н/п 2/490/580/2016 Справа № 490/9351/15-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2016 року. Центральний районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді Черенкової Н.П.,

при секретарі - Ковальовій Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Ерсте Банк», -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до відповідача, в якому просив визнати за ним право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Позивач вимоги позову підтримав, просив про розгляд справи у його відсутності.

Відповідач у судове засідання не з'явилася, просила про розгляд справи у її відсутності та позовні вимоги визнала у повному обсязі.

Представник третьої особи до судового засідання не з*явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності сторін.

Обставини справи встановлені судом.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім*єю без реєстрації шлюбу з вересня 2000 року. Від спільного проживання сторони мають дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У період спільного проживання було придбано нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 26 грудня 2002 року, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Шиліною Г.М.( за реєстровим номером №5361),зареєстровано право власності на нерухоме майно за №2522 від 26.12.2002 року.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 7 лютого

1991 року № 697-XII "Про власність" (далі - Закон України "Про власність"), відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР) та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно зі статтею 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від

22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 КпШС України, частини першої статті 17 Закону України "Про власність" вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" та від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності".

Доказами того, що позивач та відповідач вели спільне господарство, мали спільний бюджет, вкладали спільну працю, купували різні речі та предмети домашнього вжитку,є товарні чеки, накладні та квитанції, з яких вбачається, що для ремонту квартири ОСОБА_2 були придбані будівельні матеріали (товарний чек від 07.08.2001 року), вікна (квитанція від 11.07.2005 року), кухня (накладна від 17.05.2002 року), сантехніка ( квитанція від 30.12.2002 року), телевізор (товарний чек від 29.12.2003 року).

Допитані в залі судового засідання свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6 підтвердили той факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім*єю звересня 2000 року, вели спільне господарство , разом купували предмети домашнього вжитку, шукали квартиру для сумісного проживання, спільно працювали та придбали у період спільного проживання квартиру.

За розпискою від 10.11.2002 року, ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 15 000 грн. для придбання квартири для сумісного проживання АДРЕСА_1.

За вказаним вище договором купівлі-продажу вбачається, що квартира придбана 26.12.2002 року за 20285 грн.

Оскільки вищезазначена квартира АДРЕСА_1 придбана сторонами в період спільного проживання, для сумісного проживання та за сумісні кошти, в рівних частках, то суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

За такого, за ОСОБА_1 слід визнати право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст. ст. 8, 10, 14, 60, 209, 212-215, 367 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 487,20 грн.

Рішення може бути оскаржене в строки та порядку, передбаченому ст. 294 - 296 ЦПК України.

Суддя Н.П. Черенкова