У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на заочне рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 07 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 26 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 01 листопада 2007 року між ним та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № CVN0AE00000726, за умовами якого останньому було надано кредит в розмірі 8 559 дол. 53 центи США терміном до 30 жовтня 2012 року, а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Посилаючись на те, що відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку із чим станом на 01 квітня 2015 року його кредитна заборгованість становить 21 564 дол. 66 центів США, а з врахуванням суми боргу в розмірі 21 146 дол. 70 центів США, що стягнуті з відповідача заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27лютого 2013 року, різниця складає 417 дол. 96 центів США, банк просив стягнути з відповідача вказану суму боргу та судові витрати.

Заочним рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 07 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 26 серпня 2015 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Судами встановлено, що 01 листопада 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № CVN0AE00000726, за умовами якого останньому було надано кредит в розмірі 8 559 дол. 53 центи США терміном до 30 жовтня 2012 року, а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

Зі змісту заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2013 року вбачається, що з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» було стягнуто суму кредитної заборгованості у розмірі 21 146 дол. 70 центів США, яка розрахована станом на 23 січня 2013 року.

Із розрахунку заборгованості за кредитним договором № CVN0AE00000726 від 01 листопада 2007 року вбачається, що станом на 01 квітня 2015 року загальна заборгованість ОСОБА_6 становить 21 564 дол. 66 центів США, а різниця між поточною заборгованістю та заборгованістю, яка була стягнута указаним судовим рішення становить 417 дол. 96 центів США.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що стягнення з відповідача кредитної заборгованості заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2013 року припинило зобов'язання ОСОБА_6 за кредитним договором № CVN0AE00000726 від 01 листопада 2007 року, у зв'язку із чим позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення суми кредитної заборгованості, визначеної станом на 01 квітня 2015 року задоволенню не підлягають.

Проте, з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржені судові рішення не відповідають з огляду на наступне.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного (господарського) законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Порядок розрахунків між собою (порядок виконання кредитного зобов'язання) сторони погодили у п. 3 спірного кредитного договору.

Так, відповідно до п.п. 3.1 - 3.2 кредитного договору за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісяця сплачує відсотки в розмірі, визначеному п. 7.1 цього договору. Кошти отримані від позичальника для погашення заборгованості насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку згідно п.п. 2.2.9, 2.3.8 цього договору, далі пені згідно розділу 4 цього договору, далі - простроченої комісії за кредитом, далі - простроченої винагороди, далі - прострочених відсотків, далі - простроченої заборгованості за кредитом, далі - комісії, далі - винагороди, далі - відсотків, далі - кредиту, частина суми, що залишилася (у т.ч. сума, надана позичальником понад суму щомісячного платежу) направляється на погашення заборгованості за кредитом (якщо інше не передбачено п. 6.8).

ЦК України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені вище положення, які визначають черговість погашення кредитної заборгованості визначені банком та позичальником та погоджені ними, у зв'язку з чим є обов'язковими для виконання сторонами даної справи.

Розглядаючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій, у порушення ст.ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України, на зазначене уваги не звернули та належним чином не перевірили, чи здійснено погашення кредитної заборгованості на суму, що стягнута із боржника заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2013 рокута чи зарахована відповідна сума в порядку черговості погашення кредитної заборгованості, визначеної договором. Оскільки наявність судового рішення про стягнення кредитної заборгованості з боржника за умови відсутності належним чином проведеного виконання зобов'язання з погашення такої заборгованості не припиняє дії кредитного договору та відповідних обов'язків сторін цих договорів, суди першої та апеляційної інстанції дійшли передчасних висновку про відмову в позові із зазначених підстав.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1206 цс15 від 23 вересня 2015 року, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст.ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також надання оцінки всім доводам сторін у справі, що також є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Отже, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суди першої та апеляційної інстанцій допустили порушення норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування оскаржених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 07 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 26 серпня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:Б.І. Гулько
О.В. Закропивний
С.Ф. Хопта
С.П. Штелик