У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Мартинюк В.І., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсного нікчемного правочину,

в с т а н о в и в:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом до ОСОБА_2, в обґрунтування якого зазначив, що у травні 2013 року домовився із останньою про купівлю будинку АДРЕСА_1, за 18 000 доларів США.

Того ж дня він передав ОСОБА_2 16 000 грн в рахунок подальшого придбання будинку. Про отримання коштів остання написала розписку, в якій також зазначено наслідки порушення домовленості, а саме: в разі відмови від придбання будинку залогова сума не повертається, а в разі відмови від продажу, продавець зобов'язується повернути зазначену суму в подвійному розмірі.

Відповідач повідомила позивача, що їй необхідно оформити свої спадкові права на відчужуваний будинок. Ними також досягнуто згоди, що відчуження будинку повинно бути здійснено до кінця 2013 року.

Згодом, в зв'язку з неможливістю вчасно оформити спадкові права на будинок та земельну ділянку, строк укладення договору (за домовленістю) було перенесено на 15 березня 2014 року і згодом на 21 квітня 2014 року.

Із настанням визначеної дати, відповідач повідомила, що документи ще не готові, а також зазначила, що сума продажу збільшилась до 20 000 доларів США.

В зв'язку з продажем свого будинку і зобов'язанням звільнити приміщення в строк до 30 квітня 2014 року, він відмовився від купівлі спірного будинку та терміново почав шукати альтернативний варіант.

В зв'язку з тим, що правочин купівлі-продажу між ним та відповідачем не відбувся, просив суд зобов'язати ОСОБА_2 повернути 16 000 грн.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 19 листопада 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 16 000 грн.

Вирішено питання судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалені у справі рішення, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову.

Крім того, заявник просить поновити строк на касаційне оскарження рішень посилаючись на поважність причин його пропуску.

Відповідно до ч. 1 ст. 325 ЦПК України касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням (ухвалою) апеляційного суду.

Рішення або ухвала апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення (ст. 319 ЦПК України).

У разі пропущення строку, встановленого ч. 1 ст. 325 ЦПК України, з причин, визнаних поважними, суддя касаційної інстанції за заявою особи, яка подала скаргу, може поновити цей строк (ч. 2 ст. 325 ЦПК України).

Зважаючи на те, що строк касаційного оскарження пропущений з поважних причин, суд вважає за можливе поновити його.

Разом з тим у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із обґрунтованості позовних вимог.

В судовому засіданні встановлено, що 15 травня 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 домовились про відчуження належного матері відповідача житлового будинку з надвірними будовами та спорудами за 18 000 доларів США.

Того ж дня ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 16 000 грн, в рахунок подальшого придбання будинку, про що написала розписку.

Однак у визначений сторонами термін, договір купівлі-продажу будинку укладений не був, в зв'язку з неоформленням правоустановчих документів на спірну нерухомість.

Крім того, згодом відповідач підвищила ціну вартості будинку з 18 000 до 20 000 доларів США.

В зв'язку з порушенням термінів укладення договору купівлі-продажу, а також підвищенням вартості будинку, позивач відмовився від його придбання.

Суди попередніх інстанцій правильно дійшли висновку, що сума отримана ОСОБА_2 від ОСОБА_3 в рахунок майбутнього придбання будинку, не є завдатком, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або нерухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

Ознакою завдатку є те, що він одночасно виступає і способом платежу і способом забезпечення виконання зобов'язань.

Тобто з вказаної норми випливає, що завдаток забезпечує виконання вже існуючого (укладеного) договору.

Цивільний кодекс України містить чіткі вимоги до форми такого договору: письмова, із засвідченням підписів сторін нотаріусом (ст. 657 ЦК України).

Резюмуючи наведене, договір завдатку укладається тоді, коли є договірні зобов'язання, які цей договір покликаний забезпечувати (договір завдатку повинен мати ознаки договору, який він забезпечує, а саме: укладатись в письмовій формі і посвідчуватись нотаріально).

Як вбачається, між сторонами основний договір, відповідно до ст. 657 ЦК України, укладений не був, а відтак і не було його порушення.

Якщо не буде встановлено, що сума сплачених в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом (ч.2 ст. 570 ЦК України).

Таким чином, передані потенційним покупцем ОСОБА_3 16 000 грн - є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Безпідставними є також посилання відповідача на те, що вона не афішувала інформацію про продаж будинку (про це знали лише сусіди), а також на те, що на момент передачі грошей в рахунок майбутнього продажу будинку, її мати (власник будинку) була ще жива. Дані факти не впливають на законність та обґрунтованість рішень і говорять радше про безпринципність відповідача.

Тлумачення норм закону на свій розсуд не можуть бути підставою для скасування судових рішень.

Висновки судів відповідають обставинам справи та ґрунтуються на доказах, яким дана правильна оцінка.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Із матеріалів касаційної скарги та змісту судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Керуючись ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Поновити ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2015 року та ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2015 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсного нікчемного правочину, за касаційною скаргоюОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2015 року.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ В.І. Мартинюк