У х в а л а

іменем україни

11 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Маляренка А.В.,

Парінової І.К.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 25 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 09 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з отриманої копії позовної заяви Банку та доданих документів у справі вона дізналася про те, що нібито 13 липня 2007 року між нею та відповідачем був укладений кредитний договір № ZRRWAE00000180 на суму 29 078,84 доларів США. Приймаючи до уваги те, що кредитний договір вона ніколи не укладала та кошти за даним договором не отримувала, позивач просила з урахуванням вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України, визнати даний договір недійсним.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 25 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 09 листопада 2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, указував на те, що позивачем та її представником не надано належних доказів на підтвердження тих обставин, на які вони посилаються в своєму позові, як на підстави для його задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Установлено, що між ОСОБА_2 та ПАТ «КБ «ПриватБанк» 13 липня 2007 року було укладено кредитний договір № ZRRWАЕ00000180, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 13 липня 2007 року по 12 липня 2012 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 29078,84 доларів США на купівлю автомобіля.

На забезпечення своєчасного та повного виконання зазначеного кредитного договору сторонами 13 липня 2007 року було укладено договір застави із наданням в заставу автомобіля Chrysler 903,6, 2002 року випуску, № кузова/шассі НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1.

ОСОБА_2 підписала анкету-заяву на отримання кредиту, в якій підтвердила надання їй у письмовому вигляді у повному об'ємі інформації, передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та про ознайомлення з умовами кредитування, які їй були надані у письмовій формі.

Рішеннями Радомишльського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2014 року та від 04 вересня 2014 року, що залишені без змін ухвалами апеляційного суду Житомирської області та відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України мають преюдиційне значення, підтверджені та встановлені обставини укладення між сторонами оспорюваного кредитного договору на суму 29 078,84 доларів США.

Також установлено, що відповідно до матеріалів цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачі № 289/322/14-ц, яка оглядалась в суді першої інстанції, а саме: журналу судового засідання та технічного запису судового засіданні від 26 травня 2015 року, опису документів у справі оригінал кредитного договору від 13 липня 2007 року № ZRRWAE00000180 на суму 29 078,84 доларів США був наданий представником банку, оглянутий судом та сторонами, та долучений до матеріалів справи (аркуші 36-38 опису документів у справі). Однак, після ознайомлення сторонами з матеріалами справи після її повернення з апеляційного суду Житомирської області, було виявлено відсутність аркушу справи № 38 (останній аркуш кредитного договору), про що працівниками суду був складений відповідний акт (а. с. 84 справи № 289/322/14-ц).

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення Малинського районного суду Житомирської області від 25 вересня 2015 року та ухвала апеляційного суду Житомирської області від 09 листопада 2015 року ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів по їх оцінці.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Малинського районного суду Житомирської області від 25 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 09 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Дем'яносов

Судді: А.В. Маляренко

І.К. Парінова