АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

09 червня 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Качана В.Я.

при секретарі Ломанову Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 червня 2015 року,

встановила:

30.01.2015 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму боргу за договором позики в розмірі 1 613 267,44 грн. та судові витрати по справі.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 15.04.2013 р. ОСОБА_2 отримав у нього в позику грошову суму в розмірі 1 000 000 грн. на строк до 15.07.2013 р., що підтверджується розпискою. Станом на 15.07.2013 р. відповідач кошти не повернув. У зв'язку з невиконанням боржником свого обов'язку повернути грошові кошти, просив стягнути з ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 1 000 000 грн., 3% річних за період з 16.07.2013 р. по 30.03.2015 р. в сумі 51 205,48 грн., інфляційну складову боргу - 361 007,17 грн. та проценти від суми позики - 201 054,79 грн., а всього на загальну суму 1 613 267,44 грн.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 червня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 1 613 267,44 грн., з яких: 1 000 000 грн. - сума позики; 201 054,79 грн. - проценти від суми позики; 361 007,17 грн. - інфляційна складова боргу; 51 205,48 грн. - 3% річних. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року заяву ОСОБА_2 про скасування заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповне з'ясування усіх фактичних обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 червня 2015 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Свої доводи мотивує тим, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, судом першої інстанції не було встановлено місце фактичного проживання чи місце реєстрації відповідача, внаслідок чого було порушено правила підсудності. З 15.05.2013 року постійним місцем проживання відповідача є місто Чеське Будейовіце в Чеській Республіці.

Зазначив, що відповідач повністю повернув позивачу суму позики у розмірі 1000000 грн. Повернення позики відбувалось частинами шляхом перерахування грошових коштів на банківські картки позивача та його дружини, видані ПАТ КБ «ПриватБанк», а також шляхом безпосередньої передачі грошових коштів, які здійснювали його довірені особи: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Вказані обставини підтверджуються їх письмовими заявами. Крім того, вказану обставину може підтвердити позивач, якого необхідно викликати в судове засідання. Оскільки договір позики носив безоплатний характер, збільшення суми позики за рахунок відсотків від суми позики є безпідставним.

В судовому засіданні представники відповідача ОСОБА_7, ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_8 просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за договором позики по поверненню боргу, а тому відповідно до положень ст. 625, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України з останнього на користь позивача підлягають стягненню сума основного боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, а також процентів на рівні облікової ставки НБУ.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки останній відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за я кою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами ( ч. 1 ст.207 ЦК України).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, роботи відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967 цс15.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на підтвердження укладення договору позики 15.04.2013 року ОСОБА_2 надано розписку, в якій останній зобов'язався в строк до 15.07.2013 року повернути позику в розмірі 1 000 000 грн. у повному обсязі ОСОБА_1 (а.с.5).

Про отримання вказаних грошових коштів в борг свідчить викладені в апеляційній скарзі пояснення представника відповідача в тій частині, що ОСОБА_2 повністю повернув позивачу суму позики у розмірі 1000 000 грн. (а.с.106).

На підтвердження обставин повернення вказаних грошових коштів відповідач посилається на нотаріально посвідчені письмові заяви його довірених осіб - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.74, 75).

Разом з тим, вказані заяви не є допустимими доказами на підтвердження повернення грошових коштів.

Не є належним доказом на підтвердження факту повернення грошових коштів й надана представником позивача виписка по картковому рахунку ОСОБА_1 в ПАТ КБ «ПриватБанк» за період з 01.01.2013 р. -18.12.2015 р., оскільки відповідачем не доведено, що поповнення рахунку готівкою через відділення ПриватБанку 15.09.2014 на суму 30 000 грн. та 02.07.2014 р. на суму 40 000 грн. було здійснено саме в рахунок погашення боргового зобов'язання за договором позики від 15.04.2013 року, а представник позивача проти цього заперечувала (а.с.221-223).

За відсутності належних та допустимих доказів колегія суддів також відхиляє доводи представників відповідача, наведені в письмових поясненнях до апеляційної скарги, в тій частині, що розписка від 15.04.2013 р., написана відповідачем позивачу із обов'язком повернути 1000 000 грн. є безгрошовою, оскільки вказана заборгованість виникла не з договору позики, а з метою оплати частки позивача у статутному капіталі ТОВ «Полісся Агро-Сервіс», а договір позики є неукладеним.

Той факт, що ОСОБА_1 передав (відступив) свою частку в статутному капіталі вказаного товариства, що складало 20% статутного капіталу, яка в грошовому виразі становила 20 000 грн., на користь ОСОБА_9, громадянина Чеської Республіки, про що його уповноваженим представником 24.05.2013 року було подано нотаріально посвідчену заяву (а.с.151, 152), не виключає обставин виникнення у відповідача ОСОБА_2 зобов'язань перед позивачем з повернення позики в сумі 1 000 000 грн.

Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Оскільки відповідач свої зобов'язання по поверненню боргу за договором позики не виконав, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення суми боргу в розмірі 1000 000 грн., 3% річних від простроченої суми, що становить 51 205,48 грн. та збитків від інфляції - 361 007,17 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір позики носив безоплатний характер, а зобов'язання позичальника обмежувались поверненням боргу є необґрунтованими.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у ч. 1 ст. 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені у ч. 2 ст. 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд першої інстанції правильно застосував до правовідносин сторін положення ст.1048 ЦК України та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення процентів за договором позики на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до положень ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або у повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

З огляду на те, що борговий документ залишився у кредитора, розписки позивача про одержання виконання частково або у повному обсязі відповідач суду не надав, а письмові покази осіб не є належними доказами на підтвердження вказаної обставини, правові підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування ухваленого по справі судового рішення, яке є законним та обґрунтованим, відсутні.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22 -ц/796/3346/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Лужецька О.Р.

Доповідач у суді апеляційної інстанції:Кирилюк Г.М.