Ухвала

іменем україни

08 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Херсонської області від 25 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з указаним позовом, у якому просило у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 30 червня 2006 року № 08.3/42/06-НВ у сумі 825 988 грн 26 коп., із яких: 734 185 грн 96 коп. - тіло кредиту; 80 312 грн 73 коп. - проценти за кредитом; 10 258 грн 55 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання; 395 грн 11 коп. - три проценти річних від простроченої заборгованості за кредитом; 835 грн 91 коп. - три проценти річних від простроченої заборгованості за процентами, звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 55,2 кв. м, житловою площею 29,1 кв. м.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 21 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 25 лютого 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, позов задоволено.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором від 30 червня 2006 року № 08.3/42/06-НВ у загальному розмірі 825 988 грн 26 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 55,2 кв. м, житловою площею 29,1 кв. м, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказану квартиру.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі відповідач ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте рішення судів не відповідають зазначеним нормам процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні указаного позову, суд першої інстанції виходив із того, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом урегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, який не підлягає вирішенню у судовому порядку.

На обґрунтування такого висновку суд виходив із того, що пунктом 4.3.3 договору іпотеки від 30 червня 2006 року визначено, що звернення стягнення на майно здійснюється іпотекодержателем шляхом позасудового врегулювання, згідно з яким іпотекодержатель набуває право від свого імені продати майно або прийняти його у власність в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку». Положення цього пункту є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя і мають силу договору про задоволення вимог.

Відповідно до п. 4.4 цього договору у випадку, коли виконання пункту 4.3.3 унеможливлюється діями або бездіяльністю іпотекодавця, іпотекодержатель має право здійснити стягнення на майно іншим способом, передбаченим чинним законодавством України, в тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса, або звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду.

Однак із вказаними висновками обґрунтовано не погодився апеляційний суд з огляду на таке.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Таким чином, у разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом.

Виходячи з вищевикладеного, правильним є висновок апеляційного суду, що позивачем обрано належний судовий спосіб захисту порушеного права.

Однак рішення апеляційного суду у повному обсязі не відповідає вимогам ст. ст. 213-214, 316 ЦПК України.

Частинами 1, 2, 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» установлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Однак усупереч вищевикладеному апеляційним судом не визначено вартості предмета іпотеки, на яке за позивачем визнано право власності, відповідно не встановлено, повністю чи частково задоволено вимоги кредитора, якщо частково, то який розмір заборгованості залишився у відповідача непогашеним.

Так, згідно з п. 1.4 договору іпотеки заставна вартість майна за згодою сторін складає 52 700 доларів США, що на день укладення договору еквівалентно 266 135 грн, проте під час вирішення цього спору судом не з'ясовано, чи погоджуються сторони з такою оцінкою станом на час ухвалення рішення у справі для забезпечення справедливого судового розгляду та дотримання вимог ст. 4 ЦПК України, згідно з якою суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

При цьому суд має врахувати, що якщо з цього питання виник спір, то залежно від того, яка сторона оспорює оцінку, вона зобов'язана довести інший розмір, зокрема заявити клопотання про призначення та проведення відповідної судової експертизи, а також, що відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попередити про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Оскільки суди попередніх інстанцій усупереч вимогам ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України порушили норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 21 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Херсонської області від 25 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

І.К.Парінова

О.В.Ступак