Справа №490/2305/14-ц 09.02.2016 09.02.2016 09.02.2016
Провадження №22-ц/784/404/16
Справа №490/2305/14-ц Головуючий у 1-й інстанції Черенкова Н.П.
Провадження № 22ц-784/404/16 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Ухвала

Іменем України

09 лютого 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Гордійчук С.С.,

за участю:

- представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Єврокапітал» про застосування наслідків нікчемного правочину,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Єврокапітал» (далі -ТОВ ФК «Єврокапітал») про визнання кредитного договору укладеного 8 листопада 2008 року між ним та ТОВ ФК «Єврокапітал» недійсним та стягнення процентів.

Позивач зазначав, що в договір були включені несправедливі умови, всупереч п.6ч.1ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, в договір були включені положення п.п. 2.2.3, 4.1,4.3 про зміни у витратах за договором, крім відсоткової ставки, що у відповідності до ст..18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання договору недійсним.

Також, в порушення закону включено положення про додаткові платежі внаслідок дострокового погашення кредиту.

Одночасно посилався на ст.. 230 ЦК України, вказуючи, що відповідач навмисно ввів його в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

29 січня 2013 року провадження у справі за позовними вимогами в частині визнання пунктів 2.2.3, 4.1,4.3 договору недійсними було закрито, у звязку з тим, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва за іншим позовом ОСОБА_3 визнано ці три пункти договору недійсними з тих же самих підстав.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 28 липня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним, стягнення процентів відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від16 жовтня 2014 року, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 червня 2014 року та ухвала апеляційного суду Миколаївської області від 28 липня 2014 року залишені без змін.

19 листопада 2014 року було скасовано в касаційному порядку судове рішення у справі за іншим позовом ОСОБА_3 щодо недійсності договору в частині зазначених вище трьох пунктів.

У звязку з цим, ОСОБА_3 04 грудня 2014 року звернувся до суду із заявою про перегляд рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 червня 2014 року у звязку з нововиявленими обставинами.

Ухвалю Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2015 року судове рішення скасовано у звязку з нововиявленими обставинами.

Під час розгляду справи по суті, позивач 14 вересня 2015 року змінив предмет позову, посилаючись на те, що умови укладеного кредитного договору не відповідають вимогам ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», якою заборонена нечесна підприємницька практика, оскільки на час укладання спірного договору йому не були повідомлені ризики договірних зобов'язань, що полягають у знеціненні гривні відносно інших валют по гривневим кредитам.

Таким чином, просив позов задовольнити та застосувати реституцію, як наслідок визнання кредитного договору нікчемним, стягнувши на його користь з відповідача 3024 грн. 71 коп. сплачених відсотків за користування кредитом.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 08 листопада 2008 року між ТОВ ФК «Єврокапітал» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останньому надано кредит у розмірі 80 946 грн.50 коп. на придбання автотранспортного засобу зі сплатою ним процентів за користування коштами в розмірі 5% і строком повернення до 8 листопада 2010 року.

Умовами договору (п.1.1,9.5) визначено, що обовязковий щомісячний платіж складається із основного боргу, процентів за користування кредитом та плати за обслуговування кредиту, розрахунок якої визначено п.2.2.3 договору.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 квітня 2015 року у іншій справі за позовом ОСОБА_3 було визнано недійсними пункти 2.2.3,4.1,4.3 умов кредитного договору на підставі п.5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та стягнуто з ТОВ ФК «Єврокапітал» на користь ОСОБА_3 матеріальні збитки в розмірі 59 380 грн. 54 коп., отримані за недійсними пунктами кредитного договору, а також 20 000 грн. моральної шкоди. Ухвалюючи зазначене судове рішення, суд дійшов висновку про те, що вказані пункти умов договору містили несправедливі умови відповідно до п.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема щодо плати за користування кредитом та плати за дострокове його погашення.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 2 липня 2015 року зменшено стягнення з ТОВ ФК «Єврокапітал» на користь ОСОБА_3 коштів, отриманих за недійсними пунктами кредитного договору з 59 380 грн. 54 коп. до 29 690 грн. 25 коп. та зменшено розмір стягнутої судом моральної шкоди. В іншій частині вказане судове рішення було залишено без змін.

Судові рішення набрали законної сили.

Звертаючись до суду з даним позовом, вимоги якого ОСОБА_3 змінив в ході розгляду справи та просив застосувати наслідки до кредитного договору від 08 листопада 2008 року як нікчемного, в силу ч. 6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів».

При цьому посилався на ті обставини, що цим договором на нього, як споживача перекладені валютні ризики, що полягають у знеціненні гривні відносно інших валют по гривневим кредитам.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

За змістом ч. 2 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо встановлена законом, він є нікчемним.

У такому разі заінтересованою особою може бути пред'явлено вимогу про застосування наслідків нікчемного правочину на підставі ч. 5 ст. 216 ЦК України.

За вимогами ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними на підставі ч. 6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору кредитодавець зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти для оплати автотранспортного засобу на банківський рахунок №201 в АКІБ «УкрСиббанк» в розмірі 80 946 грн. 50 коп. Позичальник в свою чергу зобовязався прийняти, належним чином використовувати і повернути Кредитодавцю кредит в терміни, встановлені Графіком платежів, але не пізніше 08 листопада 2010 року та сплатити проценти за користування кредитними коштами в розмірі 5% (п.2.1 договору).

Цей кредитний договір, а також Графік платежів засвідчені особистим підписом ОСОБА_3, що свідчить про погодження останнього з усіма умовами Кредитного договору.

В п. 11.14 умов кредитного договору визначено, що позичальник з підписанням цього договору підтверджує, що до укладання кредитного договору він був ознайомлений кредитодавцем в письмовій формі з усіма умовами кредитування, що пропонуються кредитодавцем, в обємі, передбаченому Законом України «Про захист прав споживачів»(ст.11ст.18) .

Наведене свідчить, що перед укладанням кредитного договору відповідач повідомляв позивача про кредитні умови, а договір містив відомості щодо відсоткової ставки та валютні ризики. Тому його умови не можна вважати несправедливими та незаконними по відношенню до позичальника, а також такими, що істотно порушують баланс інтересів сторін.

Відтак, відсутні підстави вважати укладений сторонами кредитний договір таким, що здійснений з використанням нечесної підприємницької діяльності.

Посилання в апеляційній скарзі на покладання на позичальника ризику знецінення національної валюти є помилковим, оскільки відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості, а п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808 встановлює, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобовязані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором несе споживач. Така норма запроваджена на виконання Закону України «Про захист прав споживачів» і виконана відповідачем до укладення кредитного договору, про що зазначено у п.11.14 його умов.

Крім того, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не гарантується. Тому, укладаючи спірний договір, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Посилання апелянта на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 квітня 2015 року, яким визнано недійсними пункти 2.2.3,4.1,4.3 умов спірного кредитного договору, теж не є підставою для задоволення даного позову, скільки сам по собі факт визнання окремих пунктів договору недійсним в судовому порядку, не є безумовною підставою для визнання діяльності ТОВ ФК «Єврокапітал» нечесною підприємницькою діяльністю.

Крім того, недійсність окремої частини правочину не є наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому.

При цьому колегія суддів не може прийняти до уваги посилання апелянта на ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», як на підставу нікчемності спірного договору.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 просив застосувати наслідки до кредитного договору від 08 листопада 2008 року як нікчемного, посилаючись на те, що його умови не відповідали положенням ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вимоги про нікчемність кредитного договору з підстав, передбачених ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач не заявляв. Тому у суду першої інстанції у відповідності до принципу диспозитивності, передбаченого ст.11 ЦПК України, не було підстав вирішувати питання про визнання договору нікчемним із зазначених підстав.

За такого колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді :