Справа № 570/4317/15-ц
Номер провадження 2/570/265/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2016 року

Рівненський районний суд Рівненської області:

в особі судді Кушнір Н.В.

з участю позивача ОСОБА_1,

його представника ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області ( м.Рівне вул.П.Могили 24 ) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

покликаючись на недостовірність інформації, викладеній у скарзі на його дії, позивач у поданій до суду 02 листопада 2015 року позовній заяві просить на підставі ст.32 Конституції України, ст.277 ЦК України визнати вказану інформацію недостовірною, зобов»язати відповідача її спростувати шляхом направлення аналогічного листа та стягнути з відповідача завдану моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. та понесені судові витрати.

У суді позивач просить позов задоволити. По суті спору стверджує, що неправомірна поведінка батька відповідача призвела до його звільнення, тому вважає рішення суду про його поновлення на роботі незаконним. Постійні перевірки за наклепницькими скаргами відповідача призвели до напруження в колективі, порушення його честі , гідності, ділової репутації та репутації очолюваного ним навчального закладу. Неправомірні дії відповідача призвели до заподіяння шкоди як йому, так і його дружині, оскільки вони переживали з приводу постійних перевірок, він був змушений за власні кошти неодноразово їздити в міністерство, коли там за зверненням народного депутата проводилася перевірка.

Його представник ОСОБА_2 вважає, що позов є підставним, оскільки факти, викладені у зверненні неправдиві, їх поширення завдало позивачу моральної шкоди. Зміст поширеної відповідачем інформації дає підстави зробити висновок, що ним поширено інформацію, яка за своїм змістом не є висловленням власних суджень, а є відображенням фактів, які начебто мали місце у житті позивача, при цьому відповідач не надав жодного доказу, що поширена ним інформація відповідає дійсності.

Вказана інформація принижує гідність, честь та ділову репутацію позивача і є підставою для покладення на відповідача обов'язку відшкодувати моральну шкоду.

Відповідач у поданих запереченнях проти позову просить у його задоволеннні відмовити, оскільки він скористався своїм правом на звернення до державних органів, передбаченим ст.40 Конституції України. Крім того, позивач порушував конституційне право його батька на працю, завдавши збитків державі на 32 450 грн. 00 коп. Також, на його думку, позивач є публічною особою в галузі професійно-технічної освіти Рівненського району Рівненської області, тому інформація, що розповсюджена у скарзі, є критикою публічної особи, не містить жодних особистих мотивів, а тому не підлягає спростуваннню. Матеріали позовної заяви не містять жодних доказів заподінння такими діями відповідача морльної шкоди позивачу.

Його представник ОСОБА_3, підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, показав, що вважає позивача публічною особою, оскільки той є директором навчального закладу. Не заперечуючи прав позивача відповідно до ст.ст.297, 299 ЦК України на правовий захист своєї честі, гідності та ділової репутації, вважає, що відсутні підстави для втручання у права відповідача на вільне вираження думок, оскільки таке втручання не відповідає вимогам співмірності та необхідності у демократичному суспільстві відповідно до ч.2 ст.10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, показання свідка, з»ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, суд дійшов таких висновків.

Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши спосіб захисту позивач в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони у справі скористались правовою допомогою.

Судом встановлено, що 22 травня 2015 року відповідач звернувся до голови постійної комісії Рівненської обласної ради з питань науки, культури та духовності ОСОБА_5 з листом про незаконні дії позивача як щодо його батька, так і при керуванні закладом. Зі змісту листа вбачається, що відповідач зазначив обставини, які спонукали його до звернення із цією скаргою і просив здійснити перевірку щодо законності дій позивача.

Аналогічне по суті звернення 25 червня 2015 року направлене і Народним депутатом України ОСОБА_6 на адресу міністра освіти та науки ОСОБА_7

Відповідно до висновку начальника управління освіти і науки Рівненської обласної державної адміністрації звернення ОСОБА_4 є необґрунтованим, необ»єктивним, яке не підтверджене фактами, а базується лише на особистих переконаннях ОСОБА_4

Свідок ОСОБА_8 - працівник Клеванського професійного ліцею підтвердив, що суть звернення була предметом постійних перевірок у закладі, що спричинило напружену обстановку, погіршило стан здоров»я директора-батька шести малолітніх дітей. Про зміст скарги працівникам стало відомо від перевіряючих та директора, які провели з цього приводу нараду, оголосивши її зміст.

Зазначені обставини є визнаними сторонами, а тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Ст.9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Свобода вираження свого погляду є «правом людини», визнаним у світі. Ст.10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження своїх поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від державних кордонів.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (ст.ст.3, 28 Конституції України). Відповідно до ч.5 ст.55 Конституції України кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань.

Положеннями ч.1 ст.297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі, що є недоторканими.

Фізична особа має право звернутися до суду із позовом про захист її гідності та честі. Вибір способу такого захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. У справі зазначеної категорії позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Згідно з ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Із роз'яснень, викладених в п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вбачається, відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст.40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

За таких обставин, суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що звернення відповідача до органу державної влади та народного депутата України не може розцінюватись як поширення неправдивої інформації стосовно позивача, а є лише одним з можливих способів захисту прав свого батька. У своїй скарзі відповідач просив провести перевірку вказаних ним фактів, реалізувавши своє право на звернення. Зі змісту скарги вбачається, що відповідач звернувся до компетентного органу, який уповноважений провести таку перевірку.

Враховуючи, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про захист честі, гідності і долової репутації, в цій частині позову також необхідно відмовити.

На підставі ст.88 ЦПК України понесені позивачем витрати залишаються на ньому у зв"язку з відмовою у задоволенні позову.

З огляду на викладене, на підставі ст.ст.32, 40 Конституції України, ст.277 ЦК України, керуючись ст.10, 11, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

відмовити у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Вступна та резолютивна частини судового рішення проголошені 17 лютого 2016 року. Повний текст виготовлено 18 лютого 2016 року.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня проголошення.

Суддя Кушнір Н.В.