Справа № 363/1241/15-ц Головуючий у І інстанції Войнаренко Л. Ф.
Провадження № 22-ц/780/497/16 Доповідач у 2 інстанції Мельник Я. С.
Категорія 33 11.02.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

11 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Олійника В.І.,

та секретаря Говорун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним та відшкодування вартості майна,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що їй на праві власності належав автомобіль Toyota RAV4, 2002 року випуску. 7 березня 2013 року нею було надано довіреність відповідачці ОСОБА_2 та її чоловіку ОСОБА_5, якою вона уповноважила подружжя керувати своїм автомобілем. Однак вказує, що у подальшому дізналася про те, що від її імені оформлено нотаріально посвідчену довіреність № 164 від 11 листопада 2011 року на право розпорядження її автомобілем на ім'я ОСОБА_2, проте зазначає, що цю довіреність вона не підписувала.

Також, в листопаді 2015 року вона дізналася, що її автомобіль був знятий з реєстраційного обліку для реалізації, через що вважає, що відповідачка неправомірно розпорядилася цим транспортним засобом, що змусило її звернутися до суду із вимогою про визнання недійсною довіреність від 11 листопада 2011 року та стягнення з відповідачки вартості вказаного автомобіля у розмірі 199 469, 80 грн. та судові витрати.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2015 року позов задоволено, визнано недійсною довіреність № 164 від 11 листопада 2011 року та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 кошти у порядку відшкодування вартості автомобіля у розмірі 199 469, 80 грн. та судові витрати.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Однак зазначеним вимогам закону рішення відповідає не у повній мірі.

Задовольняючи позов повністю, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки вчиненням протиправних дій щодо неправомірного відчуження спірного автомобіля, відповідачкою ОСОБА_2 були порушені майнові права позивачки ОСОБА_8, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, транспортний засіб Toyota RAV4 2002 року випуску, належав ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1, виданий МРЕВ - 3 УДАІ ГУ МВС України в м. Києві від 10 червня 2014 року (а. с. 7).

Довіреністю від 7 березня 2008 року, зареєстровану за № 148 та посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Макаренком В.М. - ОСОБА_8 уповноважила ОСОБА_2 та ОСОБА_5 керувати належним їй транспортним засобом. Дана довіреність видана безстроково, із правом тимчасового виїзду за кордон, і дійсна до моменту її припинення (відміни) (а. с. 8).

У подальшому, 11 листопада 2011 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу ОСОБА_4 було видано довіреність НОМЕР_2, відповідно до якої ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_2 користуватися та розпоряджатися, знімати, ставити, продавати та страхувати вищевказаний транспортний засіб (а. с. 14).

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи від 20 грудня 2012 року № 884, проведеної за матеріалами кримінального провадження №0001621, підпис в довіреності НОМЕР_2 від 11 листопада 2011 року в графі «Підпис:», виконаний не ОСОБА_8, а іншою особою (а.с.102-110).

Відповідно до облікової картки приватного АМТ, 15 листопада 2011 року транспортний засіб TOYOTA RAV4 2002 року випуску, знятий з реєстрації обліку у ВРЕР-5 УДАІ в м. Києві (а.с.126).

Відповідно до ч.3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно з ч.1 ст.61 ЦК України , обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Частиною 1 статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ст. ст. 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

Згідно п.7 вказаної постанови правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним, як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до ч.1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок зокрема, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, незаконне заволодіння ним.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про задоволення позову в частині визнання недійсною спірної довіреності, оскільки позивачкою було достатньо надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту відсутності волевиявлення ОСОБА_3 щодо складання довіреності від 11 листопада 2011 року та уповноваження ОСОБА_2 на розпорядження зазначеним автомобілем.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо задоволення вимог про стягнення з відповідачки коштів у порядку відшкодування вартості автомобіля, оскільки позивачкою не було доведено та з матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_2 вчинила відчуження спірного транспортного засобу чи він вибув з її володіння іншим шляхом, через що підстави для задоволення позову у цій частині відсутні з огляду на недоведеність цих позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу частково, а оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 коштів у розмірі 199 469, 80 грн. з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, а у іншій частині рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2015 року у частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 ринкової вартості автомобіля - скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: