Номер провадження: 22-ц/785/1747/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2016 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Гайворонського С.П.

суддів Кононенко Н.А.

ОСОБА_2

при секретарі Ліснік Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_3 цивільну справу за позовною заявою Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія Альфа-Гарант до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштівза апеляційною скаргою товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-гарант» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2015 року,

встановила:

Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просило стягнути в порядку регресу з відповідача на його користь суму сплаченого страхового відшкодування у розмірі 30 646 гривень 54 копійки, та понесені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 306 гривень 47 копійок.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02 грудня 2013 року між позивачем було отримано повідомлення про ДТП від потерпілої особи - ОСОБА_3, яке сталося 01 листопада 2013 року о 21 годині 30 хвилин в місті ОСОБА_3 на проспекті Маршала Жукова, 2/1, за участю транспортного засобу ВМW320 державний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4, у якого був страховий поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АС/3734932 та транспортного засобу Mitsibishi Lancer, державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3

Постановою Київського районного суду міста ОСОБА_3 від 20 січня 2014 року винним у зазначеній ДТП визнано ОСОБА_5

Матеріальний збиток згідно зі Звітом № 5533 від 25 березня 2014 року склав 37 975 гривень 86 копійок. Та оскільки, цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в ТДВ СК «Альфа-Гарант», то останнім було виплачено страхове відшкодування на користь власника транспортного пошкодженого засобу ОСОБА_3 у розмірі ЗО 646 гривень 54 копійки.

Позивач вважає, що після виплати страхового відшкодування, позивач отримав право на регресний позов до відповідача, у зв'язку з тим, що останній не виконав свого обов'язку щодо повідомлення страховика про настання дорожньо-транспортної пригоди відповідно до ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

В судовому засіданні:

- представник позивача в судовому засіданні Позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити;

- представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив, зазначивши, що його довірителем виконано вимоги діючого законодавства щодо своєчасного сповіщення страховика про настання страхового випадку. Тому вважає позов безпідставним, та таким, що не підлягає задоволенню.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів.

В апеляційній скарзі Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант»просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму Верховного України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обовязково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Рішення не повинно містити зайвої деталізації, яка не має правового значення в даній справі, а також незрозумілих словосполучень, занадто довгих речень, через які викладення фактичних обставин важко сприймається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших, які беруть участь у справі.

Як вбачається з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відмовляючи в задоволенні вищевказаного позову суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наступного.

Так, відповідно до матеріалів справи 01 листопада 2013 року о 21 годині 30 хвилин в місті ОСОБА_3 на проспекті Маршала Жукова, 2/1, відбулась дорожньо-транспортна пригода, за участю транспортного засобу BMW320 державний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4, у якого був страховий поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АС/З734932 та транспортного засобу Mitsibishi Lancer, державний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3, яка не мала страхового полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За даним фактом постановою Київського районного суду міста ОСОБА_3 від 20 січня 2014 року ОСОБА_5 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення за ст.124 КпАП України (а.с. 11).

Відносини між сторонами у сфері страхування регулюються, зокрема Цивільним кодексом України, Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплати другій стороні (страхувальникові) грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника і страхового акта.

Статтею 993 ЦК України встановлено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ч.І ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом.

Обов'язки учасників дорожньо-транспортної пригоди, а також підстави для звернення страховика з регресним позовом до страхувальника урегульовані Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року (зі змінами та доповненнями).

Стаття 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції чинній на час скоєння ДТП), покладала на учасників дорожньо-транспортної пригоди наступні обов'язки, а саме: терміново повідомити про дорожньо-транспортну пригоду відповідні органи Міністерства внутрішніх справ України (п.33.1.1.); вжити заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика, з яким було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, або, у випадках, передбачених цим Законом. МТСБУ про настання дорожньо-транспортної пригоди. Якщо зазначені особи з поважних причин не мали змоги виконати зазначені дії, вони мають підтвердити це документально(п.33.1.2.): проінформувати один одного про себе, своє місце проживання, назву та місцезнаходження страховика та надати відомості про відповідні страхові поліси (п.3.1.3.); вжити всіх можливих заходів з метою запобігання чи зменшення подальшоїШКОДИ (п.33.1.4.).

Відповідно до абзацу "г " підпункту 38.1.1. пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Підпунктом 33.1.4 пункту 33.1 ст. 33 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що Страхувальник зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка.

У судовому засіданні встановлено, що дорожньо-транспортна пригода за участю ОСОБА_5 та ОСОБА_3 відбулась 01 листопада 2013 року. Протокол про адміністративне правопорушення АГ2 № 777525 було складено лише 04 грудня 2013 року. А притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_5 лише 20 січня 2014 року (а.с.11).

Так, у звязку із тим, що фактично протокол про адміністративне правопорушення відносно будь-якої особи, учасника ДТГІ, на місці ДТП 01 листопада 2013 року не складався, та на момент ДТП було встановлено, що учасник ДТП ОСОБА_3

О. В. не мала страхового полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідач по справі ОСОБА_5 05 листопада 2013 року письмово засобами поштового звязку звернувся до МТСБУ з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, відповідно до вимог ст.41 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яке надійшло на адресу МТСБУ 11 листопада 2013 року (а.с.50, 71-72).

В судовому засіданні також встановлено, що відповідач звернувся 05 листопада 2013 року з повідомленням про ДТП в термін, визначений підпунктом 33.1.4 пункту 33.1 ст. 33 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто не пізніше трьох робочих днів з моменту ДТП, яке сталось 01 листопада 2013 року, у звязку із тим, що 02 та 03 листопада 2013 року були вихідними днями.

Крім того, в судовому засіданні представник позивача наголошував про те. що відповідачу необхідно було звернутись з повідомленням про ДТП на адресу ТОВ СК «Альфа-Гарант», як до Страховика, а не до МТСБУ. Однак саме представник позивача в судовому засіданні погодився, що відповідач мав право, за обставин, встановлених в судовому засіданні подати повідомлення про ДТП і на адресу МТСБУ.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що ОСОБА_5 виконав покладений на нього ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язок щодо сповіщення страховика про настання дорожньо-транспортної пригоди, яка стала підставою для здійснення страхового відшкодування у межах строків, передбачених ст.33 цього Закону.

Разом з тим, посиланням представника відповідача на те, що фактично ТОВ СК «Альфа-Гарант» виплачено страхове відшкодування особі, якій не належить на праві власності майно, якому завдано шкоду, та позивач не мав права на подання регресного позову, суд дає критичну оцінку.

Відповідно до п.1.3 ст.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів - потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров'ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.

Відповідно до п.1.6. ст.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Таким чином, відповідно до довіреності від 08 серпня 2012 року ОСОБА_6 на законних підставах, правомірно експлуатувала автомобіль Mitsibishi Lancer, державний номер НОМЕР_2 (а.с.8), та мала право на отримання страхового відшкодування.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, натомість, відповідачем доведено дотримання ним страхового законодавства під час скоєння дорожньо-транспортної пригоди, у зв'язку з чим. позовні вимоги в частині стягнення коштів в порядку регресу задоволенню не підлягають.

Оскільки позовні вимоги про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу задоволенню не підлягають, не підлягають також задоволенню вимоги про стягнення судових витрат у розмірі 306 гривень 47 копійок.

Керуючись Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст.209, 212, 213. 214, 215, 218 ЦПК України, суд

При цьому, судова колегія зазначає, що згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57 - 60 ЦПК України.

На підставі зазначеного вище, судова колегія вважає, що відповідач не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх заперечень вимог щодо вищевказаного позову, що є обовязком сторін згідно з засадами змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України.

Отже, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія Альфа-Гарант- відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2015 року по цивільній справі за позовною заявою Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія Альфа-Гарант до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді С.П. Гайворонський

ОСОБА_7

ОСОБА_2