У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів:Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,
Карпенко С.О., Наумчука М.І.,-

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» в особі Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення кредитної заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області від 19 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» в особі Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «А-Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28 травня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Акцент-Банк» (далі - ЗАТ «А-Банк»), правонаступником якого є ПАТ «А-Банк», та ОСОБА_6 було укладено кредитно-заставний договір №ABZDAN100030142, за умовами якого остання отримала кредит на придбання автомобіля Daewoo Matiz в сумі 59 158,49 грн зі сплатою 20,04 % річних за його користування, з кінцевим терміном повернення 27 травня 2015 року. У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору станом на 13 грудня 2013 року утворилась заборгованість в розмірі 102 860,29 грн, яка складалась з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 35 240,10 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 24 585,67 грн, заборгованості зі сплати комісії за користування кредитом в сумі 3 845,08 грн та 34 053,24 грн пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором, а також штрафу (фіксована частина) в розмірі 250 грн та штрафу (процентна складова) в сумі 4 886,20 грн.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 03 березня 2015 року позовні вимоги ПАТ «А-Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6. на користь ПАТ «А-Банк» заборгованість у розмірі 102 860,29 грн, за кредитним договором №ABZDAN100030142 від 28 травня 2008 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області від 19 травня 2015 року, з урахуванням ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області від 28 травня 2015 року про виправлення описки, вказане рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги ПАТ «А-Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6. на користь ПАТ «А-Банк» заборгованість за кредитно-заставним договором №ABZDAN100030142 від 28 травня 2008 року, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 35 240,10 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 24 585,67 грн, заборгованості зі сплати комісії за користування кредитом в сумі 3 845,08 грн та 14 960,86 грн пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором, штрафу (фіксована частина) в розмірі 250 грн та штрафу (процентна складова) в сумі 4 886,20 грн, а всього - 82 065,25 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить рішення апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог скасувати, в іншій частині рішення апеляційного суду залишити без змін, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що відповідачем порушено умови кредитного договору, укладеного між сторонами щодо повернення ним кредитних коштів, при цьому враховано вимоги п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України в частині нарахуванням пені за несвоєчасне виконання зобов'язань, обмеживши стягнення такої одним роком, за який нараховується пеня.

Проте повністю погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 28 травня 2008 року між ЗАТ «А-Банк», правонаступником якого є ПАТ «А-Банк» та ОСОБА_6 було укладено кредитно-заставний договір № ABZDAN100030142, за умовами якого останній надано кредит у розмірі 59 158,49 грн зі сплатою за його користування 20,04% на рік від суми кредиту, з поверненням грошових коштів не пізніше 27 травня 2015 року. Кредит наданий позичальнику з метою придбання транспортного засобу Daewoo Matiz, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, який був переданий у заставу за цим договором (а.с. 8-12).

Відповідачем зазначені умови договору належним чином не виконано, внаслідок чого за розрахунками банку станом на 13 грудня 2013 року утворилась заборгованість в розмірі 102 860,29 грн, яка складалась з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 35 240,10 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 24 585,67 грн, заборгованості зі сплати комісії за користування кредитом в сумі 3 845,08 грн та 34 053,24 грн пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором, а також штрафу (фіксована частина) в розмірі 250 грн та штрафу (процентна складова) в сумі 4 886,20 грн (а.с. 7-8).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За правилами ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок як позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Загальні умови виконання зобов'язання зазначені у ст. 526 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності.

Пунктом 14.9 договору передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого грошового зобов'язання за договором понад 30 календарних днів, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку штраф у розмірі 250 грн плюс 5% від суми невиконаного зобов'язання.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в порушення ст.ст. 303, 315 ЦПК України, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності, не перевірив в повному обсязі фактичних обставин справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зокрема, залишив поза увагою, що в матеріалах справи міститься Акт приймання-передачі в заклад ПриватБанку автомобіля позичальниці ОСОБА_6., яка допустила прострочення кредиту, за кредитним договором №ABZDAN100030142 від 28 травня 2008 року (а.с. 73), складений 28 жовтня 2011 року, зі змісту якого вбачається, що сторонами цього Акту погоджено скерування, отриманих від реалізації автомобіля коштів, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у разі невиконання нею зобов'язань. Проте суд не спростував доводів відповідача про незарахування коштів від реалізації автомобіля на погашення заборгованості за кредитним договором.

Крім цього, апеляційний суд відмовляючи у задоволенні клопотання представника відповідача (а.с. 102) про витребування у позивача доказів перерахування грошових коштів ЗАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» на рахунок позивача в якості сплати заборгованості за кредитним договором від 28 травня 2008 року, обумовленого тим, що після дорожньо-транспортної пригоди відповідач за власний рахунок здійснила ремонт автомобіля, а страхове відшкодування відбулось в рахунок погашення її боргу, зауважив (аудіозапис судового засідання від 19 травня 2015 року), що дане клопотання відноситься до інших правовідносин, залишивши при цьому поза увагою, що вказана обставина має визначальне значення для встановлення розміру заборгованості відповідача перед позивачем та періоду за який така заборгованість нараховується.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції з урахуванням доводів апеляційної скарги відповідача, зокрема, заяви останньої про застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної давності при зверненні з даним позовом, правомірно виходив з того, що остання звернулась з даною заявою під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року № 6-780цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Доводи касаційної скарги заявника щодо застосування до неї подвійної цивільно-правової відповідальності, яка виразилась у стягненні штрафів (фіксована частина) та (процентна складова) не заслуговують на увагу, оскільки сторонами правочину було погодження нарахування таких штрафів (п. 14.9), і вказані види неустойки є різними видами юридичної відповідальності.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області від 19 травня 2015 рокускасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.В. Кадєтова
С.О. Карпенко
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук