Справа № 461/7765/15 Головуючий у 1 інстанції: Государський А.В.
Провадження № 22-ц/783/563/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Шандри М.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, представника ДТГО «Львівська залізниця» - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 03 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі та зобовязання до вчинення дій, -

в с т а н о в и л а:

08 липня 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з вищезазначеним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що 30.11.2010 року був звільнений з посади начальника пасажирського поїзда, однак при звільненні з ним не було проведено повного розрахунку, трудова книжка видана лише 08.12.2010 року. Вважає, що у відповідача перед ним існує заборгованість з виплати заробітної плати за вісім днів з моменту звільнення згідно наказу начальника депо № 2147/ос від 30.11.2010 року, яка становить 993 грн. 20 коп. Просить суд: зобовязати відповідача виплатити йому 993,20 грн. заборгованості з доплатою індексації втрачених доходів на день ухвалення рішення суду; провести індексацію втрачених доходів належних йому коштів за вимушений прогул, що стався з вини ДТГО «Львівська залізниця» через затримку видачі трудової книжки; зобовязати відповідача виплатити суми обовязкових податків до державних фондів від суми визначеної судом.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову ОСОБА_2 до Державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі та зобовязання до вчинення дій, відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, вважає його незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки яких дійшов суд не відповідають обставинам справи. Зазначає, що 30.11.2010 року наказом ЛВЧД-1 № 546/к, наказом пасажирського вагонного депо Львів № 2147/ос його було звільнено з посади начальника пасажирського поїзда, при цьому звільнення відбулося у його відсутності, що підтверджується відсутністю його підпису у протоколі розбору на рейс поїзної бригади. 08.12.2010 року рекомендованим листом з повідомленням про вручення він отримав повідомлення про те, що 30.11.2010 року наказом він звільнений з посади начальника пасажирського поїзда. 08.12.2010 року він зявився у відділ кадрів ЛВЧД-1 та отримав на руки трудову книжку і два накази про звільнення. Вказує на те, що з вини відповідача він не отримав вчасно трудової книжки, у звязку з чим, та відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, абз. 6, 7 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, датою звільнення є 08.12.2010 року, про що відповідачем мав бути виданий наказ та внесений запис до трудової книжки, чого не було зроблено. Розрахунок з ним було здійснено лише до 30.11.2010 року включно, тобто, йому не було виплачено середньої заробітної плати за вісім робочих днів, а саме з 01.12.2010 року по 08.12.2010 року, чим порушено ст. 116 КЗпП України. Дані обставини встановлені у ході судового розгляду, проте на його думку, суд першої інстанції в описовій частині рішення від 03.11.2015 року свідомо упускає факти, які свідчать про порушення трудового законодавства відповідачем та зазначає обставини, яких насправді не було, а саме: не зазначає дату 08.12.2010 року отримання ним рекомендованим листом з повідомленням про вручення листа про його звільнення; зазначає акт від 03.12.2010 року, який на той момент взагалі не існував, оскільки в рішенні Залізничного районного суду м. Львова від 15.04.2011 року такий не згадується взагалі, що і підтверджує його фальсифікацію. Вважає, що суд першої інстанції у своєму рішенні дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи, що вказує на особисту зацікавленість судді Государського А.В. в ухваленні завідомо неправосудного рішення. Судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не застосовано закон, який підлягав застосуванню, а саме абз. 6, 7 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, тобто неправильно застосовано норми матеріального права, також грубо порушено норми процесуального права, а саме: порушено строк розгляду трудового спору; суддя перебував у нарадчій кімнаті пять хвилин, при тому, що при оголошенні рішення було зачитано його повний текст, що на його думку, свідчить про заздалегідь готовий текст рішення на електронному носії. Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 03.11.2015 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог та стягнути з відповідача на його користь 5000 грн. витрат на правову допомогу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, представника ДТГО «Львівська залізниця» - ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

Відмовляючи в позові ОСОБА_2 до Державного територіально - галузевого обєднання «Львівська залізниця» суд першої інстанції виходив з того, що адміністрацією ЛВЧД-1 було вжито усіх заходів для отримання позивачем ОСОБА_2 трудової книжки вчасно, та у відповідача перед позивачем не існує заборгованості із виплати заробітної плати.

Судом першої інстанції встановлено наступне.

ОСОБА_2 працював у Відокремленому підрозділі «Пасажирське вагонне депо Львів» ДТГО «Львівська залізниця» на різних посадах з 1993 року.

На підставі наказу № 185/ос від 18.02.2010 року був переведений згідно поданої заяви 17.02.2010 року начальником поїзда (пасажирського) 2 групи по контракту, який укладений та підписаний 18.02.2010 року. Термін дії контракту до 17.02.2015 року.

Наказом Відокремленого підрозділу «Пасажирське вагонне депо Львів» ДТГО «Львівська залізниця» (скорочене найменування - ЛВЧД-1) від 30 листопада 2010 року за № 564/К ОСОБА_2 звільнений з роботи за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором за пунктом 3 ст. 40 КЗпП України.

На підставі цього наказу ЛВЧД-1 від 30.11.2010 року № 546/к, пасажирським вагонним депо Львів видано наказ № 2147/ос про припинення з ОСОБА_2 трудового договору (контракту) та звільнення його з роботи за п. 3 ст. 40 КЗпП України, про що зроблено відповідний запис в трудову книжку працівника.

Проте, 30.11.2010 року знаючи про своє звільнення, позивач ОСОБА_2 у відділ кадрів ЛВЧД-1 для ознайомлення з наказами № 2147/ос, № 546/к від 30.11.2010 року для отримання трудової книжки не зявився.

01.12.2010 року відділом кадрів ЛВЧД-1 направлено рекомендованим листом № 4621 повідомлення позивачу про необхідність явки за трудовою книжкою (а.с. 28-31).

03.12.2010 року ОСОБА_2 з'явився у відділ кадрів ЛВЧД-1, однак отримати трудову книжку відмовився, що підтверджується актом від 03.12.2010 року (а.с. 32).

08.12.2010 року ОСОБА_2 ознайомився з наказами № 2147/ос, № 546/к від 30.11.2010 року та отримав трудову книжку.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 15.04.2011 року у справі № 2- 1528/2011 р. за позовом ОСОБА_2 до Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» про поновлення на роботі та виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, в задоволенні позову відмовлено. Вказаним рішенням суду не встановлено порушення Державним територіально-галузевим обєднанням «Львівська залізниця» законодавства при звільненні ОСОБА_2 (а.с. 36-41).

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05.12.2011 року вказане рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15.04.2011 року залишено без змін.

За правилами ст. 48 КЗпП України основним документом про трудову діяльність працівника є його трудова книжка, а ст. 47 цього Кодексу передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Відповідно до п.п. 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соцзахисту населення, від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці.

Згідно п. 4.1 та п. 4.2 Інструкції, при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Частиною 4 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, для застосування цієї норми права необхідно наявність таких умов: затримки у видачі трудової книжки; вини власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.

Як доказ повідомлення позивача щодо його звільнення з роботи по п. 3 ст. 40 КЗпП України відповідачем в суді першої інстанції подано протокол оперативної наради від 30.11.2010 року, на якій був присутній та давав пояснення ОСОБА_2 (а.с. 23-26), крім того надано акти складені відповідачем про те, що ОСОБА_2 повідомлявся про необхідність отримати трудову книжку ( а.с. 86) проте від її отримання відмовився (а.с. 32).

Під час слухання справи в суді апеляційної інстанції позивач ствердив, що був присутній на оперативній нараді 30.11.2010 року (на якій було прийнято рішення про його звільнення з роботи), проте про прийняте рішення щодо його звільнення йому не було відомо, оскільки він самовільно покинув нараду.

Однак, вищевказане твердження позивача, що йому не було відомо, що 30 листопада 2010 року його звільнено з роботи, спростовується його поясненнями в суді апеляційної інстанції про те, що після 30 листопада 2010 року він на роботу не виходив взагалі, в тому числі і згідно графіку. Крім того позивач ствердив, що ні в період з 01 грудня по 08 грудня 2010 року, так і надалі ніде не працював і наміру працевлаштуватись не мав.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем приймались всі необхідні заходи щодо видачі позивачу трудової книжки у відповідності до діючого законодавства, в тому числі і направлення йому рекомендованого листа за № 4621 від 01.12.2010 року, яким також повідомлялось про необхідність явки за трудовою книжкою у відділ кадрів ЛВЧД-1 (а.с. 28-31).

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що вини відповідача у не отриманні, а саме 30.11.2010 року, позивачем трудової книжки - не вбачається.

Також колегія суддів критично ставиться до посилання апелянта в його скарзі на те, що оскільки в рішенні Залізничного районного суду м. Львова від 15.04.2011 року про акт від 03.12.2010 року не згадується, то відповідно такий не існував.

Як вбачається з вказаного рішення суду від 15.04.2011 року, ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ДТГО «Львівська залізниця» про поновлення на роботі та виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, проте в його обґрунтування не зазначав, що трудова книжка була отримана ним лише 08.12.2010 року з вини роботодавця і питання щодо зміни дати звільнення з роботи не ставив, таке не було предметом розгляду.

Оскільки судом першої інстанції вини роботодавця у невидачі ОСОБА_2 трудової книжки в день його звільнення не встановлено, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Не заслуговує на увагу і твердження позивача, що відповідачем порушено термін видачі трудової книжки у звязку з тим, що останній зобовязаний був надіслати йому трудову книжку поштою (а.с. 51), оскільки це суперечить вимогам п. 4.2 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», згідно якої пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Будь-яких належних доказів про надання згоди щодо пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу ОСОБА_2 не надано. Крім того, під час слухання справи, як в суді першої так і апеляційної інстанцій, позивачем не підтверджено, що така згода ним надавалась.

Необхідно також зазначити, що лише 08 липня 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з вищезазначеним позовом щодо стягнення заборгованості, яка утворилась, як він вважає, через вимушений прогул, що стався з вини ДТГО «Львівська залізниця» через затримку видачі трудової книжки, та зобовязання відповідача виплатити суми обовязкових податків до державних фондів від суми визначеної судом.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Тобто початком перебігу місячного строку для звернення позивача до суду з даним позовом слід вважати день видачі трудової книжки.

Згідно ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Звернення до суду з даним позовом по спливу більше чотирьох років позивач пояснив у суді апеляційної інстанції своєю правовою необізнаністю. Проте дана причина пропуску звернення до суду не є поважною.

Відповідно до ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені ст. ст. 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін.

Таким чином, відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю таких.

За вищевикладених обставин, в задоволенні зазначених позовних вимог слід відмовити за їх безпідставністю, що судом першої інстанції й ухвалено.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки суд вірно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно зясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 03 листопада 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_5