УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Кадєтової О.В.,Карпенко С.О.,
Мостової Г.І.,Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_6 в особі її представника ОСОБА_9 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2015 року та за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2013 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що 07 лютого 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 03КН, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_6 кредит у розмірі 600 000,00 доларів США зі сплатою 16 % річних на строк до 06 лютого 2018 року.

07 лютого 2008 року для забезпечення виконання зазначеного вище кредитного договору між банком та ОСОБА_7, ОСОБА_8 укладено договори поруки № № 03КН-1 та 03КН-02 відповідно.

Крім того, 20 жовтня 2010 року між ПАТ «Акцент-Банк» та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір поруки № 167, відповідно до умов якого ПАТ «Акцент-Банк» зобов'язувався відповідати, як солідарний боржник з ОСОБА_6, перед кредитором за виконання позичальником своїх зобов'язань за зазначеним вище кредитним договором в межах 10 000,00 грн.

У зв'язку із неналежним виконанням позивальником своїх зобов'язань за кредитним договором станом на 19 квітня 2012 року у нього утворилася заборгованість перед банком у розмірі 1 123 859,21 доларів США, яку позивач просив стягнути з відповідачів на свою користь у солідарному порядку.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2013 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2015 року рішення районного суду скасовано, позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 солідарно на користь ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитною угодою № 03КН від 07 лютого 2008 року заборгованість в сумі 1 060 279,69 доларів США, яка складається з заборгованості по кредиту - 585 496,56 доларів США; заборгованості за відсотками за користування кредитом - 356 975,75 доларів США; пені за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором в сумі 63 579,52 доларів США; штрафу (фіксована частина) - 31,33 долар США; штрафу (процентна складова) - 53 151,61 долар США.

Стягнуто з ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» за договором поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року - 10 000,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 порушує питання про скасування рішення апеляційного суду, із залишенням в силі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2013 року, мотивуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» порушує питання про скасування заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2013 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2015 року в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Обговоривши доводи касаційних скарг, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів виконання рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 28 травня 2010 року та про направлення письмових вимог щодо заборгованості за кредитом як боржнику так і поручителям.

Задовольняючи позов частково, суд апеляційної інстанції виходив з того, що боржник свої зобов'язання належним чином не виконав, з огляду на що станом на 19 квітня 2012 року у нього утворилася заборгованість за кредитом - 585 496,56 доларів США та заборгованість по процентами за користування кредитом в сумі 356 975,75 доларів США.

Крім того, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення неустойки підлягають частковому задоволенню, а саме стягнення пені за невиконання зобов'язань за період з квітня 2011 року по квітень 2012 року, з урахуванням ст. 258 ЦК України.

Проте, з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 07 лютого 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 03КН, відповідно до якого банк надав ОСОБА_6 кредит у розмірі 600 000,00 доларів США зі сплатою відсотків в розмірі 16 % річних на строк до 06 лютого 2018 року.

На забезпечення виконання вказаного кредитного договору між банком та ОСОБА_7, ОСОБА_8 07 лютого 2008 року укладено договори поруки № 03КН та № 03КН-2 та договір іпотеки № 380 від 07 лютого 2008 року.

20 жовтня 2010 року між ПАТ «Акцент-Банк» та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір поруки № 167.

У зв'язку з порушенням позичальником зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, якастаном на 19 квітня 2012 року становить 1 123 859,21 доларів США, з яких:

- заборгованість за кредитом - 285 496,56 доларів США,

- прострочених відсотків у розмірі 356 975,75 доларів США;

- пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором у розмірі 127 839,96 доларів США;

- штрафу (фіксована частина) в розмірі 31,33 долар США;

- штрафу (процентна складова) в розмірі 53 151,61 доларів США.

Відповідно до п. 1.3 кредитного договору термін повернення кредиту й окремих частин - траншів кредиту, встановлюється договорами про видачу траншів кредиту, а також графіками погашення кредиту, відсотків і винагороди, що є невід'ємними додатками до договорів про видачу траншу, але не пізніше 06 лютого 2018 року.

Згідно з п. 2.2.3 кредитного договору позичальник має здійснювати погашення кредитів, відсотків і винагороди в порядку і термін згідно з графіками погашення кредиту, відсотків і винагороди, що складаються за кожним договором про видачу траншу окремо і є невід'ємною частиною кожного договору про видачу траншу.

За порушення термінів сплати договором передбачена відповідальність у вигляді нарахування штрафів та пені.

Пунктом 2.3.3 кредитного договору встановлено, що банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту у повному обсязі шляхом направлення повідомлення.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Суди попередніх інстанцій у порушення вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України зазначеного не врахували та не з'ясували чи направлялася вимога позичальнику про дострокове повернення кредиту та чи перебувало на виконанні рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 28 травня 2010 року у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_6, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку площею 0,43 га, яка розташована у селі Поляниця ур. Росіш Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 03КН від 07 лютого 2008 року, на загальну суму заборгованості 5 555 184,19 грн.

Крім того, стягуючи штрафні санкції з відповідачів у доларах США, судом апеляційної інстанції в резолютивній частині рішення не було зазначено їх еквівалент у гривні.

Також, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Окрім цього, частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктами 6.4 та 6.8 кредитного договору, передбачено нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов'язань позичальника за цим договором, протягом 3 (трьох років) із дня, коли відповідне зобов'язання повинно було бути виконане позичальником та встановлено термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки - пені, штрафів за кредитним договором тривалістю 5 років.

Так як збільшення строку позовної давності є складовою частиною укладеного між сторонами договору, суд апеляційної інстанції дійшов до помилкового висновку про застосування строку позовної давності в один рік щодо стягнення з відповідачів неустойки.

Крім того, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог суди не врахували наступного.

Пунктами 1, 3 частини першої статті 15 ЦПК України встановлено, що суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно із частиною першою статті 1, статей 2, 12 Господарського процесуального кодексу України справи у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у яких сторонами є юридичні особи, розглядаються господарськими судами.

Відповідно до статті 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною другою статті 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-745цс15.

Отже, провадження у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором відкрито з порушенням вимог процесуального законодавства, оскільки предметом спору є самостійний договір поруки, за якими поручитель поручився відповідати перед кредитором разом із позичальником як солідарний боржник.

Відповідно до ч. 3 ст. 355 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Допущені судами неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, рішення судів першої та апеляційної інстанції на підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343, 344, 345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_6 в особі її представника ОСОБА_9 та публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2013 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов О.В. Кадєтова
С.О. Карпенко Г.І. Мостова
М.І. Наумчук