Ухвала

іменем україни

04 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Нагорняка В. А.,Юровської Г. В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи який зазначав, що з 01 серпня 1996 року вони з відповідачем знаходились у зареєстрованому шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_3.

В 2004 році вони придбали квартиру АДРЕСА_1. Право власності на квартиру було зареєстровано за відповідачем.

30 вересня 2009 року Індустріальним ВРАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції видано свідоцтво про розірвання шлюбу (актовий запис про розірвання шлюбу № 57 вчинено 13 лютого 2008 року). Того ж року ведення спільного господарства було припинено. Враховуючи, що спірна квартира була придбана під час шлюбу, майно є спільною сумісною власністю, тому ОСОБА_1 просив поділити спірну квартиру у відповідності до

ст. 60, 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Відповідач позов не визнала, просила суд застосувати строк позовної давності до заявлених вимог.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від

18 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2015 року, позов задоволено. Розподілено спільне сумісне майно подружжя. Визнано за кожним із подружжя право власності на 1/2 частину квартири, припинено право спільної сумісної власності на спірну квартиру. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3654,00 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Судами встановлено, що 01 серпня 1996 року сторони уклали шлюб (актовий запис № 9), в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3.

Під час шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу від 15 липня 2004 року, посвідченому приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хомич О.М. за реєстровим № 2800, ОСОБА_2 купила у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1. Право власності на квартиру за відповідачем зареєстровано 18 серпня 2004 року КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації».

Після придбання квартири сторони у встановленому законом порядку були зареєстровані за вказаною адресою та проживали у ній.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 14 грудня 2007 року шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 24 грудня 2007 року.

30 вересня 2009 року Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції було видано свідоцтво про розірвання шлюбу між сторонами, актовий запис за № 57 про розірвання шлюбу було вчинено 13 лютого 2008 року.

За згодою сторін, після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з ОСОБА_2.

На час вирішення питання про розірвання шлюбу спору про розподіл спільного майна між сторонами не було.

В березні 2011 року ОСОБА_2 звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із заявою про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстрації в квартирі ОСОБА_1.

Заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 14 квітня 2011 року (справа № 0417/2-1081/2011) позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені, відповідач був знятий з реєстрації місяця проживання за адресою спірної квартири.

Встановлено, що поставною державного виконавця Самарського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції Фащенко К.А. від 13 січня 2015 року було звернуто стягнення на заробітну плату позивача, та запропоновано з усіх видів доходів, що належать до виплати позивачу, після відрахування податків, проводити утримання в розмірі 50 % (25 % на погашення заборгованості, та 25 % - поточні аліменти)до повного погашення заборгованості по сплаті аліментів на дитину, що було розцінено позивачем як порушення його майнових прав на сумісну власність, зокрема на спільну квартиру, та у зв'язку із цим він звернувся до суду із заявою про розподіл спільної сумісної власності.

Суди дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні вимог відповідача стосовно застосування строків позовної давності до вимог позивача, оскільки позивач у 2015 році дізнався про те, що заочним рішенням суду за заявою відповідача були усунуті перешкоди у користуванні спільною квартирою АДРЕСА_1 та позивач на підставі цього рішення був знятий з реєстрації місця проживання у спірній квартирі, про що свідчить долучена до матеріалів справи довідка житлової організації.

Судами правильно застосовано до спірних правовідносин положення

ч. 3 ст. 368 ЦК України про статус майна, набутого подружжям під час шлюбу, положення ч. 3 ст. 372 ЦК Українипро припинення права спільної сумісної власності у разі поділу майна між співвласниками, положення п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року про те, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК)

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Отже, підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, а тому їх необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 18 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:Т.О. Писана В. А. Нагорняк Г. В. Юровська