Олевський районний суд Житомирської області
Справа № 287/437/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2016 року м. Олевськ

Олевський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого-судді Волощука В.В.

секретаря Федорчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі судових засідань Олевського районного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

26 серпня 2016 року ОСОБА_1, (надалі лізингоодержувач, позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» (надалі ТОВ «Євролізинг Україна» або лізингодавець, відповідач) про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів.

Позовні вимоги мотивує тим, що, 01.12.2015 року ТОВ «Євролізинг Україна» і позивач, уклали договір фінансового лізингу № 002940, предметом якого є автомобіль марки «Renault», моделі «Duster» вартістю 12 372.16 Євро, (еквівалент 337 760.00 гривень). На виконання умов договору, позивачем здійснено авансовий платіж на рахунки ТОВ «Євролізинг Україна» в розмірі 65 000.0 грн., - адміністративний платіж.

Вважає, що договір фінансового лізингу підлягає визнанню недійсним, оскільки умови договору є несправедливими через застосування відповідачем нечесної підприємницької практики та відсутністю у останнього ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, а також зазначає, що договір фінансового лізингу транспортного засобу не посвідчений нотаріально, що є однією з умов його дійсності.

На підставі наведеного позивач ОСОБА_1, просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір фінансового лізингу № 002940 від 01 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» та ОСОБА_1 і стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_1, 46 265.60 грн. (65 000.00 грн., що сплачені за Договором за мінусом 18 734.40 грн., що були добровільно повернуті відповідачем 16 лютого 2016 року).

Позивач ОСОБА_1, заявлені у позові вимоги підтримав повністю, із підстав, що наведені у поданому до суду позові. Просить суд розглянути справу за його відсутності.

Представник відповідача ТОВ «Євролізинг Україна» в судове засідання явки свого представника не забезпечив, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, про що свідчить поштове повідомлення про завчасне отримання судової повістки. Заяви щодо розгляду у його відсутності та/або відкладення розгляду справи до суду не подав. Заперечення щодо предявленого позову до суду не надіслав.

Так відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України, з якої слідує, що особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Згідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України).

У відповідності до вимог ст.ст.10, 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено та слідує із копії договору фінансового лізингу № 002940 від 01 грудня 2015 року, що між ТОВ «Євролізинг Україна» та ОСОБА_1, укладено зазначений договір фінансового лізингу, згідно до умов якого лізингодавець бере на себе зобовязання придбати Предмет лізингу у власність та передати Предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу на строк і на умовах, передбачених Договором. Лізингоодержувач користується Предметом лізингу на умовах даного Договору фінансового лізингу та згідно з положенням чинного законодавства, (а.с.6-13).

Відповідно до п.1.1. Договору предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб зазначений у даній статті та у Специфікації (Додаток № 2 до Договору), а саме : марка/модель - «Renault Duster», комплектація /модифікація - expression, обєм/тип двигуна -1.6/ бензин, тип КПП - механіка, привід 4х2, (а.с.6,13).

Згідно п.8.2.Договору укладаючи даний договір сторони погоджуються, що Вартість предмета лізингу, на момент укладання договору, за цим договором становить 12 372.16 (дванадцять тисяч триста сімдесят два євро 16 євроцентів) євро з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу Євро до української гривні, на фактичну дату укладання даного Договору. На дату укладання цього договору, згідно обмінного курсу Євро до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 337 760.00 (триста тридцять сім тисяч сімсот шістдесят грн., 00 коп.) гривень з ПДВ.

Відповідно до додатку № 1 вартість предмету лізингу становить 12 372.16 євро; авансовий платіж 50 % - 6 186.08 євро; адміністративний платіж (10%) 1 237.22 євро; комісія за передачу (3%) 371.16 євро, (а.с.12).

01 грудня 2015 року на виконання умов Договору, позивачем здійснено авансовий платіж на рахунки ТОВ «Євролізинг Україна» в розмірі 65 000.00 грн., - адміністративного платежу, (а.с.14).

Предмет лізингу позивачу передано не було.

При зверненні позивача із заявою щодо розірвання спірного Договору (зі змісту позовної заяви) та повернення сплачених коштів, відповідачем 16 лютого 2016 року було повернуто позивачу лише 18 734.40 грн.

За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ст.806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», визначено, що договір фінансового лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно з ст.799 Цивільного кодексу України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Підпунктом 3.12. пункту 3 глави 5 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Згідно зі ст.216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у звязку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути предявлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Статтею 220 Цивільного кодексу України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Згідно з ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязку на шкоду споживача.

Таким чином низка умов за даним Договором є несправедливими відносно споживача, а саме:

-встановлення жорстких обовязків споживача, тоді, як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (розділ 3.3., п. 12.8. договору);

-надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 12.1 );

-надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається (п. 3.2.6.; п. 3.2.7. договору);

-установлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору (п. 9.8. договору);

-надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (п. 8.3. , п. 9.4. , п. 9.8., п. 12.8. договору).

Згідно з ч.1 ст.808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Відповідно до спірного Договору - відомості про продавця в договорі і додатках до нього відсутні.

Таким чином, відповідач всупереч вимогам ст.808 ЦК України усю відповідальність поклав на позивача, що в даному випадку свідчить про несправедливість умов договору, згідно з п.п. 2, 4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» - несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору.

Аналізуючи положення договору фінансового лізингу № 002940, суд приходить до висновку, що ознаки, які вказують на несправедливість по відношенню до споживача, наявні у договорі, а тому договір фінансового лізингу підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

Згідно з ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, розяснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до положень ч. 1, п. 4 ч. 3, ч. 5, ч. 6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у введенні в оману споживачів, шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення.

Згідно з ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та повязаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Отже, суд приходить до висновку, що договір фінансового лізингу № 002940 від 01 грудня 2015 року укладений між позивачем та ТОВ «Євролізинг Україна» нотаріально посвідчено не було, а тому такий договір є нікчемним.

Такі ж правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі №6-2766цс15 та від 11 травня 2016 року в справі №6-65цс16, із яких слідує, що - договір фінансового лізингу, укладений з фізичною особою, предметом якого є транспортний засіб, підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Таким чином, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Суд не вбачає в даній справі підстав для відступлення від вказаної правової позиції, викладеної у висновку Верховного Суду України.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що положення вказаного договору фінансового лізингу не відповідають принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін у договорі і порушують вимоги Законів України «Про фінансовий лізинг» та «Про захист споживачів», а тому наявні передбачені законом підстави для визнання його недійсним і застосування наслідків недійсності правочину.

Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що 16.02.2016 року на рахунок позивача від ТОВ «Євролізинг Україна» було зараховано 18 734.40 грн., на повернення авансового платежу.

Статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що лізингові платежі можуть включати: 1) суму яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; 2) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; 3) компенсацію відсотків за кредитом; 4) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору.

Згідно до договору лізингу, адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору.

Стаття 627 ЦК України передбачає свободу договору, яка полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживача.

Держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри.

Разом з тим споживачу, як правило, обєктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму.

Для споживача існує ризик помилково придбати не потрібні йому послуги.

Держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, зокрема, положеннями ЗУ «Про захист прав споживачів».

З врахуванням правових наслідків недійсності правочину, суд стягує з відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на користь позивача ОСОБА_1, 46 265.60 грн. Таким чином, позов позивача задовольнивши повністю.

Згідно ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно до ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» за подання заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Таким чином, на час подання позову позивач, як споживач, що звернувся з позовом на захист своїх прав, згідно чинній станом на 26.08.2016 року редакції п.7 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», був звільнений від сплати судового збору. А позов носить одночасно майновий та немайновий характер, тому судом стягується з відповідача в дохід держави не менше 0.4 розміру мінімальної заробітної плати із позовної заяви майнового характеру, що становить 551.20 грн., та 551.20 грн., за вимогу немайнового характеру, а всього 1102.40 грн., судового збору.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На основі вищевикладеного та керуючись ст.8,21,55,129 Конституції України ст.ст.15, 16, 203, 215-217, 220, 509, 626-628, 799, 806-808 ЦК України, ст.ст.1-3,6,7,11,16, Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст.1,4,15,18,19,21,22 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.ст. 3, 10, 11, 11-1, 15, 57, 60, 88, 158, 169, 179, 197, 209, 212-215, 218, 292, 294, 360-7 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів задовольнити.

Визнати договір фінансового лізингу № 002940 від 01 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» та ОСОБА_1, недійсним.

Стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна», (поштовий індекс 03150, м.Київ, вул.Велика Васильківська, 143/2, ) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії ВН № 622454, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, сплачені грошові кошти у розмірі 46 265 (сорок шість тисяч двісті шістдесят пять) грн., 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна», (поштовий індекс 03150, м.Київ, вул.Велика Васильківська, 143/2, ) на користь держави судовий збір в сумі 1102 (одна тисяча сто дві) грн., 40 коп., який перерахувати на р/р 0460, УДК у Олевському районі, код класифікації доходів бюджету 220300001, Банк отримувача ГУ ДКУ у Житомирській області, МФО 811039.

Повний текст рішення суду виготовлено 18.11.2016 року.

Рішення може бути оскарженим до Апеляційного суду Житомирської області через Олевський районний суд Житомирської області, протягом 10 днів з дня його проголошення. А особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_3