АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1052/16 Головуючий 1 інст. - Журавель В.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді : Пономаренко Ю.А.,

суддів колегії : Шевченко Н.Ф., Івах А.П.,

за участю секретаря: Каплоух Н.Б.,

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 02 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 05 січня 2015 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошову позику в розмірі 12860 доларів США та 9060 євро, що еквівалентно 508069 грн. 52 коп., на підтвердження чого відповідач власноручно написав розписку про отримання коштів в присутності двох свідків. Дата повернення коштів сторонами не обговорювалася. На початку червня 2015 року позивач заявив усну вимогу про повернення відповідачем отриманих ним в борг коштів, однак відповідач відмовився повертати гроші. 02 жовтня 2015 року позивач направив відповідачу письмову вимогу про повернення боргу, яка також була залишена відповідачем поза увагою. Враховуючи, що відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання за договором позики, позивач просив стягнути з відповідача суму боргу, а саме 12860 доларів США та 9060 євро, що, з еквівалентно 508069 грн. 52 коп., та пеню в розмірі 1112003 грн. 20 коп., а також витрати по сплаті судового збору. 2 листопада 2015 року позивач уточнив заявлені позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на його користь борг в розмірі 12860 доларів США та 9060 євро, що еквівалентно 525208,96 грн., пеню в розмірі 17761,55 грн., 3 % річних в розмірі 1211,02 грн. та судові витрати.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду 1 інстанції, ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення є незаконним, необґрунтованим та постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. В своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, судова колегія знаходить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду зміні з постановленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд першої інстанції, розглядаючи справу та відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 виходив з того, що між сторонами не було укладено договір позики, оскільки сторони не визнали обов'язком ОСОБА_4 повернути ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 12860 доларів США та 9060 євро, та не визначили строк повернення коштів. З цих підстав суд визнав доводи позивача недоведеними, та відмовив у задоволенні його позовних вимог.

Судова колегія вважає, що висновок суду першої інстанції є помилковим та не відповідає вимогам діючого законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 січня 2015 року відповідач ОСОБА_4 в присутності двох свідків власноручно написав розписку про отримання від ОСОБА_3 суми в розмірі 12860 доларів США та 9060 євро.

У вказаній розписці не зазначено строку (терміну) повернення грошових коштів.

Відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений, кредитор має право вимагати його у будь-який час.

02 жовтня 2015 рокупозивач направив відповідачу письмову вимогу про повернення боргу, яка отримана останнім 06 жовтня 2015 року (а.с.8- 9).

Однак, відповідач не повернув позивачу вказану суму грошових коштів.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6 - 63 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Суд критично оцінює посилання представника відповідача на те, що відповідач не отримував від позивача позику в сумі 12860 доларів США та 9060 євро, а також припущення, що відповідач міг отримувати ці кошти від позивача в межах існуючих між ними на той момент господарських правовідносин.

Ані відповідач, ані його представник не заперечували, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 12860 доларів США та 9060 євро. Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6, підписи яких містить розписка, пояснили, що в їх присутності відповідач отримав від позивача вищезазначену суму грошових коштів, про що ОСОБА_4 склав розписку. Після чого відповідач усно зобов'язався повернути позивачу вказану суму коштів за його першою вимогою.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Всупереч наведених норм діючого законодавства, відповідачем не доведено іншої правової природи розписки, складеної відповідачем 05 січня 2015 року про отримання від позивача грошових коштів в сумі 112860 доларів США та 9060 євро, ніж визначеної позивачем у позовній заяві.

Суд апеляційної інстанції не приймає доводи представника відповідача про те, що ці кошти могли бути отримані у зв'язку з якими-то господарськими відносинами, оскільки відповідно до ст.60 ЦПК України не зміг довести дані обставини, на які посилається як на підставу своїх заперечень. Відповідач не надав жодних доказів, які б спростовували позовні вимоги позивача, тому суд апеляційної інстанції вбачає наявність між сторонами саме договору позики.

За таких обставин, позовна вимога позивача про стягнення з відповідача 112860 доларів США та 9060 євроборгу підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки факт отримання грошей не заперечується сторонами, в ході судового розгляду знайшов своє підтвердження, позовні вимоги про повернення грошей обґрунтовуються належними, допустимими та достатніми доказами.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Тому колегія суддів стягує на користь позивача суму боргу в національній валюті - еквівалент за курсом НБУ станом на 15.10.2015 року 508069,52 грн.

Між тим, судова колегія не може задовольнити позовні вимоги щодо стягнення на користь позивача відповідно до ст.1048 ЦК Українипені, три відсотки річних від простроченої суми за весь час прострочення виходячи з наступного.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Колегія суддів вважає, що оскільки в наданій розписці не зазначено строк повернення грошей, а також умови щодо повернення грошей за першою вимогою, то підстави для задоволення його позовних вимог щодо стягнення пені за користування кредитом, три відсотка річних від простроченої суми відсутні.

Виходячи з наведеного, суд апеляційної інстанції частково задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення суду першої інстанції та постановляє нове рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення основної суми грошового зобов'язання, на підставі п.п.3,4 ст.309 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.І ст. 307, ст.309 п.3,4 ч.І, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики в сумі 12860 доларів США та 9060 євро, що становить в еквіваленті за курсом НБУ станом на 15.10.2015 року 508069,52 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати по справі у сумі 13138грн.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -