АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 216/7165/13-ц 22-ц/774/172/К/16
Провадження № 22ц/774/172/К/16 Головуючий в суді першої
Справа №216/7165/13-ц інстанції ОСОБА_1
Категорія 27 (4) Доповідач - Ляховська І.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2016 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Ляховської І.Є.,

суддів Барильської А.П., Митрофанової Л.В.,

із секретарем Масловою К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі в порядку ст..197 ч. 2 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПРИВАТБАНК на заочне рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 29 листопада 2013 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПРИВАТБАНК до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк ПРИВАТБАНК (надалі - ПАТ КБ ПРИВАТБАНК, Банк) звернулось до суду з даним позовом до ОСОБА_2 та просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором станом на 30 травня 2013 року в розмірі 41 403грн.17коп. та судові витрати по справі. В обґрунтування своїх вимог посилалось на неналежне виконання ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором № DNH4KP11170551, укладеним ним та позивачем 17 серпня 2006 року, відповідно до якого він отримав грошові кошти в сумі 2 899,00 гривень зі сплатою 25,08 % річних, проте не виконав своїх зобовязань за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 41 403грн.17коп.

Заочним рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 29 листопада 2013 року в задоволенні позовних вимог Банку відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на його думку, судом не враховано, що кредитний договір укладено сторонами у 2006 році, а тому відсутні підстави для застосування строку позовної давності без заяви сторони у справі, оскільки положення п.7 ч. 13 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів можуть бути застосовані лише до кредитних договорів укладених після 16 жовтня 2011 року. Вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд порушив принципи рівності перед законом (ст. 5 ЦПК України), змагальності сторін (ч. 3 ст. 10 ЦПК України), диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 11 ЦПК України) та не врахував положення ст. 60 ЦПК України щодо обовязку доказування обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2015 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову, з ОСОБА_2 на користь Банку стягнуто заборгованість за кредитним договором №DNH4KP11170551 від 17 серпня 2006 року станом на 30 травня 2013 року в розмірі 17 451грн.56коп., із яких: заборгованість за кредитом в сумі 899,00 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 599,80 грн.; заборгованість по процентам за прострочення виконання грошового зобовязання - 12 645,54 грн.; штраф (фіксована частина) - 500 грн.; штраф (процентна складова) - 807, 22 грн., а також судові витрати по справі у розмірі 376,55 грн. (а.с. 177-179).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 04 листопада 2015 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2015 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 219- 220).

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, не зявились.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналогічні положення закріплено й в статтях 1 11 ЦПК України.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобовязана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обовязки.

Повторна неявка в судове засідання належним чином повідомлених позивачата відповідача, незалежно від поважності причин, свідчить про зловживання стороною своїми процесуальними правами та призводить до порушення розумних строків розгляду справи.

На думку колегії суддів, неявка в судове засідання представника Банку та відповідача ОСОБА_2, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи, являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідачів в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ КБ ПРИВАТБАНК підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17 серпня 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк ПриватБанк, правонаступником якого є ПАТ КБ ПРИВАТБАНК, та ОСОБА_2 укладено договір споживчого кредиту № DNH4KP11170551, відповідно до умов якого Банк надав відповідачу грошові кошти у розмірі 2 899,00 на строк 18 місяців до 15 лютого 2008 року включно зі сплатою 2,09% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, а відповідач ОСОБА_2 зобовязався повернути кредит, сплатити проценти, в обумовлені в Заяві та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам строки, а також у період з 3 по 10 число кожного місяця надавати банку щомісячний платіж у розмірі 195,40 грн.

При цьому, сторони погодились, що кредитно-заставний договір становлять Заява позичальника № DNH4KP11170551 від 17 серпня 2006 року, Умови надання споживчого кредиту фізичним особам та Тарифи банку (а.с 5, 8-17).

Згідно з п. 4.2. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам при порушення позичальником зобовязань по погашенню кредиту, останній сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 6,00% на місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом.

Відповідно до п. 2.4.5.5. зазначених Умов у разі порушення позичальником строків платежів по будь-якому із грошових зобовязань, передбачених договором, більше ніж на 90 днів позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. та 5% від суми заборгованості.

Відповідач зобовязання перед позивачем в повному обсязі не виконав, внаслідок чого станом на 30 травня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 41 403грн.17коп., із яких: заборгованість за кредитом - 2 899,00 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 13 245,34 грн., пеня - 22 811,06 грн., штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 1 947,77 грн. (а.с. 4).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів та виходив із того, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх порушених прав.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності, згідно з якою це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

ЦК України не передбачає заборони предявлення окремих вимог у звязку з пропущенням позовної давності.

Пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів, яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному звязку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача, як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами), починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Статтею 267 ЦК України визначено наслідки спливу позовної давності.

Відповідно до частини четвертої цієї статті сплив позовної давності є підставою для відмови в позові. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

Як убачається із умов Кредитного договору № DNH4KP11170551 від 17 серпня 2006 року, сторонами погоджено строк повного погашення кредиту 15 лютого 2008 року (а.с. 5- зворот) та збільшено строк позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагород, неустойки пені, штрафів за цим Договором до пяти років (а.с. 56).

Із матеріалів справи вбачається, що 23 лютого 2009 року позивач звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу, на підставі якої Центрально-Міським районним судом м.Кривого Рогу 02 березня 2009 року видано судовий наказ, який скасовано ухвалою цього ж суду від 30 червня 2009 року.

Таким чином, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання кожного окремого щомісячного платежу кредитного договору та закінчується через пять років, але переривається зверненням Банку до суду 23 лютого 2009 року із заявою про видачу судового наказу, після скасування якого 30 червня 2009 року перебіг цього строку починається заново.

Зважаючи на те, що Банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у вересні 2013 року, а відповідач будь-яких заяв про застосування позовної давності до суду першої інстанції не надавав та у будь-який інший спосіб про застосування позовної давності не заявляв, колегія суддів не може погодитись із висновком суду щодо пропуску Банком позовної давності

Таким чином, судом першої інстанції невірно застосовано ст. 257 ЦК України та п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів, що відповідно до ст. 309 ч. 1 п. 4 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст.. 625 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 627 ЦК України зазначає, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як розяснено у абз. 1, 2 п.17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства про вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК).

Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599601, 604609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Зважаючи на зазначені норми закону та враховуючи, що умовами кредитно-заставного договору передбачено строк виконання кредитних зобовязань до 15 лютого 2008 року, проте відповідачем кредитні кошти не повернуті, колегія суддів приходить до висновку щодо необхідності задоволення позовних вимог Банку в повному обсязі та стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ ПРИВАТБАНК заборгованості за кредитним договором станом на 30 травня 2013 року у розмірі 41 403грн.17коп., із яких: заборгованість за кредитом - 2 899,00 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 13 245,34 грн., пеня - 22 811,06 грн., штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) 1 947грн.77коп.

Заперечення відповідача ОСОБА_2 проти позовних вимог Банку, надані ним суду першої інстанції, не можуть бути взятими до уваги.

Так, посилання відповідача, надані ним при першому розгляді справи в суді апеляційної інстанції, на те, що він не підписував даного договору, колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Частина 3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України покладає на кожну із сторін обовязок з доведення тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному зясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особами, які беруть участь у справі, в реалізації їх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Як свідчать матеріали даної цивільної справи, судом апеляційної інстанції у попередньому складі колегії суддів з метою перевірки доводів ОСОБА_2 про те, що кредитний договір № DNH4KP11170551 від 17.08.2006 року ним не підписувався, по справі двічі призначалася судово-почеркознавча експертиза.

Згідно з ч. 1 ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто з цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для зясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Ухвалами суду від 26 березня 2014 року та від 17 вересня 2014 року (а.с. 129-130, 152-153) оплату за проведення експертизи було покладено на відповідача ОСОБА_2 із розясненням йому положень ст. 146 ЦПК України про наслідки ухилення від участі в експертизі, однак експертиза не була проведена через ухилення відповідача від її оплати.

Отже, колегія суддів не має підстав вважати, що Кредитний договір № DNH4KP11170551 від 17 серпня 2006 року було підписано не ОСОБА_3, а іншою особою.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

У звязку з цим судові витрати позивача, понесенні ним при сплаті судового збору в судах: першої інстанції - в сумі 414,03 грн. (а.с. 1), апеляційної інстанції - в сумі 202,03 грн. (а.с. 38), касаційної інстанції в сумі 170,52грн. (а.с. 195), а всього в сумі 786,58 грн., підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Керуючись ст. 303, 307, 309 ч. 1 п. 1, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПРИВАТБАНК задовольнити.

Заочне рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 29 листопада 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПРИВАТБАНК до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПРИВАТБАНК заборгованість за кредитним договором №DNH4KP11170551 від 17 серпня 2006 року станом на 30 травня 2013 року в розмірі 41403 (сорок одна тисяча чотириста три) гривні 17 копійок, із яких: заборгованість за кредитом 2 899,00 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 13 245,34 грн., пеня 22 811,06 грн., штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) 1 947,77 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПРИВАТБАНК судові витрати по справі у розмірі 786 (сімсот вісімдесят шість) гривень 58 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий І. Є.Ляховська

Судді: А.П.Барильська

ОСОБА_4