Справа № 477/812/15-ц
Провадження № 2/477/200/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2016 року Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі:

головуючої - судді Семенової Л.М.,

при секретарі судового засідання - Федоровській Л.А.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідачки - ОСОБА_3,

представника відповідачки - ОСОБА_4,

розглянувши в м. Миколаєві у відкритому судовому засіданні в залі Жовтневого районного суду Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільним сумісним та його поділ,

В С Т А Н О В И В:

10 квітня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить визнати квартиру АДРЕСА_1 спільно нажитим ним із відповідачкою майном подружжя, та розподілити це майно шляхом визнання за кожним з них по ? частині права власності щодо цієї квартири.

В обґрунтування своїх вимог вказував, що з відповідачкою уклав шлюб 14 вересня 2013 року.

В шлюбі ними було придбано вищевказану квартиру, оформлення якої було проведено лише на відповідачку. Посилаючись на те, що їх подружнє життя не склалося та шлюбні стосунки між ними припинено, проте із відповідачкою не досягнуто згоди щодо добровільного розподілу вищевказаного майна, він був змушений звернутися до суду із цим позовом.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Позивач пояснив, що в період шлюбу із відповідачкою ними було придбано вищевказану квартиру. До шлюбу, декілька років вони мешкали як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу та проживали в будинку батьків відповідачки, вели спільне господарство, тримали худобу, та спільно збирали кошти на придбання власного житла. Він працював та мав власний дохід, достатній для заощадження коштів. Після припинення шлюбних відносин між ними не досягнуто згоди щодо розподілу вказаного майна.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що вищевказану квартиру було придбано для неї її батьками за їх кошти. Позивач участі в придбанні вказаного житла не приймав, його батьки також допомоги в придбанні цього майна не надали. Позивач заробляв, проте цих коштів вистачало лише на проживання, а не на придбання житла.

Свідок ОСОБА_5 - мати відповідачки, в судовому засіданні пояснила, що з 2011 року позивач мешкав в їх будинку як співмешканець її доньки ОСОБА_3 Вона мала намір придбати для доньки власне житло та з цією метою тривалий час збирала кошти з прибутку, що вона отримувала від ведення підсобного господарства, тримання худоби, обробки земельного паю, а також за рахунок коштів, які заробляв її чоловік. Вона сама здійснювала пошук житла для доньки та тривалий час не могла знайти житло, що задовольняло б їх. В 2013 році вона дізналася про продаж спірної квартири, яка їй та її донці сподобалася, але зібраних ними коштів не вистачало на придбання цього майна, тому частину коштів, а саме - 4 тис. доларів США вона позичила у подруги ОСОБА_6 та придбала вказане майно за 13 300 доларів США. Договір було укладено на ім'я її доньки ОСОБА_3 та вона вважала, що квартира буде особистою власністю її доньки. Позивач участі в заощадженні коштів та придбанні вказаної квартири не приймав. Позичені кошти вона самостійно повертала подрузі без будь-якої допомоги позивача та її доньки.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що є тіткою відповідачки та була присутня при тому, як мати відповідачки ОСОБА_5 позичала кошти у своєї подруги ОСОБА_6 на придбання вказаної квартири у розмірі 4 тис. доларів. Крім того, їй відомо, що її сестра ОСОБА_5 збирала кошти з доходу, що отримувала з підсобного господарства, та кошти, які заробляв її чоловік, саме для придбання вищевказаної квартири.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що також була присутня коли ОСОБА_5 позичала у ОСОБА_6 4 тис. доларів на придбання квартири для своєї доньки.

Свідок ОСОБА_6 підтвердила, що дійсно в 2013 році її подруга ОСОБА_5 позичила у неї 4 тис. доларів на придбання квартири для своєї доньки ОСОБА_3 Кошти ОСОБА_5 їй вже повернула в повному обсязі.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що в 2013 році продала належну їй квартиру АДРЕСА_1. Договір було оформлено нотаріально в присутності ОСОБА_1 та ОСОБА_3, але кошти за вказане майно їй передавала мати відповідачки в сумі 13 300 доларів США.

Свідок ОСОБА_10 - мати позивача пояснила, що кошти на вказане майно було витрачено спільно її сином та невісткою. На весілля вони подарували дітям 1 тис. доларів, тобто надала допомогу в придбанні житла. Крім того, син їй неодноразово розповідав, що вони збирають кошти на придбання житла.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що неодноразово чула від свого хресника - ОСОБА_1 та від його матері про те, що вони збирають кошти на придбання житла. Мати ОСОБА_1 працювала на декількох роботах та надавала синові допомогу.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснив, що він разом працював із ОСОБА_1, з яким підтримує дружні стосунки, та неодноразово був у його сім'ї і чув розмови, що вони збирають кошти на придбання житла.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року, норми Сімейного кодексу України (далі -СК України) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (та відповідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»), вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно з'ясувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Вказана правова позиція також висловлена і у Постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року № 06-2641цс51, згідно якої належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Судом встановлено, та сторонами не оспорюється, що з 14 вересня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 16).

Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Сапегою О.П. за реєстраційним № 1604, 27 грудня 2013 року ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 17).

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на це майно зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу (а.с. 31-33).

Тобто факт придбання майна у період шлюбу встановлений та сторонами не оспорюється.

Щодо джерел придбання вказаного майна, то позивач зазначав, що до укладення шлюбу з 2011 року проживав із відповідачкою однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Разом із нею та її родиною (матір'ю і батьком) вели підсобне господарство, допомагав в утриманні і продажі худоби, з чого мав з відповідачкою дохід, і саме ці, а також кошти з його заробітної плати, заощаджувались на придбання вказаної квартири.

Щодо сумісного проживання позивача із відповідачкою до шлюбу, то проти цього в судовому засіданні не заперечувала сама відповідачка та її мати - свідок ОСОБА_5, яка вказала, що позивач ОСОБА_1 проживав в їх будинку з 2011 року.

Свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підтвердили пояснення позивача про те, що останній проживав у сім'ї відповідачки до реєстрації із нею шлюбу та вів спільне господарство, неодноразово говорив про те, що вони спільно збирають кошти на придбання квартири.

Відповідачка, посилаючись на те, що вказана квартира є її особистою власністю, з позовом щодо цього до суду не зверталася, вимоги про збільшення її частки у вказаному майні також не заявляла.

Більш того, в ході розгляду справи встановлено, що сама відповідачка з 2009 року по 2014 рік (а.с. 69) навчалася на денній формі навчання, тобто власного доходу, окрім ведення підсобного господарства, не мала. Тобто кошти на придбання вказаного майна отримані, в тому числі, за рахунок ведення спільного господарства.

Зі змісту договору купівлі-продажу спірної квартири п. 3.3 слідує, що згода другого з подружжя Покупця на укладення цього договору надана, згідно заяви, справжність підпису на якій посвідчена приватним нотаріусом (а.с. 17 зв. бік). При цьому, умови договору не передбачають, що придбане майно є особистою власністю покупця.

Згідно п. 2.1 Договору, продаж здійснено за 63 000 грн.

Продавець вказаного майна - ОСОБА_9 підтвердила, що продала вказану квартиру на 13300доларів США.

Свідок ОСОБА_5 посилаючись на те, що на придбання вказаного майна саме вона та її чоловік збирали та надавали кошти, надала копії розписок про передачу авансу продавцю в сумі 1000 доларів США, та про запозичення 4000 доларів США, оригінали яких суду не надавались.

Більш того, вказані суми є значно меншими від вартості придбаного майна.

Окрім того, ОСОБА_5 договір купівлі-продажу спірної квартири не оспорювала, про її права на вказане майно також не заявляла.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

При цьому, ч.3 ст. 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально - правову презумпцію).

Відповідно до положень ст. 61 ЦПК України, кожна сторонам має довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В той же час, відповідачкою ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів щодо придбання спірного майна за кошти, які належали їй особисто. Доказів того, що її мати подарувала чи передала саме для придбання у її особисту власність вищевказаної квартири суду не надала.

За вищевказаного, встановивши придбання спірного майна сторонами у шлюбі, що до придбання вказаного майна вони спільно проживали як чоловік і жінка та вели спільне господарство, тобто джерелом набуття майна також була спільна праця сторін, що позивач як у період спільного проживання із відповідачкою до реєстрації шлюбу так і після цього мав також дохід від власного заробітку, суд дійшов висновку про доведеність позивачем своїх прав щодо цього майна як спільного сумісного із відповідачкою ОСОБА_3, нині між сторонами наявний спір щодо прав відповідача відносно цього май та його розподілу, тому відповідно до положень ст.ст. 60, 63, 69, 70 Сімейного кодексу України, позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані та підлягають задоволенню.

На підставі ст.ст. 79, 88 ЦПК України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір», з відповідачки підлягає стягненню на користь позивача судові витрати.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212-215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільним сумісним та його розподіл, - задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Провести розподіл вказаного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_3 наступним чином:

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? (одну другу) частину квартири АДРЕСА_1;

Залишити у власності ОСОБА_3 ? (одну другу) частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі у розмірі 243 (двісті сорок три) 60 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Жовтневий районний суд Миколаївської області протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Повний текст рішення виготовлено 18 лютого 2016 року.

Суддя Л.М. Семенова