску.

Так, оскільки сторони визнали, що даний автомобіль є їх спільним майном, що був придбаний в шлюбі, то кожен з них відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 СК України має право на 1/2 його частину.

ОСОБА_6 не надала доказів згоди ОСОБА_8 на грошу компенсацію його частини автомобіля, як не було надано доказів внесення позивачем ОСОБА_6 коштів в сумі половини його вартості на депозитний рахунок суду, як того вимагають частин 4, 5 ст. 71 СК України та ст. 365 ЦК України, тому неможливо визнати право власності на нього лише за ОСОБА_6 з виплатою грошової компенсації ОСОБА_8, як того просила позивач.

А враховуючи, що автомобіль є річчю неподільною, то, виходячи з роз'яснень наданих в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», та відповідно до положень ч. 1 ст. 70 СК України, належить визнати за ОСОБА_6 та ОСОБА_8 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Шкода-Октавія», державний номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску за кожним, без його реального поділу і залишити автомобіль у їх спільній частковій власності.

У решті позовних вимог ОСОБА_6 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_8 належить відмовити за їх недоведеністю та безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 грудня 2015 року - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 грудня 2015 року - задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

Зустрічним позов ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_8 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Шкода-Октавія», державний номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску.

Визнати за ОСОБА_8 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Шкода-Октавія», державний номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску.

У решті позовних вимог ОСОБА_6 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_8 - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :