Справа № 452/170/11 Головуючий у 1 інстанції: Пташинський І.А.
Провадження № 22-ц/783/3373/16 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Бохонко Е.Р.,

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_4 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 березня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, Бабинської сільської ради Самбірського району Львівської області про визнання будинку спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину будинку та виділ частини будинку в натурі, розподіл земельної ділянки в натурі та визнання права власності на частину земельної ділянки, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання частково недійсним Державного акту на право власності на землю, встановлення факту проживання однією сім»єю, -

встановила:

В грудні 2010 року позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування вимог покликається на те, що з 11.02.1994 р. по 27.08.1996 р. вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від першого шлюбу у неї є донька, а з відповідачем спільних дітей не було. Відносини між ними складались добре, але з метою отримання житла, вони розірвали шлюб фіктивно, однак продовжували проживати однією сім'єю, спочатку в с.Бабина, Самбірського району, Львівської області, а потім з 1999-2001 рр. у батьків відповідача в м. Самборі, Львівської області. Квартири не отримали, тому вирішили побудувати свій власний будинок. В березні 1999 р. за пропозицією її подруги ОСОБА_6 купили фундамент під будинок в с. Бабина, Самбірського району, Львівської області, 3 т. вапна і 11 тисяч шт. цегли. Вона разом з відповідачем у травні 1999 р. розпочали будівництво будинку, 26.02.2002 р. будинок прийнято в експлуатацію, 27.06.2002 р. видано Свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок в цілому на ОСОБА_5 Даний будинок збудований на спільні кошти, які вона з відповідачем заробляли в Польщі, куди їздили продавати товар, так як офіційно ніде не працювали. Також, вона приймала участь у будівництві цього будинку, що можуть підтвердити наймані працівники. Всі зароблені кошти позивач вкладала в будівництво вказаного будинку. Її участь у веденні будівництва будинку рівна з участю відповідача, тому будинок є їхньою спільною сумісною власністю. 22.01.2003 р. вона вдруге зареєструвала шлюб із ОСОБА_5, який розірваний в червні 2010 р. Посилаючись на ст.17 Закону України «Про власність», ст. 112 ЦК УРСР, зазначає, що побудований нею з відповідачем будинок в період, коли вони не перебували в зареєстрованому шлюбі, має статус спільної сумісної власності і тому їй належить 1/2 ідеальна частка цього будинку.

З врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 10.12.2015 року просила визнати будинок АДРЕСА_1 Самбірського району, Львівської області, спільною сумісною власністю сторін, визнати за нею право власності на 1/2 ідеальну частку будинку будинок АДРЕСА_1 Самбірського району, Львівської області, визнати недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 від 27 червня 2002 року за реєстром № НОМЕР_1, виданий Самбірським МБТІ на ім'я ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 3-5, т. 2 а.с. 50-51).

Також, 26.11.2015 року ОСОБА_2 звернулася в суду із позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання позивача з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 27.08.1996 р. по 22.01.2003 р.

В обґрунтування такої вимоги покликається на те, що з 11.02.1994 р. по 27.08.1996 р. вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Після формального розірвання шлюбу, вони фактично перебували у шлюбних відносинах, продовжували проживати однією сім'єю, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, за спільні кошти будували будинок в с. Бабина, Самбірського району, Львівської області. Ще до повторної реєстрації шлюбу - 22.01.2003 р., вона з донькою та відповідач 02.07.2002 р. зареєструвались в спірному будинку. Позивач та відповідач, використовуючи її автомобілі, їздили в Польщу для ведення бізнесу, придбання будматеріалів, які ними використовувались для будівництва вказаного будинку. (т. 2 а.с. 2-3).

Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 14 грудня 2015 р. позовні вимоги за вказаними позовами об'єднані в одне провадження.

Оскаржуваним рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 березня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано будинок АДРЕСА_1 Самбірського району, Львівської області, спільною сумісною власністю ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Визнано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на 1/2 (одну другу) ідеальну частку будинку АДРЕСА_1 Самбірського району, Львівської області.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1820 грн. 00 коп.

Рішення суду оскаржила представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_4, з оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, на її думку суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки в прохальній частині позовної заяви позивач не просила визнати за нею ідеальну частку в спірному будинку і не просила визнати майно спільним сумісним майном.

Крім цього, покликається на те, що позивач не сплачувала судового збору, який суд стягнув з відповідача.

Звертає увагу на те, що суд не вирішив питання про скасування заходів забезпечення позову, справі присвоєно номер інший, ніж той, що в ухвалі про об»єднання в одне провадження позовних вимог, а також, що суд вирішував питання про зупинення провадження у справі, залишення позовних вимог без розгляду без виходу в нарадчу кімнату.

Суд ухвалив своє рішення виключно на показах свідків, жоден з яких не довів суду, які саме матеріали купувались за кошти позивача, скільки коштів було вкладено останньою, а не на підставі правовстановлюючих документів.

Вважає, що в даних правовідносинах не підлягає застосуванню ЗУ «Про власність», ст.ст.22, 28, 29 КпШС України та роз'яснення Постанови Пленуму ВСУ від 22.12.1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», Постанови Пленуму ВСУ від 12.06.1998 р. № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім»ю України», оскільки усі документи про оформлення права власності є на одну особу ОСОБА_5, крім цього судом встановлено, що в період 1999 р. по 2003 року сторони не проживали у зареєстрованому шлюбі та відмовив у встановленні факту проживання однією сім»єю.

Зазначає, що з вимогами про визнання будинку спільним майном подружжя позивач могла звертатися до червня 2005 року, оскільки правовстановлюючі документи відповідач отримав у 2002 році, тому вважає, що позивач звернувшись з відповідними вимогами пропустила строк на звернення за захистом до суду.

Просить рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у позовних вимогах.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_4 на підтримку доводів скарги, а також пояснення позивачки ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скаргивідсутні виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що будівництво спірного будинку проведено в період з 1999 р. по 27 червня 2002 р., тобто коли сторони не перебували в зареєстрованому шлюбі, тому застосувавши законодавство, яке діяло на час набуття у власність спірного майна, прийшов висновку про те, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_5 в період з 27.08.1996 р. по 22.01.2003 р. хоч і не перебували у зареєстрованому шлюбі, однак проживали спільно, вели спільне господарство, мали взаємні права, у них був єдиний бюджет та за спільно зароблені кошти вони набули спільну сумісну власність - побудували в період з 1999 р. по 27 червня 2002 р. будинок в с. Бабина, Самбірського району, Львівської області.

Суд встановив, що основним джерелом зароблених коштів були спільні поїздки сторін в Польщу, оскільки інших заробітків, у зв'язку з відсутністю роботи, у них не було, при цьому звернув увагу на те, що доводи відповідача про те, що спільно з позивачкою не проживав і спільного господарства не вів, гроші на придбання будівельних матеріалів були його, спростовуються поясненнями сторін, в тому числі частково відповідача, показами свідків.

Оскільки сторонами не представлено доказів, які б підтверджували конкретну - більшу чи меншу їх участь у надбанні майна - створенні спірного будинку, тому їх частки у спірному майні, яке є їхньою спільною сумісною власністю, є рівними.

В інших позовних вимогах суд відмовив за недоведеністю та безпідставністю таких.

Беручи до уваги те, що рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 березня 2016 року позивачем не оскаржується, при цьому, відповідач та його представник не погоджуються з таким в частині задоволених позовних вимог, тому виходячи з вимог ст.303 ЦПК України та доводів апеляційної скарги, колегія суддів законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, не перевіряє.

Судом встановлено наступні юридично значимі факти та відповідні їм правовідносини.

З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, наданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Самбірського МРУЮ Львівської області від 25.01.2011 р. встановлено, що сторони по справі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 11.02.1994 року по 27.08.1996 року, а також з 22.01.2003 р. по 22.07.2010 року (т. 2, а.с. 5, 7)

Таким чином, судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_5 в період з 27.08.1996 р. по 22.01.2003 р. не перебували в шлюбі, укладеному та зареєстрованому у державних органах реєстрації актів громадянського стану.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції правильно виходив з того, що спірні правові відносини виникли між сторонами у справі до набрання чинності новими ЦК України (в ред. 2003 року) та СК України, тому підлягають застосуванню норми ЦК УРСР (в ред. 1963 року) та КпШС України.

Згідно з ч. 2 та ч. 3 ст.13 КпШС України, права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав та обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Разом з тим, розділом другим ЦК УРСР (в ред. 1963 року) врегульовані відносини щодо володіння, користування та розпорядження майном.

З матеріалів справи встановлено, що ухвалою Бабинської сільської ради Самбірського району Львівської області від 29.03.1993 р. ОСОБА_5 виділено земельну ділянку в розмірі 0,12 га для будівництва індивідуального житлового будинку в урочищі «Стежки» с. Бабина (сусіди - ОСОБА_7, ОСОБА_8.) (т. 1 а.с. 36).

03.01.1994 р. головним архітектором Самбірського району погоджений будівельний паспорт земельної ділянки на ім»я ОСОБА_5 (т.1 а.с. 37-38).

Після закінчення будівництва, одноповерховий житловий будинок з цокольним поверхом, мансардою в АДРЕСА_1 прийнятий в експлуатацію згідно акту державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкта в експлуатацію від 26.02.2002 р. (т. 1 а.с. 39).

Рішенням виконавчого комітету Бабинської сільської ради № 26 від 30.04.2002 року вирішено оформити право власності на індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 40), а 27.06.2002 року відповідачу ОСОБА_5 видано Свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок (т. 1 а.с. 41).

Крім цього, рішенням Бабинської сільської ради від 21.02.2002 року № 19 ОСОБА_5 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,12 га на території с. Бабино, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, а 25.06.2002 року ОСОБА_5 отримав Державний актом на право приватної власності на вказану земельну ділянку (т. 1 а.с. 44).

З урахуванням наведеного, пояснень сторін, показів свідків та інших доказів, що містяться у матеріалах справи, місцевий суд дійшов висновку про те, що будівництво спірного будинку АДРЕСА_1 проведено в період з 1999 р. по 27 червня 2002 р., тобто коли сторони у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не перебували у зареєстрованому шлюбі.

Як роз'яснено у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" від 12 червня 1998 року № 16 (у редакції, що була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону "Про власність", відповідних норм ЦК УРСР та з урахуванням п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1999 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила ст. ст. 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_5 та його представники вказували на те, що будинок АДРЕСА_1 побудований за його особисті та в тому числі подаровані матір»ю кошти, є його особистим майном.

В свою чергу, згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про власність", майно придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом роз»яснень, викладених у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22 грудня 1995 року № 29, розглядаючи позови, пов'язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, якщо укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України "Про власність"), тощо.

Отже майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Така ж по суті правова позиція висловлена в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 при розгляді справи за № 6-66цс13.

Таким чином, до 01 січня 2004 року законодавство не пов'язувало факт перебування у фактичних шлюбних стосунках чоловіка та жінки з виникненням права їх спільної сумісної власності на майно, такими підставами були: спільна праця або придбання за спільні кошти

У зв'язку з цим колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з правовими нормами, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а доводи відповідача та його представника з цього приводу є безпідставними.

Зважаючи на те, що позивач та відповідач в період з 27.08.1996 р. по 22.01.2003 р. хоч і не перебували у зареєстрованому шлюбі, однак проживали спільно, вели разом господарство, мали взаємні права, у них був єдиний бюджет та за спільно зароблені кошти, основним джерелом яких були спільні поїздки сторін в Польщу, у зв'язку з відсутністю роботи, вони набули спільну сумісну власність - побудували в період з 1999 р. по 27 червня 2002 р. будинок в с. Бабина, Самбірського району, Львівської області.

При цьому, протилежні доводи з цього приводу відповідача ОСОБА_5 та його представника, спростовуються поясненнями сторін та показаннями свідків.

Зважаючи на те, що кошти, внесені в будівництво спірного будинку, були зароблені спільно позивачем та відповідачем, під час їхнього спільного проживання та ведення спільного бюджету, будинок в с. Бабина, Самбірського району, Львівської області суд першої інстанції підставно визнав його спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_5

Крім цього, як роз'яснено у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодекса про шлюб та сім'ю.

При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

У зв'язку з тим, що сторонами не представлено доказів, які б підтверджували конкретну - більшу чи меншу їх участь у надбанні спірного майна, суд прийшов обґрунтованого висновку, про те, що їх частки у спірному майні, яке є їхньою спільною сумісною власністю, є рівними та у зв'язку з цим позов у цій частині задовольнив з визнанням права власності позивачки на 1/2 ідеальну частку спірного будинку.

Крім цього, суд роз'яснив, що відповідно до ст. 261 ЦК України позивач не пропустила строк позовної давності на пред'явлення позову, оскільки право на позов у неї виникло з того дня, коли було порушено її право.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладені в п. 15 постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст.ст. 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням законної сили (ст.ст. 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Спірний будинок, який 27 червня 2002 р. зареєстрований на відповідача ОСОБА_5, був побудований в період з 1999 р. по 27 червня 2002 р. - коли сторони спільно проживали і вели спільне господарство, позивач постійно проживала та зареєстрована у спірному будинку, 22 січня 2003 р. між сторонами був укладений шлюб, який вони розірвали 22 липня 2010 року, що визнається початком порушення права позивача, а з вказаним позовом, який уточнила та збільшила позовні вимоги в судовому засіданні, ОСОБА_2 звернулася 27 жовтня 2010 року.

Доводи апелянта стосовно виходу суду за межі позовних вимог не заслуговують на увагу, оскільки позивач згідно ст. 31 ЦПК України має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

З матеріалів справи встановлено, що з останніми уточненнями позовних вимог позивач ОСОБА_2 зверталась в суд 14.12.2015 р. та зокрема просила визнати спірний будинок спільною сумісною власністю, а також право власності на 1/2 ідеальну частку такого, при цьому такі зміни отримала представник відповідача ОСОБА_4 (т. 2 а.с. 50-51 зворот).

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин