АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/914/16-ц Головуючий у 1-й інстанції Дзюбановський Ю.І.
Провадження № 22-ц/789/739/16 Доповідач - Бершадська Г.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2016 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Бершадської Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Ткач О. І.,

при секретарі - Бріль В.Л.

з участю сторін - представника апелянта ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 21 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, нарахованих відсотків за користування чужими коштами, інфляційними та трьох відсотків річних,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути заборгованість за невиконання договорів позики із нарахованими процентами за користування чужими коштами, інфляційними нарахуваннями та трьома відсотками річних на загальну суму 38141,19 грн. В обґрунтування своїх вимог послався на те, що ОСОБА_3 отримав від нього по укладених розписках від 03.01.2013р. і від 15.02.2013р. позику на загальну суму 16 000 грн. із встановленим строком їх повернення, однак відповідач, позичених коштів не повернув, тому позивач просив їх стягнути в судовому порядку разом із нарахованими процентами за користування коштами, трьома процентами річних та інфляційними нарахуваннями.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 21 квітня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 03.01.2013р. в сумі 10 000 грн., трьох процентів річних в розмірі 964,93 грн., інфляційних нарахувань в сумі 8230,50 грн.; заборгованість за договором позики від 15.02.2013р. в сумі 6000 грн., трьох процентів річних в розмірі 570,08 грн., інфляційних нарахувань в сумі 4938,30 грн. та 551,21 грн. в повернення сплаченого судового збору.

В частині заявлених ОСОБА_2 позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_3 процентів за користування чужими коштами по договору позики від 03.01.2013р. в сумі 4832,73 грн. та процентів за користування чужими коштами по договору позики від 15.02.2013р. в сумі 2877,65 грн. відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_3 процентів за користування коштами за договорами позики і постановити в цій частині нове рішення, яким задовольнити ці позовні вимоги. Апелянт посилається на те, що рішення суду в цій частині є помилковим, необґрунтованим і не відповідає вимогам матеріального права. Просить стягнути проценти за користування коштами в сумі 10000 грн з 3 січня 2013 року до 21 квітня 2016 року 4883,28 грн, та за користування 6000 грн з 15 лютого 2013 року по 21 квітня 2016 року в сумі 2846,98 грн.

Представник апелянта в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, зіслався на обставини, викладені в ній.

Представник відповідача подав суду заяву, в якій просив справу слухати у його відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Судом встановлено, що згідно розписок від 03.01.2013р. та 15.02.2013 р. ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 суму в розмірі 10 000 грн., які зобов'язувався повернути до 01.02.2013р. і суму в розмірі 6000 грн., які зобов'язувався повернути до 19.02.2013р.

Судом також встановлено, що ОСОБА_3 свої зобов'язання по вказаних розписках щодо повернення позичених коштів 10 000 грн. до 01.02.2013р. та коштів 6000 грн. до 19.02.2013р. не виконав.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення процентів за користування позикою, суд першої інстанції виходив з того, що договором позики не передбачено нарахування та одержання позикодавцем процентів від суми позики.

Однак колегія з таким висновком суду не погоджується.

Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує пятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Таким чином, у випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, позичальник зобовязаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики. Такий висновок викладено Верховним Судом України у Постанові від 2 липня 2014 року в справі №6-36цс14.

З огляду на те, що спірний договір позики не є безоплатним у розумінні норм частини другої статті 1048 ЦК України та що розмір процентів від суми позики ним не встановлений, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позикодавець не має права на одержання від позичальника процентів від суми позики, оскільки цим договором не передбачено нарахування та одержання зазначених процентів.

Відтак, сума, яка підлягає стягненню за користування грошовими коштами за договором позики за прострочений строк обчислюється за формулою і становитиме:

(10000грн х 128 днів х 7.5 %) : (365 днів х 100 %) = 263,01 грн),

(10000грн х 64 днів х 7 %) : (365 днів х 100 %) = 122,7 грн),

(10000грн х 245 дні х 6,5 % ) : (365 днів х 100 %) = 436,30 грн),

(10000грн х 93 днів х 9,5 %) : (365 днів х 100 %) = 242,05 грн),

(10000грн х 119 днів х 12,5 % ) : (365 днів х 100 %) = 407,53 грн),

(10000грн х 85 дні х 14 % ) : (365 днів х 100 %) = 326,02 грн),

(10000грн х 26 дні х 19,50 % ) : (365 днів х 100 %) = 138,90 грн),

(10000грн х 177 дні х 30 % ) : (365 днів х 100 %) = 1454,79 грн)

(10000грн х 28 дні х 27 % х 2) : (365 днів х 100 %) = 208,12 грн),

(10000грн х 210 дні х 22 % ) : (365 днів х 100 %) = 1265,75 грн) =4864,20 грн.

(6000грн х 110 днів х 7.5 %) : (365 днів х 100 %) = 135,61 грн),

(6000грн х 64 дні х 7 % ) : (365 днів х 100 %) = 73,64 грн),

(6000грн х 245 днів х 6,5 %) : (365 днів х 100 %) = 261,78 грн),

(6000грн х 93 днів х 9,5 % ) : (365 днів х 100 %) = 145,23 грн),

(6000грн х 119 дні х 12,5 % ) : (365 днів х 100 %) = 244,52 грн),

(6000грн х 85 дні х 14 % ) : (365 днів х 100 %) = 195,61 грн),

(6000грн х 26 дні х 19,5 % ) : (365 днів х 100 %) = 83,34 грн)

(6000грн х 177 дні х 30 %) : (365 днів х 100 %) = 872,88 грн),

(6000грн х 28 дні х 27 % ) : (365 днів х 100 %) = 124,27грн.)

(6000грн х 210 дні х 22 % ) : (365 днів х 100 %) = 759,45 грн) = 2896,33 грн.

У відповідності до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи межі позовних вимог та доводи і межі апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що стягненню підлягають проценти за користування коштами в розмірі 10000 грн за період з 2 лютого 2013 року по 21 квітня 2016 року в сум 4832,73 грн та в розмірі 6000 грн за період з 20 лютого 2013 року по 21 квітня 2016 року в сумі 2846,98 грн.

Таким чином, рішення суду слід скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами за договором позики від 3 січня 2013 року та 15 лютого 2013 року і ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 проценти за договором позики від 3 січня 2013 року у сумі 4832,73 грн та за договором позики від 15 лютого 2013 року у сумі 2846,98 грн.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 21 квітня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами за договором позики від 3 січня 2013 року та 15 лютого 2013 року скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 проценти за договором позики від 3 січня 2013 року у сумі 4832,73 грн та за договором позики від 15 лютого 2013 року у сумі 2846,98 грн та 606,32 грн судових витрат.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути

оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_4