Справа №488/6208/14-ц 01.06.2016 01.06.2016 01.06.2016
Провадження №22-ц/784/1087/16
Справа №488/6208/14-ц Суддя першої інстанції Безпрозванний В.В.
Провадження №22-ц/784/1087/16 Доповідач апеляційного суду Буренкова К.О.
У Х В А Л А

Іменем України

01 червня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої: Буренкової К.О.

суддів: Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,

за участю: прокурора Цвікілевич Н.В., представника Миколаївської обласної державної адміністрації - Михайленко Г.В., представника Миколаївської міської ради - Корнієнко Т.О., представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19 листопада 2015 року у справі за позовом прокурора Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» до Миколаївської міської ради та ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6, про визнання незаконними та скасування рішень Миколаївської міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки із незаконного володіння,

В С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2014 року прокурор Корабельного району м. Миколаєва звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» (далі - ДП «Миколаївське лісове господарство») до Миколаївської міської ради, ОСОБА_4 про визнання незаконними та скасування рішень Миколаївської міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки із незаконного володіння

Прокурор посилався на те, що перевіркою встановлено, що п. 1.6 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради №2/24 від 30 червня 2006 року та п.п. 12,12.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 17/46 від 09 листопада 2007 року надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано ОСОБА_4 у власність земельну ділянку площею 1000 кв. м. за рахунок земель лісового фонду для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1.

На підставі вказаних рішень, ОСОБА_4 отримала державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку серії НОМЕР_1 з кадастровим номером НОМЕР_2.

В ході прокурорської перевірки було встановлено, що проект відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку та передача її у власність здійснена з порушенням лісового та земельного законодавства.

Прокурор зазначав, що спірна земельна ділянка, згідно з положеннями ст. 20 ЗК України відноситься до земель лісогосподарського призначення, перебувала у державній власності та була передана у користування ДП «Миколаївське лісове господарство».

Оскільки земельна ділянка передана у власність ОСОБА_4 з порушенням вимог законодавства, то прокурор просив визнати причини пропуску строку для звернення до суду з позовом поважними та поновити цей строк; визнати незаконним та скасувати п. 1.6 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради №2/24 від 30 червня 2006 року; визнати незаконним та скасувати п.п 12,12.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 17/46 від 09 листопада 2007 року; визнати недійсним, виданий ОСОБА_4 державний акт серії НОМЕР_1 від 22 вересня 2008 року; витребувати у ОСОБА_4 земельну ділянку площею 1000 кв. м, з кадастровим номером НОМЕР_2, вартістю 182710 грн., по АДРЕСА_1.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19 листопада 2015 року позов прокурора Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації задоволено.

Постановлено:

- відповідно до вимог ст. 267 ЦК України визнати поважними причини пропуску позовної давності для звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, Державного підприємства "Миколаївське лісове господарство";

- визнати незаконним та скасувати пункт 1.6 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 2/24 від 30 червня 2006 року, за яким ОСОБА_4 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1000 кв.м за рахунок земель лісового господарства для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, з наданням адреси: АДРЕСА_1;

- визнати незаконним та скасувати пункти 12, 12.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 17/46 від 09 листопада 2007 року, якими затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку загальною площею 1000 кв.м за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство», з віднесенням її до земель житлової забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1;

- визнати недійсним, виданий ОСОБА_4 державний акт серії НОМЕР_1 від 22 вересня 2008 року на право власності на земельну ділянку площею 1000 кв.м, розташовану по АДРЕСА_1, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 55;

- витребувати із незаконного володіння ОСОБА_4 земельну ділянку площею 1000 кв.м., кадастровий номер НОМЕР_2, вартістю 182710 грн., розташовану по АДРЕСА_1, та передати її у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та у користування ДП "Миколаївське лісове господарство";

- стягнути з Миколаївської міської ради на користь держави судовий збір у розмірі 487,20 грн.

- стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 1827,10 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити прокурору в задоволенні позову, посилаючись на безпідставність висновків суду про відсутність підстав для застосування позовної давності, незаконність витребування у неї спірної земельної ділянки. ОСОБА_4 також посилається на порушення правил підвідомчості даного спору.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи відповідно до п. 1.6 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради №2/24 від 30 червня 2006 року та п.п. 12,12.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 17/46 від 09 листопада 2007 року ОСОБА_4 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність земельну ділянку площею 1000 кв. м. за рахунок земель лісового фонду для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 (а.с. 22, 23).

На підставі вказаних рішень, ОСОБА_4 отримала державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку серії НОМЕР_1 з кадастровим номером НОМЕР_2 (а.с. 33).

Згідно з ч. 4 ст. 20 ЗК України зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Відповідно до частин 1, 2 статті 20 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час прийняття оскаржуваних рішень), віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України ( в редакції, які була чинною на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з статтями 181-184, 202-204 ЗК України, Закону України «Про Державний земельний кадастр» та Закону України «Про землеустрій» дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на землевпорядній документації.

Отже ліси та землі лісового фонду України є об'єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання земельних ділянок.

У Законі України від 08 лютого 2006 року № 3404-IV «Про внесення змін до Лісового кодексу України», яким введена нова редакція ЛК України, зокрема, в пункті 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України визначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Отже, визначаючи правовий статус спірної земельної ділянки, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оскільки вона розташована у кварталі 43 урочища «Жовтневе» Миколаївського лісництва, то дана ділянка належала до земель лісового фонду та перебувала у користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство».

Зазначене підтверджується інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об'єднання ВО «Укрдержліспроект», абрисом кварталу 43 Миколаївського лісництва станом на 1 січня 2004 року (а.с. 24-26), листами Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства (а.с.29), постановою Ради Міністрів УРСР від 21 березня 1966 року № 234 «Про здійснення першочергових заходів по боротьбі з ерозією грунтів у Миколаївській області, за якою передано держлісфонду під заліснення і ведення лісового господарства 17789,8 гектарів земельних угідь (а.с.49), копіями планшетів лісовпорядкування за 1973 та 2003 років (а.с. 52-53), а також проектом організації та розвитку лісового господарства Державного лісового господарства «Миколаївліс» (а.с. 55).

У оскаржуваних рішеннях Миколаївська міська рада теж зазначила, що виділення спірної земельної ділянки здійснювалось за рахунок земель лісового господарства.

В матеріалах справи відсутні докази погодження Миколаївської міської ради оскаржуваних рішень з Миколаївською облдержадміністрацією.

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що передача спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_4 відбулася з порушенням встановленого законом порядку вилучення земель лісового фонду і зміною їх цільового призначення, без згоди на її вилучення Миколаївської облдержадміністрації.

Такі висновки відповідають обставинам справи та вимогам матеріального права, зокрема, положенням статей 20, 21, ст. 116 ЗК України.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За вимогами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Із врахуванням наведених обставин суд обґрунтовано визнав недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я ОСОБА_4, тому що спірна земельна ділянка вибула із власності держави поза волею Миколаївської облдержадміністрації.

Частиною першою статті 388 ЦК України передбачено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача, зокрема, якщо воно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав його у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ч. 3 цієї статті, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Тому вірним є висновок суду про наявність підстав про витребування у ОСОБА_4 спірної земельної ділянки і передачі у власність держави в особі Миколаївської облдержадміністрації.

Доводи ОСОБА_4 про безпідставність відмови в застосуванні позовної давності не підлягають задоволенню.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Так, згідно з положеннями статей 15, 256, 257 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного суб'єктивного права в судовому порядку в межах строку позовної давності.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 267 ЦК сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності відповідно до правил ч. 1 ст. 261 ЦК починається від дня, коли особа дізналася або могла довідатися про порушення свого права.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 ЦПК України, у випадках встановлених законом, зокрема статтями 20, 36-1 Закону України «Про прокуратуру», до суду за захистом порушеного права в інтересах держави вправі звернутися прокурор.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 ЦПК України прокурор здійснює у суді представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами, і може здійснювати представництво на будь-якій стадії цивільного процесу.

Згідно з ч. 3 ст. 45 ЦПК України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. Прокурор, який бере участь у справі, у відповідності до статей 24,46 ЦПК України має процесуальні обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Отже, норми, передбачені ст. 261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист цієї особи, зокрема Миколаївської облдержадміністрації.

Враховуючи, що вимоги прокурора є похідними від вимог державного органу та підприємства, які мають право розпорядження та користування спірною земельною ділянкою, перебіг позовної давності розпочинається з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави та власних інтересів дізналися саме вказані особи, а не прокурор.

Із матеріалів справи вбачається, що Миколаївська обласна державна адміністрація про спірні рішення дізналась після проведення прокуратурою перевірки законності виділення земельних ділянок, тобто лише у 2014 році. В матеріалах справи відсутні відомості про те, що оспорюванні рішення про виготовлення проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_4 узгоджувалися із Миколаївською облдержадміністрацією. Миколаївська міська рада також не надала доказів на підтвердження того, що Миколаївській облдержадміністрації направлялись копії оскаржуваних рішень. Тому суд обґрунтовано вважав, що позовна давність пропущена Миколаївською облдержадміністрацією з поважних причин. У зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення заяви ОСОБА_4 про застосування позовної давності.

Безпідставними є аргументи ОСОБА_4 про незаконність витребування у неї земельної ділянки як у добросовісного набувача, оскільки спірна земельна ділянка вибула з державної власності протиправно через прийняття Миколаївською міською радою оскаржуваних рішень поза межами її повноважень, що відповідно до вимог ст. 388 ЦК України є підставою для витребування цього майна і передачі його у власність держави в особі Миколаївської облдержадміністрації.

Помилковими є посилання ОСОБА_4 на порушення судом правил щодо підвідомчості спору, так як спірні правовідносини стосуються захисту порушеного майнового права, а тому відповідно до ст. 15 ЦПК України підлягають вирішенню в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства.

Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_4 щодо неналежності доказів, наданих прокурором на підтвердження належності спірної земельної ділянки до земель державного лісового фонду, оскільки вони суперечать пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.

Що стосується аргументів ОСОБА_4 про порушення вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України, так як прокурор просив у позові зобов'язати ОСОБА_4 повернути земельну ділянку, а не витребувати, то вони також не підлягають задоволенню, оскільки ці вимоги уточнені прокурором в судовому засіданні, що не суперечить ч. 2 ст. 31 ЦПК України.

Враховуючи наведені обставини колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий К.О. Буренкова

Судді: Т.З. Бондаренко

Т.В. Крамаренко