Категорія 21Доповідач Оніщук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Оніщука В.В.

суддів: Медвецького С.К., Панасюка О.С.,

при секретарі: Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01.09.2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, виконавчого комітету Вінницької міської ради про скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло та визнання недійсним договору дарування, -

в с т а н о в и л а :

В липні 2015 року позивач звернувся в суд із зазначеним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла його дружина ОСОБА_4, після смерті якої йому стало відомо, що квартиру, яка була набута ними у шлюбі та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, його померла дружина, за життя та без його згоди подарувала 06.10.2014 сусідці ОСОБА_3. Позивачем зазначено, що він був впевнений у тому, що вищезазначена квартира приватизована на нього і на його покійну дружину, так як з 24.01.1995 року він проживав та був зареєстрований у даній квартирі. Також, в позові вказано, що в 2014 році відповідач ОСОБА_3 враховуючи те, що дружина хворіла на онкологічне захворювання, пообіцяла допомогти отримати субсидію на квартиру та дала йому на підпис якісь документи, забравши у нього паспорт громадянина України. Після смерті дружини він дізнався, що його було знято з реєстрації місця проживання і в цей період, а саме: 31.07.2014 року, було приватизовано квартиру АДРЕСА_1 лише на його дружину - ОСОБА_4, а згодом на її ім'я було видано свідоцтво про право власності на відповідну квартиру, яку вона в подальшому подарувала відповідачу ОСОБА_3. Позивач зазначає, що він постійно та безвиїзно проживав у вказаній квартирі разом із дружиною, здійснював за нею догляд, оскільки остання була людиною похилого віку, мала важке онкологічне захворювання, вживала нарковмісні ліки, вела малорухливий спосіб життя та потребувала постійного догляду. Після укладеного договору дарування його дружина продовжувала проживати в спірній квартирі, фактично передачі квартири від попереднього власника новому власнику не було і на даний час він продовжує проживати у зазначеній квартирі, а тому з урахуванням уточнених позовних вимог просив скасувати як незаконне рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1683 від 31.07.2014 року в частині, що стосується дозволу ОСОБА_4 одноособово отримати в приватну власність квартиру АДРЕСА_1; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, що видане 31.07.2014 року ОСОБА_4, про її право власності на квартиру АДРЕСА_1; визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, що укладений 06.10.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Данилишеною Н.М. і зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій під № 705.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01.09.2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, представником ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині відмови у визнанні недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, що укладений 06.10.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Данилишеною Н.М. і зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій під № 705, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити, при цьому зроблено посилання на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

В судовому засіданні ОСОБА_4 та його представники апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені в ній обставини.

ОСОБА_3, її представник, а також представник виконавчого комітету Вінницької міської ради в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вказавши на її безпідставність та законність і обґрунтованість рішення суду.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вимогами ст. 308 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивач добровільно, усвідомлюючи значення своїх дій, знявся з реєстрації місця проживання, тобто створив умови для приватизації квартири його покійною дружиною, про що йому було достовірно відомо, оскільки повторна реєстрація місця проживання здійснюється з дозволу власника житла (квартири), при цьому виконавчий комітет Вінницької міської ради приймаючи рішення про передачу житла у власність діяв в межах своїх повноважень та у передбачений законом спосіб, а також позивачем не наведено підстав та не надано належних доказів, які б свідчили про недійсність укладеного договору дарування квартири.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 22.10.1992 року №540 про розгляд заяв громадян на переоформлення особистих рахунків на квартири, надано дозвіл на переоформлення особистого рахунку на 2 кімнатну квартиру, 116 площею 30,8 кв. м по АДРЕСА_1, що рахується за ОСОБА_6, померлою ІНФОРМАЦІЯ_5, на дочку ОСОБА_4, яка проживає та прописана в цій квартирі з 1977 року. Склад сім'ї дві особи, в тому числі сестра.

Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 08.11.1994 року, виданого Вінницьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану, 08.11.1994 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, актовий запис №2747, з присвоєнням після реєстрації шлюбу прізвища ОСОБА_2 та ОСОБА_4, відповідно.

З особового рахунку НОМЕР_2 від 28.09.2015 року, виданого МКП «ЖЕК №12», вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає за адресою: АДРЕСА_1 - з 24.01.1995 року, 15.07.2014 року вибув, при цьому повторно прибув 26.09.2014 року.

Із довідки про склад сім'ї наймача квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення №5959 від 22.07.2014 року, виданої КП «Житлово-експлуатаційна контора № 12», вбачається, що у квартирі за адресою АДРЕСА_1 постійно мешкають і мають право на приватизацію житла ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 31.07.2014 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради №1683 від 31.07.2014 року, квартира, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 47,7 кв. м., належить на праві приватної власності ОСОБА_4.

Згідно договору дарування квартири від 06.10.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Данилишеною Н.М., зареєстрованого в реєстрі за №705, ОСОБА_4, як дарувальник, передає безоплатно у власність (подарувала), а ОСОБА_3, як обдарована, приймає дарунок - квартиру АДРЕСА_1.

З матеріалів справи видно, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3, виданого 17.03.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 813.

Звернувшись в суд з позовом, ОСОБА_4 заявлено вимогу про скасування рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради в частині, що стосується дозволу ОСОБА_4 одноособово отримати в приватну власність спірну квартиру, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло та визнання недійсним договору дарування квартири, обґрунтовуючи вимоги тим, що у вказаній квартирі він проживав та був зареєстрований з 1995 року, при цьому після укладення договору дарування його дружина продовжувала проживати у тій самій квартирі, і фактичної передачі квартири від попереднього власника новому не було.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, яким в задоволенні позову було відмовлено, позивачем рішення суду оскаржено лише в частині відмови у визнанні недійсним договору дарування квартири, тому апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише у вказаних межах, оскільки згідно вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України, а саме ч.ч. 1-3, 5, 6, передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Судова колегія вважає, що судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що при укладенні оскаржуваного договору дарування волевиявлення дарувальника було вільним, а саме що ОСОБА_4 як власник квартири, добровільно та свідомо вчинила відповідні дії у спосіб, передбачений чинним законодавством, при цьому відсутні будь-які інші підстави для визнання договору дарування недійсним.

Викладені в апеляційній скарзі твердження про те, що ОСОБА_4 фактично мала намір укласти не договір дарування, а договір довічного утримання є безпідставними, оскільки не підтверджені належними і допустимими доказами, а також не заслуговують на увагу посилання на наявність в договорі дарування зобов'язальних умов, а саме те, що ОСОБА_3 отримуючи в дар квартиру, зобов'язалась утримувати хвору ОСОБА_4, оскільки в договорі дарування відсутні умови, які б встановлювали обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового та немайнового характеру.

Крім того, є недоведеними доводи про укладення правочину під впливом тяжкої для дарувальника обставини і на вкрай невигідних для неї умовах, а також не спростовують висновок суду і посилання на те, що після укладення договору дарування, дарувальник продовжувала проживати у спірній квартирі, без укладення договору найму житла.

Не свідчить про недійсність договору дарування і факт реєстрації та проживання у спірній квартирі позивача, який не є власником квартири і яка не являється спільним майном подружжя ОСОБА_4.

Щодо посилань на необхідність застосування правових позицій, висловлених Верховним Судом України у постановах №6-202цс15 від 21.10.2015 року та №6-551цс16 від 06.04.2016 року, то останні не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вказані правові позиції стосуються виключно волевиявлення учасника правочину, яким позивач не являється, при цьому судом встановлено, що на момент укладення договору дарування волевиявлення дарувальника було вільним та відповідало її внутрішній волі, зміст правочину був роз'яснений нотаріусом та зрозумілий сторонами, що вбачається із самого договору дарування.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тобто ухвалене рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01.09.2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ С.К. Медвецький

/підпис/ О.С. Панасюк

Згідно з оригіналом: