Справа №2/489/90/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2016 р. Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді Губницького Д.Г., при секретарі Наумкіній І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління державної фіскальної служби у Миколаївській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області, Державної казначейської служби України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 р., ОСОБА_1В, звернувся до суду із позовом про відшкодування шкода, до Головного Управління державної фіскальної служби у Миколаївській області (далі ГУ ДФС), Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області (далі УМВС), третя особа Державна казначейська служба України (далі - Казначейство) з вимогою про стягнення з Казначейства компенсації моральної шкоди 5040000 грн.

В обґрунтування послався на те, що у вересні 2009 р. до приміщення, де він здійснював господарську діяльність з надання послуг компютерного клубу, прибули працівники податкової міліції, які без направлення на перевірку господарської діяльності, почали перевіряти його клуб на предмет зайняття незаконним гральним бізнесом. За результатом огляду належне йому компютерне обладнання було вилучене, а деяке пошкоджене. Після порушення кримінальної справи і провадження слідчих дій слідчим у вересні 2012 р. було прийняте рішення про закриття справи за відсутністю складу злочину. Таким чином, він 2 роки 9 місяців вимушений був неодноразово давати пояснення та докази відсутності порушень з його боку законодавства України. Крім того внаслідок порушеної кримінальної справи податкові органи звернулися до адміністративного суду з вимогою конфіскації грального обладнання та штрафу 5040000 грн., 1 інстанція якого у задоволенні позову відмовила, апеляційна інстанція позов задовольнила, ВАС України судове рішення останньої скасував, справу направив на новий розгляд до суду 1 інстанції, який прийняв рішення про відмову в задоволенні позову, яке набрало чинності.

У вересні та жовтні 2014 р. він звернувся до Заводського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області та безпосередньо до УМВС України в Миколаївській області з вимогою відшкодувати шкоду згідно Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», але отримав відповідь що дане питання вирішується судом.

Внаслідок протиправних дій органів дізнання та слідства захворів на кардіологічне захворювання, у 2011 р. йому було встановлено 2 групу інвалідності, а в 2014 р. 2 групу інвалідності. На лікування витратив усі заощадження, а сам є непрацездатним.

Посилаючись на положення ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» просив відшкодувати моральну шкоду

У січні та березні 2016 р. ОСОБА_1 доповнив позов вимогами про відшкодування матеріальних збитків на загальну суму 1310518,01 грн., з яких: 1) неотриманий прибуток за 2010-2015 р.р. як ідеальне значення отриманого доходу від року, що передував проведенню перевірки та порушення кримінальної справи, переведений за валютним курсом у відповідному році в долари США, а потім переведений в гривню за валютним курсом на грудень 2015 р. 629192 грн.; 2) у звязку із припинення господарської діяльності та невиконання через це зобовязань перед контрагентами з нього були стягнуті 633734,35 грн.; 3) витрати понесені на судові процеси з оспорювання штрафу (оплата юристів, видача нотаріальних довіреностей, оплата поштових послуг) 23389,82 грн.; 4) витрати на лікування з 08 грудня 2010 р. по 07 травня 2015 р. у звязку з притягнення до кримінальної відповідальності та довгострокового знаходження під слідством 17917,29 грн.

Матеріальні збитки просив стягнути з Казначейства, а компенсацію моральної шкоди відшкодувати за рахунок коштів державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

В уточненнях до позову позивач наголошував, що йому при провадженні кримінальної справи стосовно нього обирався запобіжний захід підписка про невиїзд. Пояснив підстави відшкодування моральної шкоди тим, що тривалий час вимушений був доводити свою невинність, щодо нього проводилися, що спричиняло душевні страждання, оперативно розсудкові заходи, проводилися неодноразові допити слідчим. Його авторитет, репутація та гідність були принижені, погіршились відносини із членами сімї, втратив роботу, через шкоду заподіяну здоровю став інвалідом.

Ухвалою суду від 03 червня до участі в справі співвідповідачем залучене Казначейство.

В судовому засіданні позивач, його представник позовні вимоги підтримали.

Представники відповідачів ГУ ДФС, УМВС, Казначейства та представник Миколаївської обласної прокуратури, який вступив в справу з метою захисту інтересів держави, просили позов залишити без задоволення.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Із матеріалів кримінальної справи № 10030069 Заводського ВП ГУ НП в Миколаївській області вбачається, що на підставі рапорту оперуповноваженого відділу податкової міліції в м. Миколаєві від 27 вересня 2009 р. про незаконне провадження грального бізнесу в порушенні відповідного закону зареєстрованого в Книзі обліку інформації про злочин слідчим СВ податкової міліції ДПА у Миколаївській області було проведено огляд місця події приміщення на території ринка по вул. Бутоми в м. Миколаєві та вилучені 7 системних блоків, 8 моніторів, 8 клавіатур, 8 висувних перестінків, 195 грн. готівкою, різні пристрої та плати, ДВД плеєр тощо. Крім того, було відібрано пояснення від власника обладнання ОСОБА_1 та інших осіб.

Зібрані податковою міліцією матеріали були направлені 06 жовтня 2009 р. прокуратурою м. Миколаєва до Заводського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області (далі - Заводський РВ) для прийняття рішення в порядку ст. 97 КПК України, де вказані матеріали були зареєстровані в журналі реєстрації заяв, повідомлень про злочини 09 жовтня 2009 р.

16 жовтня 2009 р. оперуповноваженим Заводського РВ винесена постанова про відмову в порушенні кримінальної справи, яка була скасована постановою заступника прокурора району 07 грудня 2009 р. і матеріали направлені для додаткової перевірки.

Постановою від 11 грудня 2009 р. у порушенні кримінальної справи оперуповноваженим Заводського РВ в порушенні кримінальної справи знову було відмовлено. Цю постанову скасовано постановою заступника прокурора району від 20 січня 2010 р., якою одночасно також порушено кримінальну справу за фактом зайняття забороненим видом господарської діяльності працівниками ПП ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 203 КК України.

Вилучене при огляді місця події 27 вересня 2009 р. майно (блоки, монітори, грошові кошти, клавіатури тощо) ОСОБА_1 отримав під розписку від оперуповноваженого Заводського РВ 16 жовтня 2009 р. після вирішення питання про відмову в порушенні кримінальної справи, а 18 листопада 2009 р. ОСОБА_1 написав розписку, що зобовязується зберігати це майно до вирішення питання по суті.

25 лютого 2010 р. кримінальну справу прийняв до провадження слідчий Заводського РВ. При провадженні кримінальної справи зясувалося, що ОСОБА_1 після відмови в порушенні кримінальної справи продав компютери. Постановою того ж слідчого від 12 березня 2010 р. вирішено дослівно: кримінальну справу закрити за відсутністю в діях ОСОБА_1В, складу злочину, міру запобіжного заходу ОСОБА_1 підписку про невиїзд скасувати.

Постанову слідчого Заводського РВ скасовано постановою заступника прокурора району від 22 березня 2010 р., справу повернуто до Заводського РВ для подальшого розслідування.

Справу прийняв до провадження той самий слідчий Заводського РВ та виніс 22 квітня 2010 р. постанову про закриття кримінальної справи за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу злочину та про скасування підписки про невиїзд ОСОБА_1

Постановою від 27 січня 2012 р. інший слідчий Заводського РВ прийняв справу до свого провадження і того ж дня виніс постанову про припинення справу за відсутністю складу злочину, яка була скасована заступником прокурора району постановою від 22 лютого 2012 р. з мотивів невиконання раніше наданих прокуратурою вказівок (відсутні в кримінальній справі), а досудове слідство по кримінальній справі поновлене.

25 лютого 2012 р. справу прийняв до провадження слідчий Заводського РВ та 11 вересня 2012 р. виніс постанову про її закриття. В описово-мотивувальній частині постанови про закриття справи слідчий зазначає, що проведеними заходами встановити свідків заняття ОСОБА_1В, забороненим видом господарської діяльності, а також встановити місце знаходження компютерів для проведення експертизи не уявляється можливим, але рішення про закриття кримінальної справи слідчим прийнято з підстав відсутності складу злочину (ст. 5, п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України) через декриміналізацію статті 203 КК України Законом України від 22 грудня 2012 р., що відтворено також і в резолютивній частині постанови.

Як вбачається із кримінальної справи, при її провадженні стосовно ОСОБА_1В, процесуальні рішення органами дізнання та досудового розслідування про затримання, про визначення його статусу як підозрюваного або обвинуваченого, застосування запобіжного заходу не приймалися, підписки про невиїзд в справі немає, ОСОБА_1 допитувався в справі лише як свідок.

Факт не притягнення ОСОБА_1В, до кримінальної відповідальності підтверджується відсутністю відомостей про нього у криміналістичних обліках МВС України, Управління Національної поліції в Миколаївській області (т. 2 а.с.91,92).

Постанова слідчого Заводського РВ від 11 вересня 2012 р. є остаточною в справі, її законність у передбаченому порядку не оскаржувалося, судами рішення щодо законності закінчення досудового розслідування не виносилися (т. 1 а.с. 20).

Відповідно до ч. ч. 1 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з ч. 7 ст. 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.

За ст. 2 цього Закону право на відшкодування шкоди виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 2) закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину; 3) відмови в порушенні кримінальної справи або закриття кримінальної справи з підстав, зазначених у пункті 2 частини першої цієї статті; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода (ст. 3 Закону).

За ч. ч. 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

На думку суду ОСОБА_1 не є субєктом який має право на відшкодування шкоди за п. 2 ст. 3 вказаного Законом, який поряд із ч. 1,2 ст. 1176 ЦК зазначає єдиними підставами позовних вимог.

Закриття кримінальної справи не проти стосовно ОСОБА_1, а за ознаками злочину передбаченого ч. 1 ст. 203 КК України, відбулося внаслідок прийняття закону про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, і має зворотну дію у часі (ст. 5 КК України), одночасне зазначення слідчим в постанові про закриття кримінальної справи зноски на п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України (яка констатує відсутність складу злочину в момент події), але зміст постанови не змінює. В той час, як на думку суду, за змістом п. 2 ст. 3 Закону право на відшкодування виникає саме при відсутності складу злочину в події на час, коли вона відбувалася.

Частинами 1, 2 ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

Верховний суд України в постанові від 24 лютого 2016 р. по справі №6-2089цс15 розяснив, що встановлення розміру видів шкоди зазначеної в попередньому абзаці віднесено до компетенції цих органів, а не суду, що мало б в даному випадку вирішення питання про закриття провадження в справі.

Але враховуючи що позивач не відноситься до субєкту який має право на відшкодування відповідно до зазначеного закону, то суд ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову по усім складовим позовних вимог.

Суд звертає увагу, що вимоги до ГУ ДФС випливають лише з факту порушеної кримінальної справи, безпідставно зводять обмеження вжиті податковими органами до ОСОБА_1 до застосування вказаної ст. 1176 ЦК і Закону, не мають доказаного звязку факту порушення кримінальної справи і будь-яких втрат позивача.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від визначення статусу позивача як особи яка має право на відшкодування згідно зазначеної ст. 1176 ЦК та Закону, а тому задоволенню не підлягають, крім того і через те, що суду не доведено, що захворювання позивача, припинення ним ведення господарської діяльності та інше є наслідком незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури.

Судові витрати приймаються на рахунок держави, оскільки позивач відноситься до осіб, які звільнені від сплати судового збору.

Керуючись ст. 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ::

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подання апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - в тому ж порядку і в той самий термін, який обраховується з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Г. Губницький