АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/7177/2016 Головуючий в 1-й інстанції - Мирошниченко О.В.
Доповідач-Чобіток А.О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого -Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Крижанівської Г.В.

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Прокуратури м. Києва на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 березня 2016 року в справі за позовом Прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3,треті особи: Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві,Головне управління Держземагентства у м .Києві про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування майна,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року позивач пред»явив вказаний позов до відповідача та зазначав,що рішенням Київської міської ради № 631/2700 від 29.10.2009 року передано ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку,площею 0,0959 га,кадастровий номер НОМЕР_1,що розташована за адресою:АДРЕСА_1.,на підставі якого ОСОБА_2 одержано державний акт НОМЕР_2 від 11.03.2010 року, виданий Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 15.04.2011 року,залишеного без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17.02.2012 року,визнано протиправним та скасовано рішенням Київської міської ради № 631/2700 від 29.10.2009 про передачу ОСОБА_2 вказаної земельної ділянки.

Оскільки на підставі договору купівлі-продажу,посвідченого 24.07.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нациною М.О. право власності на спірну земельну ділянку перейшло від ОСОБА_2 до ОСОБА_3,позивач просив визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2 від11.03.2010 року,виданий ОСОБА_2 та витребувати її у добросовісного набувача ОСОБА_3 відповідно до ст.388 ЦК України та передати її у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 21 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач,посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні справи,просить скасувати рішення суду першої та ухвалити нове,яким задовольнити позов. Зазначає, що судом не враховано вимоги ч.2 ст.52 ЗК України, яка передбачає заборону на землях рекреаційного призначення діяльності, яка перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може впливати на природний стан цих земель,тобто землі вказаної категорії не можуть передаватися у приватну власність,бути об»єктами правочинів, а зміна цільового призначення цих земель є неможливою. Саме з порушенням вказаних норм було винесено рішення Київською міською радою про передачу ОСОБА_2 земельної ділянки,яка входила до земель рекреаційного призначення.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з»явилися, обговоривши доводи апеляційної скарги,обставини справи,колегія суддів приходить до наступного.

Встановлено, що рішенням Київської міської ради за № 631/2700 від 29.10.2009 року затверджено проект землеустрою та передано ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку площею 0,0959 гадля будівництва та обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_1.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 одержано земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1 у приватну власність відповідно до державного акту на право власності НОМЕР_2, який видано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 11.03.2010 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки , 24.07.2010 року ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 купив земельну ділянку площею 0,0959 га, розташовану за адресою : АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.04.2011 року, яка залишенабез змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2011 рокута ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17.01.2012 року задоволено позов заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Державного комітету України із змелених ресурсів до Київської міської ради, третя особа : ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення Київської міської ради від 29.10.09 № 631/2700.Визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради від 29.10.2009 № 631/2700 «Про передачу земельної ділянки громадянину ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1».

Прийшовши до такого висновку, Окружний адміністративнийсуд міста Києва виходив з того, що при прийнятті рішення від 29.10.2009 № 631/2700 «Про передачу земельної ділянки громадянину ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1», Київською міською радою порушено вимоги ст.10 Закону України Про планування і забудову території», ст.ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» та ст. 20,118 Земельного кодексу України .

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог заступника прокурора м. Києва , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами ту обстаивну, що спірна земельна ділянка вибула із володіння власника- територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради - не з його волі іншим шляхом, що було б підставою у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. ст. 388 ЦК України для витребування спірної земельної ділянки у набувача за відплатним договром ОСОБА_3, вважаючи при цьому, що матеріали справи не містять доказів, які були б підставою відповідно до положень ст. 155 ЗК України для визнання недійсним державного акту, виданого ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку .

Проте з таким рішенням суду колегія суддів погодитись не може, оскільки до нього суд прийшов з порушенням норм матеріального та процесуального права, що регулюють правовідносини, що виникли між сторонами.

Згідно зі ст. 13 Конституції України земля є об'єктом права власност Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування н межах, визначених цією Конституцією.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 142-145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування належить, зокрема, земля,управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Частиною 1 статті 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно- правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку та право постійного користування нею виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Згідно зі ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

При цьому вимога про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку є похідною й залежить від законності рішення органу, на підставі якого його видано. Разом з тим таке рішення за своєю правовою природою є правочином, що випливає з ч. 3ст. 203 ЦК України, відповідно до якої односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частинами 1, 2 статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 24 квітня 2013 року № 6-14цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК, є обов»язковою для судів, державний акт, виданий з порушенням вимог ст.ст. 116,118 ЗК України, підлягає визнанню недійсним.

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вже зазначалось вище , постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.04.2011 року , яке набрало законної сили, встановлено ту обставину, що при прийнятті рішення від 29.10.2009 № 631/2700 «Про передачу земельної ділянки громадянину ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1», Київською міською радою порушено вимоги ст.10 Закону України Про планування і забудову території», ст.ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» та ст. 20,118 Земельного кодексу України .

Тобто, факт того, що рішення Київської міської радивід 29.10.2009 631/2700 , яке було підставою для видачі ОСОБА_2 державного акту про право власності на спірну земельну ділянку є незаконним , є преюдиційним при вирішенні даної справи.

Таким чином, в силу наведених норм закону та встановлених обставин, державний акт НОМЕР_2 від 11.03.2010 року, виданий Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) , про право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку,площею 0,0959 га,кадастровий номер НОМЕР_1,що розташована за адресою:АДРЕСА_1, є недійсним.

Проте, встановивши дану обставину, суд першої інстанції на неї увагу не звернув і в порушення ч. 3 ст. 61 ЦПК України, ухвалив дане рішення суду з підстав ненадання доказів, які , на думку суду першої інстанції, були б підставою відповідно до положень ст. 155 ЗК України для визнання недійсним державного акту, виданого ОСОБА_2 на оспорювану земельну ділянку.

Крім того, відповідно до ст. 330 ЦК України , якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.

Пункт 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачає, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання, згідно зі ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна із чужого незаконного володіння (віндикація).

Зазначаючи про те, що вибуття спірної земельної ділянки з володіння власника - територіальної громади м. Києва, відбулось поза волею останнього, позивач на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України просив суд витребувати вказану земельну ділянку у ОСОБА_6.

Волевиявлення органу місцевого самоврядування - Київської міської ради, яка повинна діяти в інтересах територіальної громади міста, відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України здійснюється у формі рішення, яке повинно відповідати чинному законодавству.

.Отже, оскільки рішення Київської міської ради визнано протиправним з моменту його прийняття та скасовано у зв»язку з порушеннями, допущеними під час його прийняття, підстави вважати , що волевиявлення власника земельної ділянки було належним, відсутні.

З огляду на викладене спірна земельна ділянка підлягає витребуванню у ОСОБА_3 з її наступним поверненням у власність територіальної громади м. Києва.

Проте, вирішуючи дану справу суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, внаслідок чого ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення , яке підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування майна з ухваленням нового про задоволення даних вимог.

Керуючись ст.ст.304,307,309,313,314,316,319 ЦПК України,колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Прокуратури м. Києва задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 березня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов Прокуратури м. Києва.

Визнати недійсним державний акт НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку площею 0,0959 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ),що розташована за адресою:АДРЕСА_1, виданий ОСОБА_2 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради(Київської міської державної адміністрації)11.03.2010 року.

Витребувати у ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0959 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ), нормативно-грошовою оцінкою 437000 грн., розташовану за адресою:АДРЕСА_1 та повернути зазначену земельну ділянку у власність територіальної громади м. Києва-Київській міській раді.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - Судді -