Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" лютого 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарях - Іовій О.О., Лесик Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою: ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про визнання стороною договору купівлі-продажу, визнання недійсним договору купівлі-продажу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить суд: визнати договір купівлі-продажу квартири від 10 грудня 1999 року за реєстровим № 5445 частково недійсним у частині покупця - ОСОБА_2; визнати його покупцем квартири НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 10 грудня 1999 року за реєстровим № 5445 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С.; визнати договір купівлі-продажу квартири від 14 жовтня 2008 року за реєстровим № 3145, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченком В.Ф. недійсним.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що восени 1999 року його син ОСОБА_2 повідомив його, що планує створити сім'ю. Гідного житла для проживання родиною його син не мав, а проживати спільно з ними, його батьками, він не хотів. Вони разом довго думали, як вирішити питання із житлом для сина та його нової родини, оскільки родина була молодою та не мала фінансової спроможності придбати житло власним коштом. Саме тому того ж року була висунута пропозиція його сину, узгоджена з його дружиною, ОСОБА_4 Оскільки вони разом із дружиною на той момент мали таку можливість, для створення комфортних умов проживання родини його сина ним була знайдена квартира в домі в якому мешкає, АДРЕСА_1, у людей, які довгий час були його сусідами і планували з'їжджати. Ними була узгоджена ціна та форма оплати. Вони з сином визначилися, що обрана квартира вимагає ремонту, вартість якого могла приблизно скласти 3-4 тисячі доларів США, після цього він повідомив сина та просив йому допомогти реалізувати придбання квартири НОМЕР_1. Вони домовилися з сином, що він мав оформити квартиру саме на нього з правом проживання там разом з родиною на строк 15 років, оскільки за цей час мав забезпечити свою родину житлом, а дана квартира мала бути здана в оренду через 15 років для додаткового заробітку йому та його дружині, коли вони не зможуть працювати та будуть на пенсії. Після цього ним було виділено кошти (10 тис. доларів США) на придбання для нього двокімнатної квартири НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, у якій тимчасово могли проживати син та його родина. Мабуть, передчуваючи біду, він попросив написати сина розписку, що і було зроблено за день чи два до передачі грошей на придбання квартири. При цьому, на момент купівлі квартири, між ним та його сином було домовлено, що зазначена квартира надається сину виключно для проживання на період становлення нової родини, при цьому право власності оформлюється на нього і житло надається родині на певний строк до моменту, коли він разом із родиною не придбає собі житло за самостійно зроблені кошти. Всі ці роки він був впевнений, що квартира оформлена на нього і не проявляв до цього ніякої турботи. Син і зараз не заперечує раніше досягнутої домовленості щодо повернення йому його власності, але не вчиняє щодо цього жодних дій та уникає спілкування. У вересні 2014 року, зі спливом 15-річного строку, за який син зобов'язувався заробити на нове житло, він звернувся до нього з вимогою повернути йому житло, яке було придбано на конкретних умовах за його кошти. Син повідомив, що потребує більше часу для того, щоб «назбирати кошти» на нове житло, а тому «поки що» звільнити квартиру не може. Більше того, як з'ясувалося того ж року, квартира була оформлена не на нього, а на сина. І в договорі купівлі-продажу саме син зазначений як покупець. Коли вони повернулися до цієї розмови на початку 2015 року, між ним та сином виникла сварка. Він вкотре пред'явив сину написану ним же розписку та сказав, що вимагає виконання взятого ним на себе зобов'язання. Син вихопив розписку з його рук та порав її. Проте у нього залишилася її копія. Сьогодні він не хоче вступати із сином у конфлікт, проте також він не задоволений тим, що за 15 років його родина не обжилася новим житлом. Можливо, відчуття того, що житло вже є, спричинило відсутність мотивації на заробітки на нову квартиру. Він не хоче створювати родині свого сина незручності, але хотів би, щоб він та його родина усвідомлювали самостійність свого фінансового життя та власну відповідальність. Більше того, вони з дружиною планували ще 16 років тому, що здаватимуть квартиру в оренду. А тому навіть символічна орендна плата від родини його сина, по-перше, змусила б його родину бути більш відповідальною, а, по-друге, створила б для нього та його дружини додатковий запас міцності. Зі зрозумілих причин реалізувати такі плани він може лише виступаючи як власник квартири.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Пояснила суду, що розписка, надана відповідачем ОСОБА_2 позивачу є по суті договором доручення. Відповідач ОСОБА_2 по договору купівлі-продажу є удаваним покупцем, оскільки між батьком та сином існувала домовленість, що покупцем квартири буде саме позивач.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнав частково, заперечував проти заявлених вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири від 14 жовтня 2008 року недійсним.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечував. Пояснив суду, що оригіналу розписки про передачу коштів з позивачем відповідачу ОСОБА_2 не існує. Встановити точну дату написанні даної розписки також не представляється можливим. Будь-яких договорів доручення щодо укладення договору купівлі-продажу між сторонами, позивачем та відповідачем ОСОБА_2, укладено не було. Крім того, між відповідачами існує спір щодо поділу майна. Зазначив, що позивачем було обрано неналежний спосіб захисту, так як позивачем не було заявлено вимог про неналежне виконання договору доручення.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутністю, позовні вимоги підтримує повністю.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність третьої особи.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 грудня 1999 року між ОСОБА_7 в особі ОСОБА_8 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_7 в особі ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_2 купив квартиру під НОМЕР_1 в будинку під АДРЕСА_1 (а.с.67).

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення.

Статтею 224 Цивільного кодексу УРСР передбачено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 153 Цивільного кодексу УРСР, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Статтею 48 Цивільного кодексу УРСР передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Відповідно до ст. 58 Цивільного кодексу УРСР, недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, сторона позивача посилалася на той факт, що спірний договір купівлі-продажу від 10 грудня 1999 року є удаваним, в чистині визначення покупця квартири за спірним договором, при цьому між сторонами було укладено договір доручення у вигляді розписки про отримання відповідачем ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США.

Як вбачається з копії розписки наданої позивачем до матеріалів позовної заяви, 02 грудня 1999 року ОСОБА_2 отримав у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США для купівлі квартири, яку ОСОБА_2 зобов'язався оформити на ОСОБА_1 для тимчасового проживання його сім'ї. Після придбання постійного житла для сім'ї зобов'язався з квартири виписатися і передати квартиру ОСОБА_1 (а.с.4а). При цьому, сторона позивача стверджувала, що дана розписка є по суті договором доручення, укладеним з метою подальшого оформлення договору купівлі-продажу квартири.

Відповідно до ст. 386 Цивільного кодексу УРСР, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується виконати від імені й за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

В той же час, вказана розписка не може бути прийнята судом в якості належного та допустимого доказу укладеного договору доручення, оскільки не свідчить, що вказані кошти були отримані в рахунок укладення договору купівлі-продажу спірної квартири. Крім того, суду не надано оригінал даної розписки, що у свою чергу за вимог ст. 58, 59 ЦПК України є неналежним та не допустимим доказом у справі, оскільки представник відповідача ОСОБА_3 заперечував в судовому засіданні дійсність поданої до суду копії та її вірність оригіналу.

Як роз'яснено в п.п. 13, 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» № 3 від 28 квітня 78 року, Роз'яснити судам, що мнима угода, тобто угода, укладена про людське око, без наміру створити юридичні наслідки, є в силу ч.1 ст.58 ЦК недійсною, незалежно від мети її укладення. Оскільки сторони ніяких дій по здійсненню мнимої угоди не вчиняли, суд у таких випадках постановляє рішення тільки про визнання угоди недійсною без застосування будь-яких наслідків. Встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч.2 ст.58 ЦК визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі.

Таким чином, мнима угода (стаття 58 Цивільного кодексу) є недійсною незалежно від мети її укладення, оскільки сторони такої угоди не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідною угодою. Такою може бути визнана будь-яка угода, в тому числі здійснена у нотаріальній формі. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання мнимої угоди, суд приймає рішення лише про визнання угоди недійсною без застосування будь-яких наслідків. У разі коли за мнимою угодою було передано якесь майно, сторони не позбавлені права звернутися з позовами про його витребування, тому що у зв'язку з відсутністю у такої угоди будь-яких правових наслідків, сторони повинні бути приведені до попереднього стану. Встановивши у розгляді справи, що певну угоду укладено з метою приховати іншу угоду (удавана угода), суд на підставі частини другої статті 58 Цивільного кодексу має визнати, що сторонами укладено саме ту угоду, яку вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цю угоду. Якщо вона суперечить закону, господарський суд повинен прийняти рішення про визнання її недійсною.

Як роз'яснено в п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої статті 369 ЦК до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК можуть пред'явити позов про визнання такого правочину недійсним.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили; якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що удаваним правочином (стаття 235 ЦК ) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

З огляду на викладене, основним юридичним фактом, який має бути встановлений є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору купівлі-продажу квартири та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. До того ж для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди.

В той же час, укладений 10 грудня 1999 року договір купівлі-продажу спірної квартири не є удаваним правочином в частині визначення покупця, оскільки на меті укладення договору купівлі-продажу не було мети приховати інший вид правочину, укладеного між сторонами. При цьому, судом встановлено та не заперечувалося стороною відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні, що на меті укладення договору було саме купівлі-продаж квартири, а не інший вид правочину.

З огляду на викладене, враховуючи, що сторонами договору, зокрема відповідачем ОСОБА_2, на меті укладення договору не було мети приховати інший укладений договір, судом не вбачається підстав для визнання договору недійсним та визнання позивача покупцем за даним договором.

Щодо заявлених позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири від 14 жовтня 2008 року недійсним, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України закріплено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь - якому елементі правочину.

В той же час, враховуючи, що суд дійшов обґрунтованих висновків, щодо відсутності підстав для визнання договору купівлі-продажу від 10 грудня 1999 року удаваним правочином, визнання його частково недійсним, судом не вбачається підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири від 14 жовтня 2008 року недійсним. Інших доводів щодо визнання договору купівлі-продажу квартири від 14 жовтня 2008 року недійсним, позивачем суду не наведено, обґрунтувань н надано.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про визнання стороною договору купівлі-продажу, визнання недійсним договору купівлі-продажу, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 48, 58, 153, 224, 386 Цивільного кодексу УРСР, ст. ст. 203, 215, 235 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» N 3 від 28 квітня 78 року, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», ст.ст. 10, 11, 57-61, 208-209, 212-215, 218, 222, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позві ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про визнання стороною договору купівлі-продажу, визнання недійсним договору купівлі-продажу - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: