У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» про визнання права власності, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» на рішення апеляційного суду Київської області від 10 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 18 липня 2011 року між нею та товариством з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» (далі - ТОВ «Аверс-Сіті») укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 1/38_ИП на об'єкт нерухомості - двокімнатної квартири АДРЕСА_1.

18 липня 2011 року між сторонами укладено договір про зарахування зустрічних однорідних вимог, за яким обов'язок позивача з оплати відповідачу квартири за попереднім договором вважається виконаним в повному обсязі і відповідач не має до позивача грошових вимог та претензій.

Будинок, складовою частиною якого є квартира, введено в експлуатацію 16 вересня 2011 року, про що свідчить сертифікат відповідності від 16 вересня 2011 року НОМЕР_2.

Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням виконати умови договору та передати квартиру у власність. Натомість не отримав жодної відповіді.

Таким чином, ТОВ «Аверс-Сіті» унеможливлює та безпідставно блокує набуття позивачем права власності на квартиру, створює перешкоди у його законному праві користування та володінні квартирою. Таким чином, просила задовольнити позов.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 9 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 9 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 1 лютого 2016 року позов залишено без задоволення.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 10 березня 2016 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 1 лютого 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ТОВ «Аверс-Сіті» просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що позивач не є власником спірної квартири, тому суд не вправі визнавати за нею право власності на дану квартиру, оскільки з такою вимогою у порядку ст. 392 ЦК України може звертатися лише власник майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення міського суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, виходив із того, що ОСОБА_3 набула майнових прав на об'єкт нерухомості за договором купівлі-продажу від 18 липня 2011 року, а тому наявні підстави для визнання за ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру.

Проте погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна.

Судами установлено, що 18 липня 2011 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Аверс-Сіті» укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 1/38_ИП на об'єкт нерухомості, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Вартість майнових прав на квартиру згідно із п. 4.2 договору купівлі-продажу майнових прав складає 150 490 грн, які сплачено позивачем відповідачу, що підтверджується довідкою ТОВ «Аверс-Сіті» про відсутність заборгованості від 19 липня 2011 року.

Встановлено, що будинок, складовою частиною якого є квартира № 38, введено в експлуатацію 16 вересня 2011 року, про що свідчить сертифікат відповідності від 16 вересня 2011 року серії КС № 6 та рішенням виконавчого комітету Коцюбинської селищної ради Київської області від 22 вересня 2011 року № 270 «Про оформлення та видачу ТОВ «Аверс-Сіті» свідоцтв на право власності на об'єкти нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1» дано доручення комунальному підприємству КОР «Ірпінське бюро технічної документації» оформити та видати поквартирно свідоцтва про право власності ТОВ «Аверс-Сіті» на квартири введеного в експлуатацію будинку за даною адресою.

Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого комунальним підприємством Київської обласної ради «Ірпінське бюро технічної інвентаризації» від 9 жовтня 2012 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ТОВ «Аверс-Сіті» на підставі свідоцтва про право власності від 9 жовтня 2012 року НОМЕР_1, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Коцюбинської селищної ради від 22 вересня 2011 року № 270.

Майном як особливим об'єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України).

Майновими правами визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Разом з тим, ч. 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення зазначеними нормами та нормою ст. 331 ЦК України не передбачено.

Указаними Законами визначено порядок оформлення права власності (здійснення державної реєстрації права власності) на об'єкт інвестування після прийняття такого об'єкта до експлуатації.

Проте ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на таке.

ОСОБА_3, виконавши свої грошові зобов'язання за договором купівлі-продажу майнових прав, вчинила дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на об'єкт будівництва.

Однак у позивача право власності на спірні квартири не виникло. Порядок оформлення права власності на об'єкт інвестування після прийняття такого об'єкта до експлуатації врегульовано чинним на час укладення договору купівлі-продажу майнових прав Законом України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та Законом України «Про інвестиційну діяльність». За змістом пункту 1.4 договору купівлі-продажу майнових прав від 18 липня 2011 року № 1/38_ИП, позивач отримав лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно.

За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

За таких обставин, висновок суду апеляційної інстанції про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процессуального права та, як наслідок, ухвалення рішення про задоволення позову, є передчасним.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 10 березня 2016 року скасувати, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 1 лютого 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик