Справа № 433/1053/15-ц
Провадження № 22ц/782/329/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2016 року, червня місяця, 15-го дня судова колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі : головуючого судді Яреська А.В., суддів- Карташова О.Ю., ОСОБА_1, за участі секретаря: Попової Т.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку Луганської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Троїцького районного суду Луганської області від 23липня 2015 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

встановив:

13.05.2015 року позивач ОСОБА_3 акціонерне товариство «Банк Форум» звернулось до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості, просило суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість по кредитному договору №6-0079/13/22-OVR від 21.11.2013 року в розмірі 312270,32 грн. Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 23липня 2015 року позов Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості було задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» заборгованість за кредитним договором №6-0079/13/22-OVR від 21.11.2013 року в розмірі 312270,32 грн. та судові витрати.

Із заочним рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 23липня 2015 року відповідач ОСОБА_2 не погодився та надав на нього через свого представника ОСОБА_4 апеляційну скаргу, у якій посилався на припущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, неврахування факту винесення судового рішення господарським судом по справі, порушення прав відповідача на участь у справі, просив скасувати оскаржуване рішення та відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до таких висновків.

Статтею ст. 303 ЦПК України є передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Статтями 213, 214 ЦПК України є визначеним про те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина 2 ст. 59 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Ст. 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції встановив, що у забезпечення виконання зобовязань ТОВ « ТЕХОБЛАДНАННЯ» за кредитним договором між позивачем та відповідачем було укладено Договір поруки за № 3-0397/13/22-Р від 21.11.2013 року, відповідно до якого відповідач поручився перед позивачем за належне та своєчасне виконання ТОВ «ТЕХОБЛАДНАННЯ» у повному обсязі зобовязань за Кредитним договором, а саме повернення суми овердрафту в розмірі 300000,00 (триста тисяч) гривень строком до 10.09.2014 року, сплату процентів за користування кредитними коштами в розмірі 20% річних, з можливим збільшенням їх розміру на 10 % річних, сплату комісії, можливої неустойки (пені, штрафу) у розмірі, строки та в порядку, визначених договором, а також відшкодування витрат, повязаних із стягненням заборгованості за кредитним договором. Суд виходив із того, що пунктом 1.1. Договору поруки передбачена солідарна відповідальність Поручителя ( відповідача) та Позичальника (ТОВ «ТЕХОБЛАДНАННЯ») , у разі порушення Позичальником забезпечених порукою зобовязань та право Банку на звернення з вимогою про повне або часткове виконання будь-якого із забезпечених порукою зобовязань як до Поручителя та Позичальника разом, так і будь-якого з них окремо. Суд встановив, що у звязку із невиконанням позичальником своїх зобовязань по кредитному договору позивач направив відповідачу вимогу № 3169/2 від 04.03.2015 року з пропозицією сплатити заборгованість за кредитним договором, але зобовязання виконані не були, заборгованість не погашена. За таких обставин суд першої інстанції дійшов до висновків про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № 6-0079/13/22-OVR від 21.11.2013 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню, адже розмір заборгованості та його розрахунок відповідачем не спростований.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, адже до них він дійшов із належним дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, адже відповідно до правил статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Частина ч.1 статті 543 ЦК України передбачає, що у разі солідарного обовязку боржників ( солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь - кого з них окремо. Так само пунктом 1.1. Договору поруки передбачена солідарна відповідальність Поручителя ( відповідача) та Позичальника (ТОВ «ТЕХОБЛАДНАННЯ») , у разі порушення Позичальником забезпечених порукою зобовязань та право Банку на звернення з вимогою про повне або часткове виконання будь-якого із забезпечених порукою зобовязань як до Поручителя та Позичальника разом, так і будь-якого з них окремо (а.с. 16). А отже, заявивши позовні вимоги до відповідача ОСОБА_2 ПАТ«Банк Форум» діяло правомірно, зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, в яких закріплюються їхні права та обовязки, що складають зміст договірного зобовязання (частина перша статті 628 ЦК України). Обсяг зобовязань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобовязань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції не врахував при винесенні свого рішення змісту рішення господарського суду м. Києва від 25.05.2015 р., що було залишено у силі постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.07.2015 року та яким було зменшено розмір стягнення у частині вимог про стягнення пені та відповідно на момент винесення рішення перебувало у законній силі, то ч.1 статті 543 ЦК України передбачає, що у разі солідарного обовязку боржників ( солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь - кого з них окремо.

Твердження апелянта про те, що відповідач не може відповідати перед кредитором у більшому обсязі ніж сам боржник, що нібито має місце через винесення судом оскаржуваного рішення на увагу теж не заслуговує, адже як вбачається з матеріалів справи у суду першої інстанції на момент винесення ним судового рішення не було відомостей про наявність іншого судового рішення по договорам овердрафту та поруки, яким було зменшено розмір відповідальності у частині пені, крім того, колегія суддів бере тут до уваги і ту обставину, що як вбачається зі змісту клопотання представника відповідача зазначене рішення господарського суду м. Києва від 25.05.2015 р. на цей час вже скасовано постановою Вищого господарського суду України від 19.10.2015 року саме у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені та було направлено на новий розгляд до господарського суду м. Києва. Порука є за своєю правовою природою додатковий характер стосовно основного зобовязання і припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання. Судом було встановлено, що станом на 19 лютого 2015 року заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором становила 312270, 32 гривень і складалась з 287159, 82 грн. простроченої заборгованості за нарахованими процентами ; 21334,15 грн. - пеня за несвоєчасне повернення кредиту та несплату процентів тоді як зі змісту апеляції не вбачається щоб відповідач заперечував щодо розрахунку заборгованості, оспорював обґрунтованість вимог чи факт порушення умов договору боржником, заперечував проти стягнення з нього пені - право кредитора вимагати виконання обовязку в повному обсязі як від усіх боржників разом так і від будь - кого з них окремо є встановленим і законом і договором, підстави для зменшення розміру стягнення є відсутніми. Щодо тверджень заявленого у апеляційному суді клопотання, у якому апелянт стверджує про те, що 03 лютого 2016 року відбулось зарахування зустрічних однорідних вимог ТОВ «Техобладнання» перед банком у сумі 1600 гривень 84 копійки, то ці події мали місце вже після винесення рішення суду та не можуть бути підставою для його зміни чи скасування. Щодо доводів апеляції про порушення процесуальних прав відповідача через невстановлення судом фактичного місця його перебування, недолучення третіх осіб то суд вживав заходів для повідомлення, здійснював запит до міграційної служби проте відомості щодо місця проживання до суду не було надано (а.с. 33), було вжито заходи, що є передбачені ст.74 ЦПК здійснено оголошення у пресі через газету «Урядовий курєр» (а.с. 46). Статтею 16 ЦПК України передбачено, що не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Отже, за таких обставин колегія суддів приходить до висновків про те, що суд першої інстанції не припустив таких порушень норм матеріального чи процесуального права, що давали б підстави для скасування чи зміни рішення. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. Ухвалою від 08 квітня 2016 року апелянту було відстрочено сплату судового збору а отже він підлягає стягненню з нього при ухваленні судового рішення апеляційною інстанцією.

З огляду на викладене вище та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Троїцького районного суду Луганської області від 23 липня 2015 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір в сумі 3434,97 грн., зарахувавши його на рахунок Державного бюджету України.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: