Номер провадження: 22-ц/785/443/16
Головуючий у першій інстанції Шепітко І.Г.
Доповідач Колесніков Г. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Колеснікова Г.Я.,

суддів - Ващенко Л.Г., Плавич Н.Д.,

при секретарі - Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 10 травня 1998 року між нею та ОСОБА_5 у простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1, що підверджується розпискою від 10 травня 1998 року. Жилий будинок раніше належав на праві власності ОСОБА_6, який після її смерті успадкувала її донька ОСОБА_5, фактично прийнявши спадщину.

Після укладення вказаного договору ОСОБА_5 виїхала із зазначеного будинку, залишивши їй свідоцтво про право власності на житловий будинок на ім'я ОСОБА_6 та домову книгу. Вона (позивач) повністю розрахувалась з продавцем, сплачувала за неї земельний податок, платежі за водопостачання тощо.

Оскільки відповідач ОСОБА_7, прийнявши спадщину після смерті ОСОБА_5, виганяє її із спірного будинку, позивач ОСОБА_3 просила:

-визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений 10 травня 1998 року, за яким ОСОБА_5 продала, а вона купила домоволодіння АДРЕСА_1, що складається з житлового будинку літ. «А» та надвірних споруд літ. «Ж», «З», «Д», «Е», «И», «Н», «Л», які розташовані на земельній ділянці площею 763 кв.м.;

-визнати за нею право власності на вказане вище домоволодіння,

на підставі ст.ст. 44, 47 ЦК України (у редакції 1963 року).

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 21 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено (т.1 а.с.269).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Неправильність рішення суду обгрунтовано порушенням норм матеріального і процесуального права (т.2 а.с.2-3).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м.Одеси №277/18 від 27 жовтня 1989 року розподілено домоволодіння АДРЕСА_1 на 2 самостійні домоволодіння. Визнано право особистої власності, зокрема, на новоутворене домоволодіння АДРЕСА_1, що складається з житлового будинку літ. «А» та службових споруд літ. «Ж», «З», «Д», «Е», «И», «Н», «Л», які розташовані на земельній ділянці площею 763 кв.м. за ОСОБА_6 (т.1 а.с.5).

На підставі цього рішення вказаним виконкомом 01 лютого 1990 року на ім'я ОСОБА_6 видано свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок, яке зареєстроване в Одеському міжміському бюро технічної інвентарізації 26 лютого 1990 року № 21930 на стр.192 книги 212 (т.1 а.с.6).

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 30 липня 2012 року у цивільній справі № 2/1527/5380/12 задоволено позов ОСОБА_4 до Одеської міської ради про встановлення факту належності правовстановчого документа тощо.

Встановлено факт:

-належності зазначеного вище свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого на ім'я ОСОБА_6, ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року;

-прийняття ОСОБА_5 спадкового майна у вигляді жилого будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_8

Визначено ОСОБА_4 додатковий строк до 01 лютого 2013 року для подачі до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за законом після смерті матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с.48-50).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2013 року у цивільній справі № 523/11171/13-ц задоволено позов ОСОБА_4 до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на жилий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1, що складається з жилого будинку літ. «А» і господарських споруд літ. «Ж», «З», «Д», «Е», «И», «Н», «Л», розташованих на земельній ділянці площею 763 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року (т.1 а.с.52-53).

Обидва судові рішення набрали законної сили та позивачем ОСОБА_3 у передбаченому законом порядку не оскаржено.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст.10 ЦПК України.

Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.Здійснення переоцінки таких судових рішень іншим судом є порушенням вимог процесуального законодавства.

Таким чином, за наявності судового рішення про визнання права власності на спірний жилий будинок за ОСОБА_4, яке набрало законної сили, правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3 не вбачається.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що 10 травня 1998 року між ОСОБА_3 в простій письмовій формі, у вигляді розписки, був укладений договір купівлі-продажу домоволодіння по АДРЕСА_1. За змістом цієї розписки будинок продано за 2600 доларів США (т.1 а.с.4).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що договір купівлі-продажу спірного будинку, в силу ст. 657 ЦК України підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, тому не може бути визнаний дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, а відповідно відсутні й підстави для визнання права власності на нерухоме майно, відчужене за вказаним договором.

Правильно відмовивши у позові ОСОБА_3, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що спірні правовідносини нормами ЦК України (у редакції 2004 року) не регулюються.

Так, відповідно до п. 4 Прикінцевих та переходних положень цього Кодексу, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Крім того, в пункті 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року зазначено, що до договорів, які були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Зі змісту договору купівлі-продажу від 10 травня 1998 року та матеріалів справи вбачається, що вказаний договір укладено до 01 січня 2004 року і що зобов'язання за ним повністю виконані, а тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми Цивільного кодексу УРСР.

При цьому колегія суддів не бере до уваги посилання представника позивача на те, що остаточно ОСОБА_3 розрахувалась із ОСОБА_5 05 березня 2008 року, оскільки зазначені доводи спростовуються як змістом розписки, так і змістом позовної заяви (т. 1 а.с. 2, 4).

Стаття 153 ЦК України (у редакції 1963 року) передбачає, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про судову практику у справах про визнання угод недійсними» від 28 квітня 1978 року, чинної на час виникнення правовідносин, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори: довічного утримання, застави, купівлі-продажу (в тому числі при придбанні на біржових торгах), міни або дарування житлового будинку (квартири) чи його (її) частини, дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб.

Відповідно до вимог ст.47 ЦК України (у редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі.

Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченимичастиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Разом з тим, відповідно до ст. 225 ЦК України (у редакції 1963 року) право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.

Як зазначалось вище, з наявної в справі розписки про купівлю - продаж вбачається, що ОСОБА_5 відчужила на користь ОСОБА_3 спірний будинок 10 травня 1998 року.

Згідно матеріалам справи ОСОБА_5 фактично прийняла спадщину, проте не подавала заяву до нотаріальної контори та не отримала свідоцтво про право власності, не реєструвала право власності у державному реєстрі, тому не мала законних прав на продаж жилого будинку, власником якого не була.

Таким чином, у задоволенні позову ОСОБА_3 має бути відмовлено й з цієї підстави.

З огляду на те, що суд першої інстанції помилково виходив з того, що спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України (у редакції 2004 року) зазначене посилання підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення суду.

Керуючись ст. ст. 303, п. 3 ч. 1 ст. 307, п.4 ч. 1 ст 309, 313, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2015 року змінити.

Виключити із мотивувальної частини рішення суду посилання на те, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Цивільного кодексу України ( у редакції 2004 року).

В іншій частині рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2015 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області Г.Я. Колесніков