АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Ратнікової В.М., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 на ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 27 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Державна виконавча служба Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності та зобов'язання не чинити перешкод у реалізації права власності,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 27 вересня 2016 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 про роз'яснення рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13 травня 2015 року.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що встановлені судом, просив ухвалу скасувати та постановити нову про задоволення заяви.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилається на те, що суд першої інстанції помилково вказав, що в заяві заявлені вимоги, які не розглядалися судом під час розгляду справи.

Крім того, апелянта вказує, що суд не врахував, що на даний час фактично ніякого спору між сторонами не існує.

Справа № 760/28325/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/13916/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Кізюн Л.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У судовому засіданні представники позивача та відповідача апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду, тому розгляд справи за апеляційною скаргою на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України проведено за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 13 травня 2015 року визнано, зокрема, що в результаті приватизації державного житлового фонду позивач набув право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 та після смерті ОСОБА_7 як спадкоємець по закону прийняв спадщину в розмірі 1/3 частки померлого, визнано, що право власності позивача на квартиру складає 1/3 частку, що не порушує права інших співвласників - спадкоємців, частка власності яких становить: ОСОБА_3 - 1/3 частка квартири; ОСОБА_4 - 1/3 частка квартири.

У своїй заяві відповідач просила роз'яснити рішення суду та визнати, що в результаті приватизації державного житлового фонду вона, позивач, третя особа ОСОБА_4 та ОСОБА_7 набули кожен право власності на 1/4 (3/12) частки квартири АДРЕСА_1;

визнати, що після смерті ОСОБА_7 вона, позивач та третя особа ОСОБА_4 кожен набули право власності на 1/3 від 1/4 частки померлого, тобто на 1/12 частку зазначеної квартири;

визнати право спільної часткової власності її (відповідача), позивача та третьої особи ОСОБА_4 на зазначену квартиру по 1/3 частині кожного.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і колегія суддів, виходив з того, що заявник у своїй заяві фактично просить змінити резолютивну частину рішення і заявляє від свого імені та в інтересах третьої особи позовні вимоги, які не заявлялися позивачем та не розглядалися судом.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково вказав, що в заяві заявлені вимоги, які не розглядалися судом під час розгляду справи, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Положенням ст.10 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Аналізуючи наведені норми процесуального законодавства вбачається, що суди розглядають справи, виключно в межах заявлених сторонами вимог.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1, він заявляв до суду вимоги виключно в своїх інтересах, а саме, зокрема, просив визнати що в результаті приватизації державного житлового фонду він набув право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 та прийняв спадщину після померлого батька у розмірі 1/3 частки померлого; визнати що його право власності на вказану квартиру складатиме 1/3 частину, що не порушує права інших співвласників.

Інші особи, які брали участь у справі, своїх вимог не заявляли.

Суд першої інстанції розглянув справу та ухвалив рішення в межах вказаних вимог позивача.

Відповідно до ч.1 ст. 221 ЦПК України якщо рішення суду є незрозумілим для осіб, які брали участь у справі, або для державного виконавця, суд за їхньою заявою постановляє ухвалу, в якій роз'яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту.

Згідно з п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» відповідно до статті 221 ЦПК України роз'яснення рішення суду, а не ухвали, можливе тоді, коли воно не містить недоліків, що можуть бути усунені лише ухваленням додаткового рішення, а є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію. Зазначене питання розглядається судом, що ухвалив рішення, і в ухвалі суд викладає більш повно та ясно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду.

У даному випадку, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13 травня 2015 року є чітким і однозначним, чітко ухвалене щодо кожної заявленої під час розгляду справи вимоги.

Звернувшись до суду із заявою про роз'яснення рішення, ОСОБА_3 фактично заявила власні вимоги, які повинні розглядатися в позовному провадженні, а не відповідно до положень ст.221 ЦПК України.

Посилання апелянта на те, що між сторонами на даний час фактично не має жодного спору ніяким чином не впливають на правильність вирішення судом першої інстанції питання, оскільки, як вже було вказано, вимоги заяви про роз'яснення рішення, фактично є вимогами позовної, яка повинна розглядатися у позовному провадженні, відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства.

Інших доводів та обґрунтувань, які б показували на незаконність та необґрунтованість ухвали суду першої інстанції, апелянтом не заявлено.

Враховуючи викладене, ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 27 вересня 2016 року колегія суддів вважає обґрунтованою та такою, що постановлена з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухвали суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п.1 ч. 2 ст. 307, ст.ст.312-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2, відхилити.

Ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 27 вересня 2016 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та не підлягає оскарженню.

Головуючий

Судді