Дата документу 13.06.2016
Справа № 334/4381/15-ц
Провадження № 2/334/135/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2016 року Ленінський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого- судді Нікітенко Н.П., при секретарі - Вєтлугіній Г.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, яким просив звернути стягнення на предмет іпотеки (нерухоме майно) квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 52,67 кв.м.; кошти отримані від реалізації предмету іпотеки направити на погашення заборгованості за кредитним договором № ML - 200/316/2005 від 23.09.2005 року перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у розмірі 2362486,86 грн.; на час реалізації вищевказаного майна, передати його в управління ТОВ «ОТП Факторинг Україна»; надати ТОВ «ОТП Факторинг» права продавця; стягнути з відповідачів судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 654 грн.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна», просила позов задовольнити у повному обсязі та відмовити в задоволенні заяви представнику відповідача про застосування до виниклих правовідносин строків позовної давності, оскільки кредитним договором передбачена дата остаточного повернення кредиту - 23.09.2025 року, тобто строк позовної давності повинен відраховуватись від вказаної дати.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна», просила задовольнити заяву про застосування до виниклих правовідносин строків позовної давності та відмовити в позові у повному обсязі з підстав викладених в заяві.

Заслухавши думки сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав :

Судом встановлено , що

23.09.2005 року між АКБ «РайффайзенБанк Україна», правонаступником якого на теперішній час є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та громадянкою ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ML - 200/316/2005 від 23.09.2005 року, згідно із яким позивач зобов'язався надати відповідачу кредит у сумі 36 550 доларів США, на придбання нерухомого майна, з кінцевим строком повернення кредиту 23.09.2025 року, а відповідач прийняв на себе зобов'язання сплачувати відсотки за користування кредитом зі сплатою 6,5 % річних + FIDR, та здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами, відповідно до п. 1.5 кредитного договору, а саме згідно графіку повернення кредиту рівними частинами (додаток № 1 до кредитного договору № ML - 200/316/2005 від 23.09.2005 року).

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань за кредитним договором 23.09.2005 року між банком та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір № РМL-200/316/2005, відповідно до умов якого іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 52,67 кв.м., житловою площею 33,22 кв.м., вартість предмету іпотеки за домовленістю сторін,становить 217 150 грн. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_2 23.09.2005 року, за реєстровим № 1-953 .

Відповідно до п. 2.1 іпотечного договору іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо сплати боржником кожного і всіх його боргових зобов'язань за кредитним договором № ML - 200/316/2005 від 23.09.2005 року у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і такому порядку, як встановлено в кредитному договорі, з усіма змінами та доповненнями до нього, укладеними протягом терміну його дії., а саме: повернення боржником кредиту не пізніше 23.09.2025 року; сплати процентів за користування кредитом; сплати пені за прострочення повернення кредиту та процентів, а також сплати процентів та штрафу за нецільове використання кредиту; відшкодування збитків та витрат, викликаних порушенням кредитного договору.

Згідно з п. 6.1 іпотечного договору за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель може задовольнити такі вимоги: всі боргові зобов'язання, не сплачені боржником, і вимоги стосовно повного відшкодування всіх збитків, завданих порушенням іпотекодавцем його зобов'язань за цим договором, а також всіх фактичних витрат, понесених іпотекодержателем у зв'язку із реалізацією його прав за цим договором.

27.05.2011 року між ПАТ «ОТП Банк», правонаступником всіх прав та обов'язків ЗАТ «ОТП Банк», та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н та договір відступлення права вимоги № б/н, згідно яких, у відповідності до ст.ст. 512, 514, 1077-1079, 1082, 1084 ЦК України ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № МL-200/316/2005 від 23.09.2005 року та іпотечним договором № РМL-200/316/2005 від 23.09.2005 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, у зв'язку з укладенням між ПАТ «ОТП Банк», правонаступником всіх прав та обов'язків ЗАТ «ОТП Банк», та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» договору купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н та договору відступлення права вимоги № б/н від 27.05.2011 року, до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права ПАТ «ОТП Банк» щодо права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором та за іпотечним договором.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банківський кредит - це будь - яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь - яка гарантія, будь - яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь - яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави «Позика», якщо інше на встановлено цим параграфом і не виходить із суті кредитного договору.

Свої зобов'язання позивач виконав у повному обсязі, відповідачу було надано суму кредиту у розмірі 36 550 доларів США, що не заперечується відповідачкою.

Відповідно до п. 1.1 кредитного договору позичальник зобов'язаний своєчасно повернути суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов'язання, як вони визначені у кредитному договорі.

Згідно з п. 1.5.1 кредитного договору погашення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у Графіку повернення кредиту та сплати процентів (Додаток № 1 до кредитного договору), шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням. Нараховані в порядку, передбаченому кредитним договором, проценти сплачуються позичальником одночасно з погашенням відповідної частини кредиту в строк, передбачений в Графіку повернення кредиту та сплати процентів.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав встановлених ст. 11 ЦК України, в тому числі і з договорів.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. В свою чергу зобов'язання, згідно вимог ст ст. 525, 526 ЦК України має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

В порушення умов кредитного договору щодо порядку та строків погашення кредитного зобов'язання, вимог ст.ст.525, 526 ЦК України відповідач не виконує умови договору, не погашає кредит. Станом на 27.05.2015 року загальна заборгованість по наданому відповідачу кредиту складає 2 362 486,86 грн., з них: залишок заборгованості за кредитом 23 715,19 доларів США, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 27.05.2015 р. становить 508 061,70 грн.; сума пені за прострочення виконання зобов'язання за період з 27.05.2014 року по 27.05.2015 року - 86 560,44 доларів США, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 27.05.2015 р. становить 1 854 425,16 грн.

Отже, відповідачка неналежним чином виконувала прийняті нею зобов'язання щодо погашення кредиту, передбачених умовами кредитного договору, внаслідок чого за нею утворилась прострочена заборгованість за кредитом та була нарахована пеня за прострочення виконання зобов'язань.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.ч. 1 ст. 549, п. 3. ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки - грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення ним зобов'язання.

Так, згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Відповідно до п. 4.1.1 кредитного договору за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити кредитору пеню в розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум.

Відтак, суд вважає обгрунтованими позовні вимоги щодо стягнення пені у сумі 86 560,44 доларів США, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 27.05.2015 р. становить 1 854 425,16 грн, за прострочення виконання грошового зобов'язання, оскільки такі вимоги ґрунтуються на Законі та договірних відносинах між сторонами, які прописані в п. 4.1.1 кредитного договору.

Разом з тим, в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 року по справі № 7-рп/2013 піддано конституційно-правовому аналізу правовідносин зі сплати пені що виникають між фізичними особами - споживачами та банками і іншими фінансовими установами у правовідносинах споживчого кредитування в якому зокрема робиться висновок про те, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, частині третій ст. 509 та частинах першій, другій ст. 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту.

Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985 року N 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10.11.2011 року N 15-рп/2011 року у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Таким чином, з врахуванням вищевказаних обставин, до визначеного банком розміру неустойки в частині пені підлягає застосуванню ч. 3 ст. 551 ЦК України, оскільки нарахований банком розмір пені в розмірі 86 560,44 доларів США, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 27.05.2015 р. становить 1 854 425,16 грн., значно перевищує заборгованість за кредитом у розмірі 23 715,19 доларів США, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 27.05.2015 р. становить 508 061,70 грн., тому розмір пені підлягає зменшенню до 23 715,19 доларів США, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 27.05.2015 р. становить 508 061,70 грн. Такий розмір неустойки відповідає вимогам закону і засадам розумності та справедливості.

Відповідно до п. 1.9.1 кредитного договору № ML - 200/316/2005 від 23.09.2005 року незважаючи на інші положення кредитного договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником чи/та майновим поручителем своїх боргових та інших зобов'язань за кредитним договором, та/або умов Договору іпотеки, та/або умов Договору поруки. При цьому, виконання боргових зобов'язань повинно бути проведено позичальником протягом 7 банківських днів з дати надіслання банком відповідної вимоги.

Скориставшись правом, наданим п. 1.9.1 кредитного договору, банком у зв'язку з невиконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором щодо своєчасної сплати процентів та погашення кредиту, ОСОБА_1 було направлено досудову вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором за вих. № 22-2/345744 від 05.02.2010 року, відповідно до якої позичальник був зобов'язаний протягом 30 календарних днів з моменту отримання досудової вимоги сплатити на користь банку належні суми кредиту, процентів та штрафних санкцій за кредитним договором.

Як вбачається з матеріалів справи, досудова вимога про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором за вих. №22-2/345744 від 05.02.2010 року ОСОБА_1 не була виконана, внаслідок чого банк звернувся до суду з даним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1, виходячи з наступного:

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

З урахуванням наведених норм початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до правового висновку Верховного суду України, викладеного в ухвалі суду від 06.11.2013 року під час розгляду справи № 6-116цс13, початок перебігу строку позовної давності відповідно до ст. 261 ЦК України співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Отже, перебіг строку позовної давності за вимогою позивача про стягнення всієї суми кредиту, процентів та штрафних санкцій за кредитним договором розпочався в 2010 році, з моменту направлення відповідачці досудової вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором за. вих. №22-2/345744 від 05.02.2010 року

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст.ст.3, 4 ЦПК України).

Отже, у зв'язку з тим, що основна та додаткова вимоги можуть подаватися одночасно, у випадку подання позову виключно за основною вимогою, без подання позову за додатковою вимогою, факт подання позову за основною вимогою не перериває перебіг строку позовної давності за додатковою вимогою.

Відповідно до п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення п. 7 ч. 13 ст.1 1 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, яку було надано відповідачем до суду першої інстанції, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно, тощо).

Отже, позивач мав реальну можливість звернутися до ОСОБА_1 протягом трьох років після отримання нею досудової вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором за вих. №№22-2/345744 від 05.02.2010 року, тобто до 05.02.2013 року.

Однак, під час використання свого права вибору способу судового захисту, передбаченого п. 1.9.1 кредитного договору, позивач протягом зазначеного строку до відповідача не звертався, що було підтверджено у судовому засіданні представником ТОВ «ОТП Факторинг Україна»

Таким чином, звернувшись до суду з даним позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки лише 29.05.2015 року, позивач порушив строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом.

При цьому, суд не приймає до уваги положення п. 9.1 договору іпотеки, відповідно до якого: договір набирає чинності з дня його нотаріального посвідчення та діє до виконання боргових зобов'язань в повному обсязі та зобов'язань іпотекодавця за цим Договором, тому що дане положення не є умовою про збільшення позовної давності, оскільки остання за своєю правовою природою є певним періодом у часі (ч. 1 ст. 251, ст. 256 ЦК України), який починається від конкретного дня і спливає також у певний момент часу.

Крім того, суд не приймає до уваги посилання позивача на п. 2 ч. 1 кредитного договору, як на підставу для відмови у задоволенні заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки після використання в 2010 році ЗАТ «ОТП Банк» права, передбаченого положенням п. 1.9 кредитного договору, фактично відбулася заміна зобов'язань позичальника зі сплати строкових платежів на одне зобов'язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому.

При цьому, початок позовної давності для стягнення всіх платежів має обчислюватись з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань, тобто з моменту настання строку погашення чергового платежу. В даному випадку, - з моменту настання строку погашення зобов'язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому.

Окрім того, позивачем не було подано до суду заяви про поновлення строку позовної давності до виниклих правовідносин.

Таким чином, суд за заявою представника відповідача до виниклих правовідносин застосовує строк позовної давності, в зв'язку із чим у позові ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 слід відмовити у повному обсязі, а судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Щодо позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про надання права позивачу підпису договору купівлі-продажу; отримання дублікатів правовстановлюючих документів, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстрації правочину купівлі-продажу предмета іпотеки, проведення будь-яких дій в органах Державної реєстраційної служби, проведення дій щодо корегування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, можливості здійснення позивачем всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, заміни замків, охоронних пристроїв та обладнання, отримання в будь-яких установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, нотаріусів, будь-яких документів, необхідних для здійснення управління предметом іпотеки, то вони теж не підлягають задоволенню, оскільки:

Ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, установленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст.. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення порушених прав та вплив на правопорушника.

Згідно зі ст.. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, установлених договором або актом цивільного законодавства. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а також визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Положеннями іпотечного договору №PML-200/316/2005 від 23.09.2005 р. передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки у разі порушення боржником умов кредитного договору або іпотечного договору.

Таким чином, такий спосіб захисту цивільних прав позивача, викладений в позовних вимогах щодо: надання права позивачу підпису договору купівлі-продажу; отримання дублікатів правовстановлюючих документів, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстрації правочину купівлі-продажу предмета іпотеки, проведення будь-яких дій в органах Державної реєстраційної служби, проведення дій щодо корегування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, можливості здійснення позивачем всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, заміни замків, охоронних пристроїв та обладнання, отримання в будь-яких установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, нотаріусів, будь-яких документів, необхідних для здійснення управління предметом іпотеки не передбачений ані актами цивільного законодавства, ані кредитним та іпотечним договорами.

На підставі наведеного, керуючись ст. 42 Конституції України, ст. ст. ст.ст. 6, 11, 15, 16, 251, 256, 257, 261, 266, 267, 509, 512, 514, 525, 526, 549, 551, 610, 611, 627,1054 ЦК України, п.п. 9, 23, 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року, п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», правовим висновком Верховного суду України, викладеного в ухвалі суду від 06.11.2013 року під час розгляду справи № 6-116цс13, рішенням Конституційного Суду України від 11.07.2013 року по справі № 7-рп/2013 року, абзацом третім підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року N 15-рп/2011 року, положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985 року N 39/248, ст.ст. 2, 4, 5, 6, 8, 10, 15, 57, 60, 61, 62, 88, 209, 218, 223, 292, 294, 296 ЦПК України, -

В и р і ш и в :

У задоволенні позову Товариствау з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Запорізької області протягом десяти днів з часу його проголошення через Ленніський районний суд м.Запоріжжя.

Суддя: Нікітенко Н. П.