Номер провадження 2/754/2425/16
Справа №754/2199/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

13 грудня 2016 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Панченко О.М.

при секретарях - Буцко М.В., Демчук Ю.В. Давиденко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулася позивач ОСОБА_1 з позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ майна подружжя набутого ними в шлюбі.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 04 жовтня 1984 року по 12 вересня 2013 року. За час перебування у зареєстрованому шлюбі ними було нажито і набуто у власність рухоме і нерухоме майно, яке мирним шляхом поділити не виявилось можливим, тому вона була вимушена звернутися до суду з даним позовом. Просила суд визнати їх спільною з відповідачем сумісною власністю як подружжя в рівних частках квартиру АДРЕСА_1, квартиру АДРЕСА_2, транспортний засіб «Mitsubishi L 200», 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1, транспортний засіб «TOYOTA CAMRI», 2006 року випуску, д/н НОМЕР_2, право користування гаражним боксом АДРЕСА_10. Розділити спільне майно її та відповідача наступним чином: їй виділити квартиру АДРЕСА_3, транспортний засіб «Mitsubishi L 200», 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1, транспортний засіб «TOYOTA CAMRI», 2006 року випуску, д/н НОМЕР_2, виділити відповідачу квартиру АДРЕСА_1 та право користування гаражним боксом 12 ряд 21 в АГК «Північ». Також просила стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

В свою чергу відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Мотивував свої зустрічні позовні вимоги тим, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі ним та позивачем було придбано наступне майно: квартиру АДРЕСА_2, транспортні засоби: «Mitsubishi L 200», 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 та «TOYOTA CAMRI», 2006 року випуску, д/н НОМЕР_2. Автомобіль «TOYOTA CAMRI» був подарований їх сину ОСОБА_3 на день народження до його 25-річчя за усною згодою його та позивача, якої вони дійшли ще перебуваючи у зареєстрованому шлюбі. В 2000 році він був прийнятий до АГК «Північ» і йому як члену кооперативу було надано у користування гаражний бокс АДРЕСА_10 Вказаний гаражний бокс не належить йому на праві власності, тому поділу між ним та позивачем не підлягає. З січня 2013 року він та позивач припинили підтримувати шлюбно - сімейні стосунки, не вели сумісного господарства, хоча і проживали в одній квартирі. Квартиру АДРЕСА_1 він придбав в серпні 2014 року, коли вже не проживав з дружиною за кошти, які заробив після розлучення з нею, а також за кошти отримані після продажу будинку після смерті батька, який він з братом отримали у спадок, крім того він позичив кошти у синів. Оскільки дана квартира була ним придбана вже після розлучення і за власні кошти, вважає, що вона є його приватною власністю. Просив суд в порядку поділу майна, що є їх спільною власністю визнати за ним та за ОСОБА_1 право власності за кожним на ? частину квартири АДРЕСА_3, визнати за ним право власності на автомобіль «Mitsubishi L 200», 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1, а різницю вартості ? частини в сумі 98 000.00 грн. він згоден сплатити ОСОБА_1

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 неодноразово уточнювала вимоги свого позову, в остаточній редакції заяви про уточнення та зменшення позовних вимог від 21.06.2016 року просила суд поділити майно, що є їх з відповідачем спільною власністю, визнавши їх спільною сумісною власністю квартиру АДРЕСА_1, вартістю 1 486 137.00 грн., виділити їй в натурі квартиру АДРЕСА_5 вартістю 1 220 709.00 грн., оскільки це є її єдиним місцем проживання, транспортний засіб «Mitsubishi L 200», 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 вартістю 196 000.00 грн.,визнати за нею право власності на 1/5 ідеальну частку у квартирі АДРЕСА_6 вартістю 296 860.00 грн. Відповідачу виділити гаражний бокс АДРЕСА_10 вартістю 196 330.00 грн., визнати за ним право власності на 4/5 ідеальних часток у квартирі АДРЕСА_1 вартістю 1189277.00 грн. та стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Щодо вимог зустрічного позову,то просила відмовити в його задоволенні.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала вимоги позову своєї довірительки та просила суд про їх задоволення. Щодо вимог зустрічного позову то просила відмовити в його задоволенні.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 в повному обсязі підтримав вимоги свого зустрічного позову та просив суд про його задоволення. В задоволенні первісного позову просив відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні повністю підтримала пояснення свого довірителя та просила суд про задоволення зустрічних позовних вимог. Щодо вимог первісного позову то просила відмовити в їх задоволенні.

Вислухавши пояснення позивача та відповідача, їх представників, допитавши свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні було встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.10.1984 року по 12.09.2013 року (а.с.9 т. 1).

Судом також було встановлено та не оспорювалося сторонами по справі, що під час знаходження їх в зареєстрованому шлюбі ними за спільні кошти подружжя було придбано наступне майно: квартира АДРЕСА_3, що підтверджується договором купівлі-продажу від 29.04.2002 року (а.с. 10), транспортний засіб «Mitsubishi L 200», 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1, транспортний засіб «TOYOTA CAMRI», 2006 року випуску, д/н НОМЕР_2 (а.с. 13). Крім того, відповідно до довідки від 15.02.2016 року, виданої головою правління АГК «Північ» відповідач ОСОБА_2 є членом даного кооперативу та має у своєму користування гаражний бокс АДРЕСА_10. (а.с. 71).

Для найкращого з'ясування всіх обставин справи в судове засідання були викликані свідки.

В судовому засіданні в якості свідка був допитаний син подружжя ОСОБА_2 - ОСОБА_4 який пояснив, що до 2012 року він проживав разом з батьками, з 2013 року, коли батьки вже розлучилися, вони проживали разом в одній квартирі проте коли він бував у них, десь раз на тиждень, а потім рідше, бачив, що вони проживають у різних кімнатах. Відомо йому також про домовленість між батьками про те, що автомобілі, які були придбані їх батьками під час перебування у шлюбі, вони подарують одне авто на 25-річчя його брату ОСОБА_4, а другий автомобіль йому. Наразі брат живе у цивільному шлюбі, окремо від батьків і автомобіль «Тайота» батьки подарували йому. Також зазначив, що батько після розлучення з матір»ю купив собі квартиру по вул. Закревського в м. Києві на яку він особисто йому дав в борг 4 000 доларів США, а також надавав кошти батькові в борг і його брат. Також повідомив про те, що матір з 2012 року працювала в кафе у батька до березня 2016 року, отримувала заробітну плату.

Допитаний в якості свідка в судовому засіданні син подружжя - ОСОБА_5 пояснив, що з 2012 року у сім»ї батьків почалися сварки, мама ревнувала батька і їх відносини погіршилися, з 2013 року вони проживали в одній квартирі, проте у різних кімнатах. В серпні 2014 року він давав в борг своєму батькові 20 000 грн. на придбання квартири. З 2014 року він працює водієм у батька, проживав в період часу 2013-2014 роки з батьками. Коли йому виповнилося 25 років батьки йому подарували автомобіль «Тайота», інший автомобіль батьки повинні були подарувати його брату. Така домовленість існувала між батьками ще коли вони знаходилися у зареєстрованому шлюбі.

Допитані в якості свідків рідні сестри позивача - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснили, що у 2014 році сім»я їх сестри та відповідача перестала існувати. До цього вони з відповідачем тісно спілкувалися, оскільки одна з них хрещена мати їх сина. Коли сестра знаходилася у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, вона займалася дітьми та по господарству, також довгий час близько десяти років працювала в кафе, яке було їх сімейним з відповідачем бізнесом. В 2013-2014 роках, коли приїздили в гості до сестри, то бачили ОСОБА_2 і в квартирі по вул. Сабурова і на дачі, оскільки вони з сестрою жили в одній квартирі.

Позивач по справі була також допитана в судовому засіданні в якості свідка.

Позивач ОСОБА_1 пояснила, що з 2002 року по 2005 рік вона працювала касиром, з 2006 року у них з чоловіком був сімейний бізнес, вона працювала в кафе, але не офіційно. У 2013 році вони розлучилися з відповідачем, оскільки він так хотів. Дійсно, з весни 2013 року вони почали проживати в одній квартирі, проте в окремих кімнатах, хоча вели спільне господарство.

Як зазначила в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 після її розлучення з відповідачем, він без її згоди і на власний розсуд розпорядився автомобілем «Тайота», а саме здійснив відчуження даного транспортного засобу на користь їх сина - ОСОБА_4

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що у них з дружиною, ще коли вони були у зареєстрованому шлюбі була домовленість про те, що автомобілі, які ними були придбані під час перебування у шлюбі вони на 25 річчя подарують кожному з синів. Коли сину ОСОБА_3 виповнилося 25 років, автомобіль «Тайота» був йому подарований зі згоди позивача безоплатно і на даний час знаходиться у користуванні їх сина.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 також пояснював, що квартиру АДРЕСА_1 ним було придбано за власні кошти, а саме за кошти, що йому позичили сини та за кошти, які він отримав від рідного брата за спадщину, яку він отримав після смерті батька.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснювала, що під час спільного проживання з відповідачем ними було придбано вказану вище квартиру за кошти отримані від їх спільної з відповідачем праці та підприємницької діяльності, вони хоч і знаходилися у розірваному шлюбі, проте вели спільне господарство і проживали разом, хоча і у різних кімнатах.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р.«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв на час виникнення правовідносин між сторонами (шлюб зареєстрований 04.10.1984 року), майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно зі ст.ст. 60, 112 ч.2 СК України (введеного в дію з 1 січня 2004 року і діючого на час вирішення справи судом), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 2 ст. 60 СК України встановлено презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу.

Аналізуючи зазначену норму, суд вважає, що реєстрація права на майно, придбане під час шлюбу, лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї, створює обов»язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім»ї.

Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, при цьому неподільні речі присуджуються одному з подружжя.

Відповідач по справі в судовому засіданні заперечував той факт, що позивач будь-яким чином брала участь у придбанні спірної квартири АДРЕСА_1, зазначивши, що кошти на її придбання були особисто його і право власності на квартиру він вже отримав після розлучення, а саме у 2014 році.

Разом з тим, на запит суду директор ТОВ «ДБК» надав суду письмову інформацію щодо спірної квартири АДРЕСА_1, а саме про те, що відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав №6-65/ДБК від 07.06.2013 року ТОВ «ДБК» зобов»язалось збудувати та передати у власність, а громадянка ОСОБА_8 зобов»язалась оплатити та прийняти майнові права на квартиру АДРЕСА_1 14.06.2013 року ОСОБА_8 сплатила ТОВ «ДБК» вартість майнових прав частково - в розмірі 294 000.00 грн. На підставі договору про відступлення права вимоги №6-65/ДБК (у) від 14.06.2013 року ОСОБА_8 відступила право вимоги за договором купівлі-продажу майнових прав №6-65/ДБК від 07.06.2013 року громадянину ОСОБА_2 Згідно п. 2.3 Договору про відступлення права вимоги №6-65/ДБК від 14.06.2013 року за передачу права вимоги ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_8 суму коштів в розмірі 294 000.00 грн. в т.ч. ПДВ, при підписанні цього договору, а решту вартості майнових прав на квартиру він зобов»язався сплатити ТОВ «ДБК» згідно умов договору купівлі-продажу майнових прав №6-65/ДБК від 07.06.2013 року про що ОСОБА_8 надала підтвердження ТОВ «ДБК», а ТОВ «ДБК» видало ОСОБА_2 довідку про оплату вартості майнових прав. (а.с. 226-231 т.1, а.с. 8 т. 2).

Таким чином, з урахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку що оскільки за умовами договору про відступлення права вимоги №6-65/ДБК від 14.06.2013 року за передачу права вимоги відповідач ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_8 суму коштів в розмірі 294 000.00 грн. за спірну квартиру, за інформацією ТОВ «ДБК» це було здійснено при підписанні договору, а саме 14.06.2013 року, коли ще сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі (розлучилися 12.09.2013 року), то кошти в розмірі 294.000 грн. є спільними коштами подружжя, оскільки інших належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ці кошти є його особистими відповідач суду не надав.

Отже, враховуючи те, що на придбання спірної квартири відповідачем було витрачено спільні кошти у розмірі 294 000.00 грн., суд вважає, що частки подружжя у спірній квартирі повинні бути визначені наступним чином.

596 402.40 грн. (загальна вартість) - 100% = 49,30%

294 000.00 грн. (спільні кошти) - х частин

Таким чином, доля кожного з подружжя у спільній власності становить по 24,65%.

Суд також звертає увагу на те, що в матеріалах справи в наявності є два інформаційних листи від ТОВ «ДБК» стосовно квартири АДРЕСА_1, які були надані на запит представника позивача та на запит суду та в яких присутні деякі розбіжності, проте, судом береться до уваги відповідь згаданого вище товариства саме на запит суду.

Що стосується вимог первісного позову в яких позивач ОСОБА_1 просить залишити відповідачу гаражний бокс вартістю 196 330.00 грн. та врахувати цю суму у вартість присудженого кожному із подружжя майна, то судом було встановлено, що вказаний гаражний бокс не належить відповідачу на праві власності, а знаходиться у його користуванні, а тому не може бути об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, в судовому засіданні позивач стверджувала про те, що автомобіль «Тайота» без її згоди було відчужено відповідачем на користь їх сина за 296 530.00 грн. вже після розірвання шлюбу. Проте, в судовому засіданні доказів на підтвердження відчуження даного транспортного засобу за вказану вище вартість, позивач суду не надала. Крім того, допитані в судовому засіданні в якості свідків діти подружжя ОСОБА_1 підтвердили той факт, що між батьками була домовленість про те, що сину ОСОБА_3 на 25-річча вони подарують автомобіль «Тайота», іншому сину інший транспортний засіб. Суд приходить до висновку, що такий факт знайшов своє підтвердження при розгляді справи, а саме те, що вказаний транспортний засіб було передано безоплатно в користування одному із синів подружжя, що було доведено поясненнями відповідача та свідченнями свідків, допитаних в судовому засіданні.

Таким чином в задоволенні вимог первісного позову в цій частині повинно бути відмовлено.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог та заперечень.

В судовому засіданні позивачем та відповідачем по справі не визнавалася вартість спільного майна подружжя, що вказана в первісному позові позивачем по справі, також ні позивач ні відповідач по справі в судовому засіданні не погодилися на присудження їм будь-якої грошової компенсації в рахунок будь-якого майна подружжя.

Зважаючи на викладене вище, суд приходить до висновку про обґрунтованість первісного та зустрічного позову частково в частині розподілу майна подружжя, нажитого ними в шлюбі, а саме визнання за кожним із подружжя права власності на ? частину квартири АДРЕСА_2; за кожним на ? частину транспортного засобу «Mitsubishi L 200», 2008 року випуску, а також визнання спільною сумісно власністю подружжя квартиру АДРЕСА_1 та визнання за позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 права власності за кожним на її 24,65%.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 - підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, судові витрати по справі по первісному та зустрічному позовах підлягають стягненню із відповідача на користь позивача, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 179, 209, 212, 213 ЦПК України, ст. 355 ЦК України, ст.ст. 57, 60,68, 70, 112 СК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 49,30% квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на:

-24,65% квартири АДРЕСА_1

-? частину квартири АДРЕСА_2;

-? частину транспортного засобу «Mitsubishi L 200», 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1, кузов НОМЕР_3.

Визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя право власності на:

-24,65% квартири АДРЕСА_1

-? частину квартири АДРЕСА_2;

-? частину транспортного засобу «Mitsubishi L 200», 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1, кузов НОМЕР_3.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

В задоволенні іншої частини зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування судових витрат 2067.00 грн. судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування судових витрат 1050.00 грн. судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог.

Скасувати арешт, що був накладений за ухвалою суду від 14.03.2016 року на транспортні засоби: «Mitsubishi L 200», 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1, кузов НОМЕР_3 та "Toyota Camri", 2006 року випуску кузов № НОМЕР_4, д/н НОМЕР_2, а також квартиру АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення шляхом подачі апеляційної скарги.

Суддя:

.