Справа № 140/2429/14-ц Провадження № 22-ц/772/1901/2016Головуючий в суді першої інстанції Алєксєєнко В. М.
Категорія 48 Доповідач Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

іменем України

31 травня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Міхасішина І.В., Войтко Ю.Б.,

за участю секретаря судових засідань Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 07 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання об'єкта незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя, виділ ? частки об'єкта незавершеного будівництва,

встановила:

У вересні 2014 року ОСОБА_5 звернувся в районний суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання об'єкта незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя, виділ ? частки суб'єкта незавершеного будівництва, визнання права власності на ? частину земельної ділянки.

В обґрунтування вимог посилався на те, що з 2006 року вони з відповідачкою спільно проживали однією сім'єю у будинку її батьків. Весною 2008 року вони спільно із відповідачкою спорудили на належній їй земельній ділянці, фундамент під житловий будинок та гараж.

20 липня 2008 року сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Немирівського районного управління юстиції Вінницької області. З 2008 року по літній період 2012 року вони з відповідачкою збудували житловий будинок (фактичною готовністю 90%), у якому стали проживати.

Рішенням Немирівського районного суду від 20 березня 2014 року шлюб між ними розірвано, а тому виникла необхідність у поділі майна, що на його думку є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

В ході судового розгляду справи позивач неодноразово змінював позовні вимоги і з урахуванням останніх уточнень позовних вимог за заявою позивач просив (т. 1, а.с. 206):

встановити факт його, ОСОБА_5 проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_17 в період з 01 листопада 2006 року по 20 липня 2008 року;

визнати незавершений будівництвом 75% готовності житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_3 і поділити його між сторонами по справі, з урахуванням варіанту №2 висновку будівельно-технічної та земельної експертизи, складеного Вінницьким відділенням КНДІСЕ від 29.04.2016 року №1977-1980/14-21, а саме:

виділити у власність позивача ОСОБА_5 51/100 часток із незавершеного будівництвом 75% готовності житлового будинку за АДРЕСА_2 із зазначенням конкретних приміщень, що складають цю частку;

зобов'язати ОСОБА_5 та ОСОБА_3 для ізольованого користування виділеними частками улаштувати у встановленому законодавством порядку перегородку з дверним отвором та виконати будівельні роботи по улаштуванню окремих інженерних мереж відповідно до технічних умов;

стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 компенсацію за відступ від 1/2 частки в праві власності на домоволодіння в розмірі 5451,17 грн.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 07 квітня 2016 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в період з 01 вересня 2006 року по 20 липня 2008 року.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_3 будівельні матеріали та обладнання, які були використані при будівництві житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці загальною площею 0,1000 га, належній ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку;

виділено у власність ОСОБА_5 і ОСОБА_3, по 1/2 частки будівельних матеріалів та обладнання, використаних в процесі будівництва житлового будинку, що розташованих за адресою: АДРЕСА_1;

вирішено питання про судові витрати, а в решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду відповідач ОСОБА_3 через свого представника Піпко А.В., подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на не повне з'ясування судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для справи порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні ОСОБА_3 і її представник адвокат Піпко А.В. вимоги апеляційної скарги підтримали на умовах, викладених у ній, і просили задовольнити.

Представник позивача адвокат ОСОБА_8 проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін і їх представників, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляції та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити і як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги в частині встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 01.11.2006 року по 20.07.2008 року суд першої інстанції виходив з доведеності факту сумісного проживання, та наявності підстав з огляду на положення статті 74 СК України для визнання майна спільною сумісною власністю.

Проте колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а висновок суду не відповідає дійсним обставинам справи, внаслідок чого було застосовано матеріальний закон, що не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Так, відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно із статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.20 Постанови №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Згідно з вимогами частин 1,4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведене, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд має з'ясувати такі факти: спільне проживання осіб, наявність спільного побуту, взаємних прав та обов'язків.

Можливість визнання проживання чоловіка та жінки однією сім'єю залежить від їх встановлення та доведеності.

Пред'являючи позов на підтвердження своїх позовних вимог позивач ОСОБА_5 надав лише фотографію спільного з відповідачкою перебування на дні народження родича, а також посилався на покази свідків.

Наявність між сторонами взаємних прав та обов'язків, притаманних подружжю, суд обґрунтовував зокрема, показаннями свідків: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13

Разом тим, суд першої інстанції не дав оцінку тим обставинам, що свідок ОСОБА_9 є матір'ю позивача, а ОСОБА_10 - його братом, ОСОБА_12 товаришем, а отже ці свідки є зацікавленими особами у вирішенні спору. Показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_11 не є такими, що підтверджують факт спільного проживання сторін однією сім'єю, оскільки зводяться до того, що приблизно п'ять років тому надавали платні послуги на проведення будівництва будинку, що розташований біля заводу "Лікерка".

Так, відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами статей 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не було представлено суду належних доказів на підтвердження проживання з відповідачкою однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, зокрема шляхом ведення спільного господарства, а також наявності єдиного бюджету тощо. Фотографія спільного перебування на святкуванні дня народження, що міститься в матеріалах справи, не свідчить про спільне проживання сторін однією сім'єю.

Таким чином, суд першої інстанції не врахував зазначені положення процесуального закону, надав невірну оцінку поданим позивачем доказам, які не підтверджують обставини, що є предметом доказування та не свідчать беззаперечно про факт проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу, ведення ними спільного господарства та наявність спільних коштів і прийшов до передчасного висновку про задоволення позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_5 та ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу у період з 01.09.2006 року по 20.07.2008 року.

Враховуючи обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що сторони зустрічалися, але не проживали однією сім'єю, та не мали усталених відносин, які притаманні подружжю до реєстрації шлюбу 20.07.2008 року.

Крім того, встановивши факт проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнавши спільною сумісною власністю подружжя будівельні матеріали та обладнання, що були використані при будівництві житлового будинку, суд першої інстанції виділив у власність сторонам - ОСОБА_5 та ОСОБА_3 по ? частці цих будівельних матеріалів та обладнання.

Із таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до вимог пункту 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду у п.3 Постанови від 18.12.2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", відповідно до положень статей 10,11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до статі 19 Конституції України, статті1 ЦПК України та з урахуванням положення частини 4 статті 10 ЦПК України вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Позивач ОСОБА_5 звертаючись до суду із позовом, уточнивши його в подальшому, просив ухвалити рішення, зокрема про поділ незавершеного будівництвом 75% готовності житлового будинку між ним та відповідачкою з урахуванням варіанту №2 висновку будівельно-технічної експертизи, виділивши у власність позивача 51/100 часток із незавершеного будівництвом житлового будинку; зобов'язати його та відповідачку для ізольованого користування виділеними частками улаштувати у встановленому порядку перегородку з дверним отвором у приміщення 2 відповідно до план-схеми висновку експертизи.

Відповідно до правил, встановлених пунктом 1 частини 6 статі 130 ЦПК України, суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову.

На підставі частини 4 статті 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У той же час вирішуючи вимоги про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позивачем вимог, визнавши право власності сторін на будівельні матеріали та обладнання, що були використані при будівництві житлового будинку.

Відповідно до частини 2 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Майном відповідно до ч. 1 ст. 190 та ст. 179 ЦК України є окремі речі, сукупність речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після його прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року №6-2710цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Встановивши, що житловий будинок з господарськими будівлями, не введений в експлуатацію, суд першої інстанції за відсутності вимоги про це застосував спосіб захисту позивача у вигляді поділу матеріалів, що були використані в процесі будівництва, відповідно до ч. 3 ст. 331 ЦК України, хоча позивач просив поділити незакінчений будівництвом житловий будинок як об'єкт спільної сумісної власності із виділенням частки та зазначенням конкретних приміщень, що її складають.

У зв'язку з тим, що позивачем не заявлялися вимоги про поділ матеріалів і обладнання, використаних під час будівництва будинку, ним не доведено, а судом не встановлено кількість і вартість таких будівельних матеріалів і обладнання, особу, яка їх придбавала й за чиї кошти, а лише виділено 1/2 їх ідеальну частку кожному із співвласників - колишньому подружжю.

Поза увагою суду першої інстанції залишилися також ті обставини, що згідно з наданими відповідачкою доказами частина будівельних матеріалів і обладнання придбавалися нею до укладення шлюбу з позивачем, а частина - після припинення шлюбних відносин і розірвання шлюбу (т. 1, а.с. 58-59, 63, 168-173, 191), й вони як такі, що використані під час будівництва будинку, безпідставно увійшли до половини будівельних матеріалів і обладнання, право власності на які визнано за позивачем судом першої інстанції.

Позивач належними і допустимими доказами не доводив факту придбання ним і використання в процесі будівництва будь-яких будівельних матеріалів і обладнання посилаючись на здійснення будівництва «господарським методом» в той час, коли відповідач заперечуючи проти позову про визнання незакінченого будівництвом будинку спільною сумісною власністю, надавала первинні документи на їх придбання, а також розрахунки вартості будівництва (т. 1, а.с. 188).

Крім того, суд першої інстанції не дав правової оцінки встановленому ним факту самочинного зведення спірного житлового будинку.

Так, відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок (т. 1, а. с. 183-186) незавершений будівництвом житловий будинок з мансардою, літ. «А», гараж, літ. «Б» і літня кухня, літ. «В» збудовані самочинно.

Колегія суддів відкидає посилання позивача на те, що спірний житловий будинок не може вважатися самочинним, так як зводився на підставі будівельного паспорта й дозволу на виконання будівельних робіт №15 від 11 травня 2006 року (т. 1, а.с. 167), чинного до травня 2009 року, оскільки відповідно до даних технічного паспорта й показів свідків фактично будівництво здійснювалося з початку 2007 року і до 2012 року, а деякі оздоблювальні роботи проводилися відповідачкою і після розірвання шлюбу з позивачем.

Технічні характеристики (конфігурація, поверхові плани, площа приміщень) фактично зведеного житлового будинку, що встановлені під час проведення експертизи і технічної інвентаризації (т. 1, а.с. 101-103, 183-185), не відповідають проекту, генеральному плану розташування й поверховим планам, що є частиною будівельного паспорта, дозволу на виконання будівельних робіт (т. 1, а.с. 144-167), строку дії якого не продовжувався (т. 1, а.с. 182).

За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч.2 ст.376 ЦК України).

Частиною 1 статті 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно з ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, а спосіб захисту прав, що передбачений ч. 2 ст. 331 ЦК України - визнання права власності на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва, може бути застосований лише у разі здійснення такого будівництва у встановленому законом порядку.

Враховуючи викладене вище, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у зв'язку з недоведеністю позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, і порушеннями норм процесуального - вихід за межі позовних вимог і матеріального права - застосування до спірних правовідносин норм матеріального права, які не підлягали застосуванню .

Відповідно до п. 1, 3-4 ч. 1 ст. 308 ЦПК України неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи і порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Частиною 2 статті 309 ЦПК України встановлено, що норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Керуючись ст. 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 07 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання об'єкта незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя, виділ ? частки об'єкта незавершеного будівництва - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ Стадник І.М.
Судді: З оригіналом вірно: Суддя апеляційного суду /підпис/ Міхасішин І.В. /підпис/ Войтко Ю.Б. Стадник І.М.