Справа № 495/6864/15-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 лютого 2016 року м. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого судді: Мишко В.В.
при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.
за участю представників сторін:
від позивача: не з'явився
від відповідача: не з'явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/6864/15-ц
про стягнення грошових коштів за договором позики, відсотків за користування позикою, витрати від інфляції та трьох відсотків річних
21.09.2015 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач) про стягнення грошових коштів за договором позики, відсотків за користування позикою, витрати від інфляції та трьох відсотків річних (а.с.2-7).
Так, позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача:
- суму боргу за позикою в розмірі 226 000 грн.;
- три відсотки від суми боргу за користування позикою за борговим документом в розмірі 20 340 грн.;
- три відсотки річних за обліковою ставкою НБУ за прострочення виконання грошового зобов'язання протягом 1002 діб в розмірі 18 617,16 грн.;
- втрати від інфляції в розмірі 128 820 грн.;
- грошові кошти по витратам, пов'язаними з розглядом судової справи та сплатою судового збору в розмірі 3 937,77 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 23.09.2012 року ОСОБА_2 під розписку позичив у ОСОБА_1 грошові кошти строком на 3 (три) місяці на загальну суму 10 000 дол. США під 3 % та зобов ?язався їх повернути у встановлений строк. Між тим, на теперішній час борг не повернуто, тобто 10 000 дол. США, згідно із розпискою, залишені неповернутими ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 і по даний час.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.09.2015 року відкрито провадження по справі № 495/6864/15-ц за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2про стягнення грошових коштів за договором позики, відсотків за користування позикою, витрати від інфляції та трьох відсотків річних. Справу призначено до розгляду (а.с.15).
В судове засідання 02.02.2016 року позивач - ОСОБА_1, та її представник - ОСОБА_3, не з'явилися, але від останнього до суду надійшла заява, згідно якої він просить розглянути справу за його відсутності та без участі позивача, проти заочного розгляду справи не заперечує. Крім того, цією ж заявою представник позивача зазначає, що він разом із позивачкою відмовляються від позовних вимог про стягнення трьох відсотків від суми боргу за користування позикою за борговим документом в розмірі 20 340 грн., решту позовних вимог підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити (а.с.54).
Відповідач - ОСОБА_2, відзив або заперечення на позов ОСОБА_1 до суду не надав та в судові засідання не з'явився без поважних причин, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не заявляв, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду.
Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було надіслано запит до Білгород-Дністровського РВ ГУ ДМС щодо доступу до персональних даних ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.17).
Згідно відповіді № 23/8007, що надійшла від Білгород-Дністровського РВ ГУ ДМС, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований з 21.09.2005 року за адресою: АДРЕСА_1(а.с.18-19).
Відповідно до ч.5 ст.74 Цивільного процесуального кодексу України, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.
Згідно із ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну місця свого проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про місце проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Так, ухвала суду про призначення слухання справи, судові повістки, а також копія позовної заяви ОСОБА_1 з додатками до неї були надіслані на адресу ОСОБА_2 (АДРЕСА_1), яка наявна в матеріалах справи та за якою він зареєстрований. Між тим, усі документи з зазначеної адреси були повернуті до суду без вручення адресату у зв'язку із закінченням терміну зберігання та не проживанням адресата за визначеною адресою (а.с.20, 49, 53).
Згідно із ч.2 ст.77 Цивільного процесуального кодексу, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки в судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин.
Відповідно до ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Згідно із ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно із ст.157 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більше як на п'ятнадцять днів.
Враховуючи викладені обставини, норми чинного законодавства та ті факти, що відповідач в жодне судове засідання не з'явився, будь-яких клопотань не заявляв, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, позивач та його представник вважали за можливе розгядати справи за відсутності відповідача та проти винесення заочного рішення не заперечували, строк розгляду справи, відповідно до ст.157 Цивільного процесуального кодексу України, закінчився і ніхто із сторін не заявив клопотання про його подовження, суд вважає за можливе і необхідне, у відповідності до ч.4 ст.169, ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України, розглянути справу за відсутності сторін та їх представників, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи.
Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Так, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, відсотків за користування позикою, витрати від інфляції та трьох відсотків річних.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, відповідно до розписки від 23.09.2012 року, що виконана рукописом, ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10 000 дол. США під 3 % строком на 3 місяці та зобов'язався їх повернути у строк (а.с.8).
Між тим, ОСОБА_2 борг за договором позики в загальному розмірі 10 000 дол. США, відповідно до розписки від 23.09.2012 року по теперішній час ОСОБА_1 не повернув.
Так, як вбачається з матеріалів справи та було вище зазначено, між сторонами виникли правовідносини, що витікають з договору позики, які регулюються нормамиЦивільного кодексу України.
Відповідно до ст.ст. 509. 510, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Загальними умовами зобов'язання є те, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ст.ст. 525, 625 ЦК України).
Згідно із ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 ЦК України).
Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).
Згідно із ч.ч. 1, 3 ст.1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_2 в порушення зазначених вище норм чинного законодавства та написаної власноруч і без примушення розписки від 23.09.2012 року, не повернув ОСОБА_1 грошові кошти в загальному розмірі10 000 дол. США до сих пір, у зв'язку з чим така сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в примусовому порядку.
На вимогу суду представником ОСОБА_1 - ОСОБА_4, було представлено для огляду оригінал розписки від 23.09.2012 року, яка, по-перше, повністю відповідає її копії, наявної в матеріалах справи, а, по-друге, свідчить про те, що ОСОБА_2 дійсно позичені гроші ОСОБА_1 не повернув.
Згідно із перевіреним судом розрахунком позивача, сума боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики, згідно розписки від 23.09.2012 року, в загальному розмірі 10 000 дол. США в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату звернення позивача до суду складає 226 000 грн., які він і просить стягнути.
Крім того, позивач просить стягнути на його користь з відповідача три відсотки річних за обліковою ставкою НБУ за прострочення виконання грошового зобов'язання протягом 1002 діб в розмірі 18 617,16 грн. та втрати від інфляції в розмірі 128 820 грн.
Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник який прострочив виконання зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За приписами статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (частин 1 та 2).
Крім того, слід зазначити і те, що право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням зазначеного індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Розрахунок інфляційних витрат здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України та Листа Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997 року з рекомендаціями відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ.
Відповідно до розрахунків 3 (трьох) відсотків річних та збитків від інфляції, зроблених позивачем та перевірених судом (а.с.7-9):
- розмір збитків від інфляції за період прострочення з січня 2013 року по серпень 2015 року (включно) складає 128 820 грн.;
- розмір 3 (трьох) відсотків річних за період прострочення з 23.12.2012 року по 20.09.2015 року (включно), складає 18 617,16 грн.
Між тим, суд вважає, що в даному випадку підлягають задоволенню лише позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на її користь з ОСОБА_2 трьох відсотків річних за обліковою ставкою НБУ за прострочення виконання грошового зобов'язання протягом 1002 діб в розмірі 18 617,16 грн., а в задоволенні вимог про стягнення втрат від інфляції в розмірі 128 820 грн. - слід відмовити, з наступних підстав.
За змістом статті 1 Закону України від 03.07.1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.
Норми частини другої статті 625 Цивільного кодексу України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.
Оскільки між сторонами виникли правовідносини на підставі розписки від 23.09.2012 року, за змістом якої ОСОБА_2позичив у ОСОБА_1грошові кошти в іноземній валюті - 10 000 доларів США, позивачем помилково застосовано до таких грошових зобов'язань положення закону в частині нарахування індексу інфляції, який регулює порядок сплати боргу, визначеного у гривнях.
Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 27.01.2016 року по справі № 6-771цс15, за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права.
Частиною 1 статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.
Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).
Враховуючи вищезазначені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про часткову законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог ОСОБА_1до ОСОБА_2про стягнення грошових коштів за договором позики, відсотків за користування позикою, витрати від інфляції та трьох відсотків річних, у зв'язку з чим такий позов підлягає частковому задоволенню.
Згідно із ст.ст. 79, 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню судові витрати за розгляд позовної заяви пропорційно задоволених вимог.
Керуючись ст.ст. 15, 16, 509, 510, 525, 526, 530, 612, 625, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 79, 88, 157, 169, 197, 208, 209, 212-215, 218, 224-228, 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, відсотків за користування позикою, витрати від інфляції та трьох відсотків річних - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2):
- суму боргу за позикою в розмірі 226 000 (двісті двадцять шість тисяч) гривень;
- три відсотки річних за обліковою ставкою НБУ за прострочення виконання грошового зобов'язання протягом 1002 діб в розмірі 18 617 (вісімнадцять тисяч шістсот сімнадцять) гривень 16 (копійок);
- грошові кошти по витратам, пов'язаними з розглядом судової справи та сплатою судового збору в розмірі 2 597 (дві тисячі п'ятсот дев'яносто сім) гривень 46 (сорок шість) копійок.
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя В.В. Мишко