У х в а л а

іменем україни

21 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,

Карпенко С.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Четверта одеська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу, про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання частково недійсним заповіту, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування за законом та за правом представлення, за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання права на спадкування за правом представлення, за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 09 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом, із урахуванням неодноразово уточнених позовних вимог, станом на 25 червня 2014 року просили визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 18 травня 1991 року Четвертою одеською державною нотаріальною конторою - ОСОБА_9 після смерті її чоловіка ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, на житловий будинок по АДРЕСА_1, зазначений на плані технічного паспорту під літерою «А», жилою площею 32,0 кв. м, із надвірними господарськими спорудами: сарай літ. «Г», огорожі 1-2, мостіння «І», розташований на земельній ділянці площею 730 кв. м; визнати частково недійсним заповіт від 11 вересня 2009 року, складений ОСОБА_9 на ОСОБА_5, відповідно до якого останній заповідано житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1; встановити факт прийняття ОСОБА_11 спадщини у вигляді 1/3 частини житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_10; встановити факт прийняття ОСОБА_2 спадщини у вигляді 1/6 частини житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та визнати за ним право власності на вказану частину житлового будинку в порядку спадкування за законом; встановити факт прийняття ОСОБА_9 спадщини у вигляді 1/6 частини житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 після смерті сина ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частини житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/6 частини житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 після смерті баби ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що їх дід ОСОБА_10 проживав у житловому будинку АДРЕСА_1 (зазначений на плані техпаспорту під літерою «А», жилою площею 32,0 кв. м, із надвірними господарськими спорудами: сарай літ. «Г», огорожі 1-2, мостіння «І») разом із своєю дружиною ОСОБА_9 та синами - ОСОБА_11 та ОСОБА_12 Зазначений будинок було успадковано дідом після смерті його матері та прабаби позивачів - ОСОБА_13

Після смерті діда ІНФОРМАЦІЯ_4, спадкоємцями першої черги були його дружина та два сини, які фактично прийняли спадщину в рівних частинах, тобто по 1/3 частині кожен, оскільки проживали в цьому будинку на день відкриття спадщини.

У зв'язку із важким матеріальним станом, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не звернулись до нотаріальної контори та не оформили своїх спадкових прав після смерті батька - ОСОБА_10 Одночасно вони не звертались до нотаріальної контори із заявою про відмову від прийняття спадщини.

18 травня 1991 року баба позивачів - ОСОБА_9 отримала в Четвертій одеській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину з законом у вигляді житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1, що приховала від своїх синів - ОСОБА_11 та ОСОБА_12 Оскільки ОСОБА_9 мала право тільки на 1/3 частину спадкового майна після смерті свого чоловіка ОСОБА_10, то отримане нею свідоцтво про право на спадщину на все майно підлягає визнанню частково недійсним.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 відкрилась спадщина на належні йому 1/3 частини житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1, яку фактично прийняли у своє володіння та користування по 1/6 частини його син ОСОБА_2 та мати - ОСОБА_9, оскільки постійно проживали із спадкодавцем.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_12 відкрилась спадщина на належну йому 1/3 частини житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1, яку прийняла його дружина ОСОБА_14, шляхом подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, але остання не змогла отримати свідоцтво про право власності на спадкове майно, оскільки їй не було відомо про весь обсяг спадщини після смерті чоловіка.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_14 відкрилась спадщина на будинок АДРЕСА_1, який складається із кам'яного будинку літ. «И», житловою площею 58,3 кв. м, та надвірних господарських споруд: гараж літ. «Е», сарай літ. «З», огорожа № 2-4 та мостіння І-ІІ, а також на 1/3 частини житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1, але спадкоємець першої черги після її смерті - ОСОБА_6, не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_9 відкрилась спадщина на 1/3 частини житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1, яка належала їй у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_10, а також на 1/6 частини вказаного житлового будинку - у порядку спадкування за законом після смерті чина ОСОБА_11 Таким чином, на день смерті ОСОБА_9 їй належала Ѕ частини житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1.

Після смерті ОСОБА_9 позивачам стало відомо про те, що за життя вона склала заповіт, в якому заповіла своє майно ОСОБА_5 Проте, за умови визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 травня 1991 року, вказаний заповіт підлягає визнанню частково недійсним.

У квітні 2014 року ОСОБА_7 звернулась до суду із позовом, який ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2014 року було об'єднано із позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_2, просила визнати за нею право на спадкування 1/3 частини житлового будинку по АДРЕСА_1, в порядку представлення після смерті баби ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_10, її батько ОСОБА_12 фактично прийняв спадщину у вигляді 1/3 частини житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1, але не звертався до нотаріальної контори у зв'язку із фінансовими труднощами.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 її батька ОСОБА_12, належну йому частину будинку успадкувала її мати - ОСОБА_14

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_14, 1/3 частини житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 успадкувала ОСОБА_9, як спадкоємець четвертої черги, а після смерті останньої вона, як її онука, за правом представлення має право на спадкування цієї частини будинку.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 9 грудня 2014 року, в позовах ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8 - просить скасувати судові рішення у справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення їх позову та про відмову в позові ОСОБА_7

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що житловий будинок літ. «А» із господарськими спорудами по АДРЕСА_1, було збудовано у 1917 році ОСОБА_13 без будь-якого документального оформлення. У вказаному будинку вона проживала із своїм сином ОСОБА_10, невісткою ОСОБА_9 та двома їх синами - ОСОБА_11 та ОСОБА_12

Після виділення у 1968 році ОСОБА_9 земельної ділянки загальною площею 0,05 га, на якій розташовано будинок літ. «А» по АДРЕСА_1, вона із ОСОБА_10 самочинно збудували на цій земельній ділянці житловий будинок літ. «И» із господарськими спорудами.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_10 помер. За життя він не оформив документи про право власності на спірний житловий будинок літ. «А» та новостворений житловий будинок літ. «И» по АДРЕСА_1.

03 жовтня 1983 року новостворений будинок літ. «И» по АДРЕСА_1 було вилучено у користувачів ОСОБА_9, ОСОБА_12, та передано на баланс місцевих рад, а 15 листопада 1983 року на цей будинок було видано ордер ОСОБА_12, в якому він проживав із своєю сім'єю, як наймач.

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів м. Одеси від 08 грудня 1989 року житловий будинок літ. «А» із прибудовами за заявою ОСОБА_9 було прийнято в експлуатацію із оформленням права особистої власності за померлою ОСОБА_13, а право власності на житловий будинок літ. «И» з надвірними господарськими спорудами - за ОСОБА_9

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів м. Одеси від 14 березня 1990 року домоволодіння АДРЕСА_1 було розділено на два домоволодіння, а саме: визнано за ОСОБА_13 право власності на новоутворене домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається із житлового будинку літ. «А» і господарських споруд; визнано за ОСОБА_9 право власності на новоутворене домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається із житлового будинку літ. «И» і господарських споруд.

18 травня 1991 року ОСОБА_9 уклала нотаріально посвідчений договір дарування домоволодіння АДРЕСА_1 сину ОСОБА_12

18 травня 1991 року ОСОБА_9 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, як спадкоємець першої черги після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 чоловіка ОСОБА_10, на житловий будинок по АДРЕСА_1, який належав ОСОБА_13, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8, а потім ОСОБА_10, який прийняв спадщину, але не оформив свої спадкові права.

Судами також встановлено, що відповідно до спадкової справи № 215/1983 р. Четвертої одеської державної нотаріальної контори, 14 травня 1991 року ОСОБА_12, а 07 червня 1991 року ОСОБА_11 подали до нотаріальної контори заяви про те, що їм відомо про відкриття спадщини після смерті батька ОСОБА_10, роз'яснено ст. 550 ЦК Української РСР, і на спадщину вони не претендують.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спадщину після смерті ОСОБА_10 прийняла лише його дружина ОСОБА_9, яка за життя склала заповіт на ОСОБА_5, тому з огляду на викладені обставини, підстави для задоволення позову ОСОБА_3 та ОСОБА_2, як і позову ОСОБА_7, відсутні.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції та залишив ухвалене ним рішення без змін.

Такі висновки судів відповідають нормам матеріального і процесуального закону, а також встановленим обставинам справи.

Згідно із ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги про те, що на час смерті ОСОБА_10 його син ОСОБА_11 був непрацездатним, є необґрунтованими, оскільки із місту вказаної довідки вбачається, що ОСОБА_11 вперше був визнаний інвалідом ІІ групи 15 лютого 1991 року (т. 1, а. с. 44,).

Посилання заявника на незаконність рішень органів місцевого самоврядування щодо визнання за ОСОБА_13 та ОСОБА_10 права власності на нерухоме майно не є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень, оскільки відомості про скасування таких рішень чи визнання їх неправомірними відсутні.

Доводи касаційної скарги про те, що сини ОСОБА_10 подали до нотаріальної контори заяви про те, що їм відомо про відкриття спадщини після смерті батька ОСОБА_10, їм роз'яснено ст. 550 ЦК Української РСР, на спадщину вони не претендують, і що такі заяви подано за межами шести місячного строку, не спростовують встановлених судами обставин та правильних висновків про відмову у задоволенні їх позову.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 - відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 09 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: Т.Л. Ізмайлова

С.О. Карпенко