У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні квартирою шляхом виселення, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позов, обґрунтовуючи його тим, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 11 листопада 2003 року, копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30 грудня 2003 року, копії договору дарування 2/3 частини квартири від 09 листопада 2004 року, копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13 грудня 2004 року вона є власником квартири АДРЕСА_1. 14 травня 2008 року в зазначену квартиру за її згодою вселився та зареєструвався ОСОБА_3 Відповідно довідки виконкому Корницької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області від 25 червня 2015 року № 685 в квартирі проживають: ОСОБА_2 - власник; ОСОБА_3 - співмешканець. Зазначала, що ОСОБА_3 в нетверезому стані неодноразово та систематично вчиняє щодо неї протиправні дії та насильство внаслідок чого вона вимушена була звертатись до Коломийського МВ УМВС із заявами про протиправну поведінку відповідача.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 із зазначеної квартири без надання іншого житла.

У вересні 2015 року ОСОБА_3 подав зустрічний позов, обґрунтовуючи його тим, що він зареєстрований та біля 10 років проживає з співмешканкою ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1, яка перебуває у приватній власності ОСОБА_2 Під час спільного проживання сторони покращували свої житлові умови, проводили ремонтні роботи, облагороджували подвір'я, будували господарські будівлі.

Посилаючись на те, що спірна квартира значно покращена та істотно збільшилась у своїй вартості за рахунок спільних коштів сторін, просив встановити факт проживання з ОСОБА_2 однією сім'єю як подружжя з 01 січня 2005 року, визнати спірну квартиру АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами спільною сумісною власністю сторін і в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ним право власності на 17/100 частини квартири АДРЕСА_1 з господарським будівлями та спорудами, з врахуванням даних висновку експертизи.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 липня 2016 року первісний позов задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_2 у користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з даної квартири ОСОБА_3 без надання йому іншого житлового приміщення.

Зустрічний позов - задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з лютого 2008 року по вересень 2011 року. В решті зустрічного позову - відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 вересня 2016 року рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 липня 2016 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 та часткового задоволення позову ОСОБА_3 - скасовано.

Ухвалено в цій частині нове рішення.

В задоволенні первісного та зустрічного позову - відмовлено.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанцій, задовольнивши її позовні вимоги в повному обсязі, в частині вирішення зустрічного позову рішення апеляційного суду - залишити без змін.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ознайомившись із змістом касаційної скарги та судовими рішеннями, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що проживання відповідача в спірній квартирі, створення конфліктних ситуацій, вчинення правопорушень і небажання виселитись на вимогу позивачки порушує право власності останньої, так як створює їй перешкоди у володінні та користуванні її майном, а тому підлягає захисту шляхом усунення ОСОБА_2 перешкод в користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з даної квартири відповідача без надання іншого житлового приміщення.

Задовольняючи частково зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що обсяг та вартість виконаних будівельних та ремонтних робіт згідно спірної квартири зазначених у додатку № 1 до висновку експертизи не дають підстав для висновку про істотне збільшення вартості цієї квартири та визнання за відповідачем права спільної сумісної власності квартири і визнання права на частку в спірній квартирі відповідно до вимог ст. 74 СК України. При цьому, суд врахував відсутність дозвільних документів на проведення будівництва господарських споруд, добудов чи реконструкцій. Згідно технічного паспорту від 07 жовтня 2013 року площа спірної квартири не змінилась в порівнянні з правовстановлюючими документами. Будь-яких угод щодо проведення будівельних та ремонтних робіт між сторонами не укладалось. Земельна ділянка перебуває у власності позивачки.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_2 і часткового задоволення позову ОСОБА_3 та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині, суд апеляційної інстанції виходив з того, що в первісному позові ОСОБА_2 не подала до суду доказів про систематичне порушення ОСОБА_3 правил співжиття, які роблять неможливим для інших проживання з ним у квартирі АДРЕСА_4.

Крім того, виселення ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення суперечить вимогам ст. 116 ЖК Української РСР, оскільки правова норма вимагає наявності заходів попередження про наступне виселення через систематичні порушення правил співжиття, якого у матеріалах справи немає.

Щодо відмови у задоволенні зустрічного позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що покращуючи умови проживання у спірній квартирі не призвели до істотного збільшення вартості цієї квартири. Крім того, спірна квартира належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, а тому відсутні підстави для поділу вказаного будинку.

Крім того, позивач звернувся із вимогою про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ спільного майна, тобто для наступного вирішення спору про право, і самостійне встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, без вирішення спору по суті, суперечить вимогам ст. 256 ЦПК України.

Згідно зі ст. 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК Україниправом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК Українивласникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України).

Згідно з ст. 57 СК України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного із них.

Відповідно до ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося в своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя , воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

За змістом ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни в квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не приведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

За таких обставин суд апеляційної інстанції, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 та зустрічному позові ОСОБА_3

Докази та обставини, на які є посилання у касаційній скарзі були предметом дослідження судами першої і апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись ст. п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні квартирою шляхом виселення, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Попович