АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/377/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 43,44,48 Коваль А.Б.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоКорнієнко Н. В.
суддівГончар Н. І. , Ювшина В. І.
при секретаріГончар Л. В.

з участю: адвоката Кецкала В.В.,

позивача ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_8 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_9, ОСОБА_8 про вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою,

в с т а н о в и л а :

23 березня 2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 21 липня 1990 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою ОСОБА_9, у якому у них народилася донька ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач зазначає, що він працював на консервному заводі в м. Умані. 20 серпня 1998 року на склад сім'ї із трьох чоловік на його ім'я було видано ордер на проживання в кімнаті гуртожитку АДРЕСА_1.

У 2000 році сторони розірвали шлюб, але продовжували проживати однією сім'єю і вести спільне господарство, вказане розірвання шлюбу було необхідне, щоб отримати ще одну кімнату в гуртожитку. Через деякий час позивач отримав ще одну кімнату у гуртожитку, у якій на цей час і зареєстрований, але проживав у спірній квартирі разом з відповідачкою.

Гуртожиток консервного комбінату у 2008 році було передано на баланс Уманської міської ради і номер будинку змінили з АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1.

Позивач зазначає, що при наданні дозволу на приватизацію кімнат в гуртожитку у 2008 році, не зрозуміло яким чином і на підставі яких документів ОСОБА_9 отримує в Уманській міській раді на одну із кімнат на своє ім'я ордер і приватизує її на ім'я ОСОБА_9 і дочки ОСОБА_8, тобто власниками спірної квартири стали відповідачі по справі.

Крім того, той факт, що після офіційного розірвання шлюбу та приватизації спірної квартири ОСОБА_9 і ОСОБА_8, він продовжував проживати однією сім'єю з ОСОБА_9 АДРЕСА_2 підтверджується виконаними ним ремонтними роботами по переплануванню кімнати в квартиру, укладанням договорів на обслуговування цієї квартири в 2008 році, сплатою комунальних послуг за спірну квартиру та знаходження спільного з ОСОБА_9 майна, яке ними було придбано за час спільного проживання і яке знаходиться в квартирі кв. АДРЕСА_2.

Відповідачка ОСОБА_9 на даний час перебуває за межами України, дочка одружилася і проживає в м. Монастирище, а він проживав у спірній квартирі один.

Позивач зазначає, що у нього захворіла мама і потребувала стороннього догляду, тому 15 лютого 2015 року він тимчасово переїхав до матері. 20 лютого 2015 року він повернувся додому, але попасти в квартиру він не зміг, так як там тепер проживають інші люди.

22 червня позивач ОСОБА_7 подав до суду заяву про збільшення позовних вимог та остаточно просить суд:

1. Встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_7 та ОСОБА_9 без реєстрації шлюбу з 09 лютого 2000 року по грудень 2014 року.

2. Визнати квартиру АДРЕСА_2 спільним майном подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_9.

3. Визнати за ОСОБА_7 право на користування квартирою АДРЕСА_2.

4. Зобов'язати ОСОБА_9 і ОСОБА_8 не перешкоджати йому користуватися квартирою АДРЕСА_2.

5. Вселити ОСОБА_7 у квартиру АДРЕСА_2.

6. Стягнути з ОСОБА_9 і ОСОБА_8 судові витрати на його користь солідарно.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 грудня 2016 року позов ОСОБА_7 задоволено.

Вирішено визнати встановленим факт проживання однією сім'єю ОСОБА_7 та ОСОБА_9 без реєстрації шлюбу з 09 лютого 2000 року по грудень 2014 року.

Визнано квартиру АДРЕСА_2 спільним майном подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_9.

Визнано за ОСОБА_7 право на користування квартирою АДРЕСА_2.

Зобов'язано ОСОБА_9 і ОСОБА_8 не перешкоджати ОСОБА_7 користуватися квартирою АДРЕСА_2.

Вирішено вселити ОСОБА_7 у квартиру АДРЕСА_2.

Вирішено питання про судовий збір.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8, посилаючись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без урахування фактичних обставин справи, є необґрунтоване та незаконним, просить його скасувати та ухвалити по справі нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що квартира АДРЕСА_2 є спільним майном подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_9, а тому позивач ОСОБА_7 має право на користування та вселення у вказану квартиру.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду.

Встановлено, що відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Уманської міської ради Черкаської області, шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено 09 лютого 2000 року актовий запис за № 38 (а.с. 10).

Відповідно до ордеру від 20.08.2008 року серії НОМЕР_2, виданого на ім'я ОСОБА_7, йому та його сім'ї, на трьох осіб: ОСОБА_7, 1966 року народження; ОСОБА_9, 1971 року народження; ОСОБА_8, 1991 року народження надано право на проживання в кімнаті АДРЕСА_1 гуртожитку (а.с. 6).

З повідомлення директора КП РЕУ № 63 від 13.03.2015 року вбачається, що 11.10.2007 року за № 441 Уманська міська рада прийняла рішення про передачу 148 квартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 з ДП «Уманського консервного комбінату» на баланс Уманського ремонтно-експлуатаційного управління № 3. Фактично вказаний житловий будинок був прийнятий КП «Уманське РУЕ № 3», 15.07.2008 року, із вказаного часу мешканці проводять оплату за житлово-комунальні послуги. Тут же зазначено, що будинок по вул.АДРЕСА_1 в КП РЕУ №3 не значиться.

Відповідно до розпорядження відділу житлово-комунального господарства Уманської міської ради від 17.12.2010 року за № 14086 квартира АДРЕСА_2 була приватизована на ОСОБА_9, на яку виконком Уманської міської ради 21 липня 2008 року видав ордер за НОМЕР_3, де записана дочка ОСОБА_8 (а.с. 12).

З довідки, виданої КП РЕУ №3 від 03.11.2015 року за № 2579, вбачається, що ОСОБА_7 проживав за адресою: АДРЕСА_2 однією сім'єю з дружиною і вели спільне господарство до 20.02.2015 року (а.с.75 ).

Аналогічні дані містяться і в комісійному акті від 27.10.2015 року, затвердженому директором КП РЕУ №3, де зазначено, що при перевірці паспортного режиму було виявлено, що гр. ОСОБА_7, 1966 року народження, проживав до 20.02.2016 року по АДРЕСА_2 (а.с.84).

Суд першої інстанції дійшов до висновку про доведеність факту проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_9 однією сім'єю без шлюбу з 09 лютого 2000 року по грудень 2014 року і пославшись на норми, передбачені ст.74 СК України, також дійшов до висновку про право спільної сумісної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_9 на набуту за час шлюбу квартиру АДРЕСА_2, та рівність їх часток.

Проте погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

На підставі ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

ОСОБА_7, звертаючись до суду з позовом про визнання права на користування даною квартирою, що є у спільній сумісній власності, підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначав про проживання позивача з ОСОБА_9 однією сім'єю без шлюбу з 2000 року по грудень 2014 року, наявність сімейного побуту, набуття майна за час спільного проживання.

Згідно із ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК.

За змістом наведеної вище норми, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі ст.74 СК України.

На підставі ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно з вимогами частин 1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлюючи факт проживання сторін однією сім'єю, суд першої інстанції взяв до уваги пояснення свідків та довідку КП РЕУ №3.

На підставі ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Порушення позивачем питання про встановлення факту проживання однією сім'єю фактично пов'язується з вирішенням спору з права спільної сумісної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_9 на набуте за час спільного проживання майно.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно приписів ч.1, 2 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Відповідно до п.1 розділу УП «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України, цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

Пунктом 6 Прикінцевих положень до Сімейного кодексу визначено, що Сімейний кодекс України не має зворотної сили. Це означає, що він не може поширюватися на відносини, які виникли до цього моменту.

Отже, положення ст.74 СК України щодо права на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, застосовуються лише до відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Відповідно до п.5 ст.273 ЦПК України в редакції 1963 року, чинної на час виникнення правовідносин, суд розглядає справи про встановлення перебування у фактичних шлюбних відносинах у встановлених законом випадках, якщо шлюб в органах запису актів громадського стану не може бути зареєстрований внаслідок смерті одного з подружжя.

За таких обставин судове рішення в частині встановлення факту проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_9 однією сім'єю з 2000 року по січень 2004 року підлягає скасуванню, оскільки такий факт однозначно не може бути встановленим.

Що стосується спільного проживання в період з січня 2004 року і по грудень 2014 року, то і в даному випадку суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, поклавши в основу рішення лише пояснення свідків та довідку КП РЕУ.

Вказуючи в рішенні про те, що факт спільного проживання підтверджується показами свідків, суд надав перевагу одним свідченням, вважаючи їх достатніми для встановлення такого факту, коли вони лише стверджували про те, що бачили позивача в квартирі, де проживала відповідачка, бачили, що він робив там ремонт. Проте такі свідчення не підтверджують того, що між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

При цьому судом не дано належну оцінку поясненням самих відповідачів, які не заперечували, що позивач бував у їхній квартирі (кімнаті), їх могли бачити разом, адже проживали в одному будинку. Пояснення відповідачів суд спростував показами свідків, які не є членами сім'ї, з ними не проживали, а лише бачили позивача та відповідачку разом і свідченням яких надав перевагу, не обґрунтовуючи чому він прийшов до такого висновку.

Довідку КП РЕУ №3 № 2579 від 03.11.2015 року щодо проживання ОСОБА_7 однією сім'єю з дружиною та ведення спільного господарства до 20.02.2015 року колегія суддів оцінює також критично, як і акт від 27.10.2015 року, де зазначено, що ОСОБА_7 був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_2 до 20.02.2015 року. Адже, і в довідці, і в акті вказані недостовірні дані щодо його реєстрації, так як вони спростовуються даними його паспорта, в якому значиться, що зареєстрований він в квартирі АДРЕСА_3 з 12 вересня 2008 року. Крім того, в акті вказано, що він складений зі слів сусідів «для відділу субсидії» (а.с.75,84).

Законодавець дає тлумачення статті 74 СК України, яка поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, де роз'яснено, що для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявність у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Тоді як ст.60 СК України передбачає, що майно набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності.

З огляду на викладене судова колегія приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_7 не надано переконливих доказів проживання з відповідачкою ОСОБА_9 однією сім'єю з січня місяця 2004 року по грудень місяць 2014 року в розумінні ст.74 СК, що між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції неправомірно застосував до спірних правовідносин ст.74 СК України, залишивши поза увагою докази, які спростовують наполягання позивача на спільному проживанню з відповідачами однією сім'єю у вказаний період.

При цьому суд не врахував, що в 2000 році сторони розірвали шлюб, в 2008 році і на ім'я позивача, і на ім'я відповідачки, на склад дві особи (вона і дочка), були видані різні ордери на різні квартири (кімнати). Після одержання ордеру позивач через два місяці зареєструвався в наданій йому кімнаті АДРЕСА_3, а відповідачка з дочкою зареєструвалися в кімнаті АДРЕСА_2. Оскільки кімнати позивача і відповідачів знаходяться в одному і тому ж будинку, сусіди могли не знати напевно щодо ведення спільного господарства та спільного проживання сторонами, а добросовісно помилятися, так як із-за можливих дружніх стосунків (на що вказує і апелянт) і наявності спільної дочки, такі відносини здавалися їм (свідкам), як спільне проживання. Тому такі їх свідчення колегія суддів оцінює критично.

Крім того, твердження позивача щодо спільного проживання до грудня 2014 року також спростовується фактом приватизації відповідачами спірної кімнати АДРЕСА_2, яка відбулася в 2010 році без участі в ній позивача, який, як зазначалося вище, був зареєстрований в іншій кімнаті за АДРЕСА_3.

Слід зауважити, що в підтвердження спільного проживання суд у рішенні послався на ту обставину, що згідно ордеру на житлову площу в гуртожитку ОСОБА_7 з сім'єю 20.08.2008 року було передано в користування кімнату житловою площею 17,5 кв.м.

Проте, такі твердження колегія визнає необґрунтованими, так як вони не відповідають обставинам справи.

Як зазначено вище, і це вбачається з матеріалів справи, 11 липня 2008 року ОСОБА_7 видано ордер на житлове приміщення НОМЕР_4 на квартиру АДРЕСА_3 (на одного) на підставі рішення виконавчого комітету Уманської міської ради від 12 червня 2008 року № 265, де він з 12 вересня 2008 року зареєстрований (а.с. 4(зв.), 48, 49).

На підставі того ж рішення виконавчого комітету Уманської міської ради від 12 червня 2008 року № 265 відповідачці ОСОБА_9 було видано ордер на житлове приміщення НОМЕР_3 від 21 липня 2008 року на квартиру АДРЕСА_4 в складі сім'ї: вона та дочка ОСОБА_8, де вона була зареєстрована також 12 вересня 2008 року в кв.АДРЕСА_2 (а.с, 45(зв.), 52).

Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.01.2011 року, квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в частинах 1/2 і 1/2. Тобто, вказана квартира відповідачами приватизована на підставі розпорядження органу приватизації від 17.12.2010 року, №14086 в той час, коли відповідачка ОСОБА_9 була в ній зареєстрована з 12.09.2008 року, а позивач в цей час був зареєстрований в кв.АДРЕСА_3 також з 12.09.2008 року (а.с.50).

Докази того, що приватизація є незаконною в матеріалах справи відсутні.

Тому рішення суду першої інстанції про визнання спірної квартири спільним майном подружжя є помилковим, оскільки відповідачі набули право власності на спірну квартиру шляхом приватизації, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а не на підставі інших дій чи правочинів під час спільного проживання. Законними власниками спірної квартири на даний час є ОСОБА_9 та ОСОБА_8, чиє право приватної спільної часткової власності по 1/2 частині за кожною зареєстровано у встановленому законом порядку (а.с.51).

З названих підстав не підлягають до задоволення і позовні вимоги про визнання за ОСОБА_7 права на користування квартирою АДРЕСА_2, про зобов'язання відповідачів не перешкоджати користуватися квартирою та його вселення. При цьому суд також враховує і ту обставину, що він має своє житло - квартиру АДРЕСА_3.

Аналізуючи наведені вище факти і обставини, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність позову, так як позивачем не надано належних і допустимих доказів в підтвердження його вимог.

Доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та містять в собі підстави, визначені ст.309 ЦПК України, за наявності яких можливе скасування судового рішення з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в повному об?ємі.

За таких обставин, судова колегія вважає, що суд першої інстанції при вирішенні спору неповно з'ясував та перевірив всі фактичні обставини справи, неправильно оцінив докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті та дав їм неналежну правову оцінку, неправильно визначивши норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин та прийняв незаконне судове рішення.

Судові витрати колегія розподіляє відповідно до вимог статті 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_9, ОСОБА_8 про вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позву ОСОБА_7 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :