У х в а л а

іменем україни

8 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.

суддів: Гвоздика П.О., Завгородньої І.М.,-

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Мані», третя особа - ОСОБА_2, про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що його було незаконно звільнено з ініціативи власника за прогул без поважної причини, оскільки він був відсутній на робочому місці з поважної причини, а саме, внаслідок недопуску його на робоче місце співробітниками служби безпеки роботодавця. У період з 11 липня 2014 року до

16 липня 2014 року він перебував на лікарняному та 17 липня 2014 року прийшов до офісу TOB «Глобал Мані» вчасно та виявив, що працівники служби безпеки не допускали його в приміщення офісу, посилаючись на необхідність отримання дозволу від керівництва. У період з 18 липня 2014 року до 29 серпня 2014 року, а також у період з 1 вересня 2014 року до 21 вересня 2014 року він перебував на лікарняному. 18 вересня 2014 року за допомогою засобів поштового зв'язку позивачем було направлено відповідачу заяву про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку, оскільки особисто він не міг подати заяву з огляду на недопуск його до офісу та за таких обставин вважає себе звільненим незаконно, оскільки був відсутній на роботі 17 липня 2014 року з поважних причин, а наказ про звільнення було видано в той час, коли він повинен був перебувати у відпустці по догляду за дитиною за його заявою.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив поновити його на посаді начальника Управління фінансів та економічної безпеки, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 вересня 2014 року та моральну шкоду у розмірі 15 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 28 липня 2015 року,

у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 липня 2015 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд виходив із того, що відповідачем додержано норм законодавства, які регулюють звільнення працівника, та дійшов висновку про законність звільнення позивача із займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. При цьому суд виходив із наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на підставі наказу № 2/12-к від 3 січня 2012 року був прийнятий на посаду начальника відділу економічної безпеки ТОВ «Глобал Мані».

Згідно з наказом № 79/12-к від 7 грудня 2012 року позивача переведено на посаду начальника Управління фінансів та економічної безпеки ТОВ «Глобал Мані».

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідна для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За правилами ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до вимог п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Наказом № 77-к від 24 вересня 2014 року ОСОБА_1 було звільненно з посади начальника Управління фінансів та економічної безпеки з 24 вересня

2014 року з ініціативи власника згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України.

У якості підстав для звільнення у наказі № 77-к від 24 вересня 2014 року наведено перелік наказів про порушення трудової дисципліни, доповідних записок, актів про запізнення на роботу та відсутність на робочому місці, службових записок, зі змісту яких убачається що підставою для звільнення визначено відсутність на робочому місці без поважної причини більше трьох годин поспіль

17 липня 2014, а також відсутність на робочому місці 22, 23 та 24 вересня

2014 року.

Судами досліджено надані сторонами докази, зокрема доповідну записку

№ 230/1 від 17 липня 2015 начальника відділу організації майнової та особистої безпеки ТОВ «Глобал Мані» щодо прибуття ОСОБА_1 на роботу 17 липня

2014 року о 09 год. 52 хв. та знаходження в офісі до 13 год. 45 хв.; висновки акту комісії з'ясування причин запізнення ОСОБА_1 на роботу 17 липня 2014 року; службову записку № 288 від 24 вересня 2014 року начальника юридичного управління ТОВ «Глобал Мані»; доповідну записку за вих. № 289 від 24 вересня 2014 року начальника відділу організації майнової та особистої безпеки ТОВ «Глобал Мані»; службову записки № 291 від 24 вересня 2014 року, журнал реєстрації списків осіб, що прибувають до ТОВ «Глобал Мані» та листи непрацездатності ОСОБА_1

Суди, дослідивши зазначені вище докази та встановивши, що ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці 17 липня 2014 без поважних причин, дійшли правильного висновку щодо порушення позивачем трудової дисципліни та його звільнення з роботи із дотриманням вимог трудового законодавства.

Апеляційний суд, перевіряючи в апеляційному порядку законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, правильно відхилив доводи ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції неправильно оцінено зібрані у справі докази, вказуючи на те, що відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При цьому апеляційний суд, обґрунтовано пославшись на положення

ч. 2 ст. 304 ЦПК України, відповідно до якої апеляційний суд досліджує докази, що судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами, зазначив про те, що апеляційна скарга не містила доводів про те, що наявні в матеріалах справи докази досліджені судом першої інстанції з порушенням встановленого порядку або в досліджені доказів було неправомірно відмовлено.

Також апеляційний суд вказував, що клопотань про дослідження доказів, які були досліджені судом першої інстанції з порушенням встановленого порядку або в досліджені яких було неправомірно відмовлено до суду апеляційної інстанції позивачем заявлено не було.

До повноважень суду касаційної інстанції відповідно до положень

ст. 335 ЦПК України питання переоцінки доказів не належить.

Правильно апеляційним судом було відхилено й доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при ухвалені рішення не було з'ясовано та враховано обставин порушення строку застосування дисциплінарного стягнення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення:

1) догана; 2) звільнення.

Згідно з ч. 1 ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не враховуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці.

Згідно зі ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Судами правильно встановлено, що дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення застосовано у встановлений чинним законодавством строк за вирахуванням часу перебування позивача на лікарняних після вчинення прогулу у період з 18 липня 2014 року до 21 вересня 2014 року, пояснення щодо причин відсутності на робочому місці 17 липня 2014 року були отримані відповідачем у день звільнення, поважної причини для прогулу не було встановлено, а тому рішення про звільнення позивача на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України внаслідок прогулу прийнято у відповідності до вимог ст. ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України.

Доводи ОСОБА_1 щодо його відсутності на робочому місці 17 липня

2014 року з поважної причини, а саме, внаслідок його недопуску на робоче місця після обідньої перерви співробітниками служби охорони, суди обґрунтовано вважали не підтвердженими належними та допустимими доказами в розумінні

ст. ст. 10, 60 ЦК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.І. Мартинюк
П.О. Гвоздик І.М. Завгородня