Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1412/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Карпенко О. Л.
УХВАЛА

02.06.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого Карпенка О.Л.,

суддів: Голованя А.М., Гайсюка О.В.,

за участю секретаря Діманової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частку в спільному майні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 березня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 березня 2016 року частково задоволено заяву ОСОБА_2 про забезпечення її позову до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання факту спільного проживання однією сімєю, як чоловіка і жінки, ОСОБА_2 і ОСОБА_5 у період з 23 травня 200 року по 21 серпня 2015 року, визнання за позивачем права власності на ? частину спільно нажитого майна: двокімнатної квартири та автомобіля марки «Volksvagen», а саме: накладено арешт на вказане майно.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку і просив скасувати ухвалу суду. В апеляційній скарзі він посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права, необґрунтованість ухвали, відсутність доказів намагання з його боку відчужити спірне майно.

У судовому засіданні ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_6 підтримали подану апеляційну скаргу.

Відповідач ОСОБА_4 погодилася з доводами апеляційної скарги та висловила думку щодо задоволення скарги.

Позивач ОСОБА_2 заперечила проти задоволення скарги і надала усні та письмові пояснення зміст яких зводиться до того, що спірне майно набуте спільно нею та нині померлим ОСОБА_5, в період коли вони тривалий час проживали однією сімєю. Вона звернулася до суду за захистом права на належну їй частку в цьому майні. Так, як автомобілем володіє ОСОБА_3, намагається зареєструвати своє право на квартиру вцілому, в судовому порядку встановив своє право на спадкове майно, але при цьому приховав від суду, що право на вказане майно має вона також, тому вона має побоювання, що для уникнення розподілу майна відповідачі можуть відчужити його.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши надіслані судом першої інстанції копії матеріалів цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання факту спільного проживання однією сімєю, як чоловіка і жінки ОСОБА_2, і ОСОБА_5 у період з 23 травня 2000 року по 21 серпня 2015 року, визнання за нею права власності на ? частину спільно нажитого майна: двокімнатної квартири в м. Світловодськ та автомобіля марки «Volksvagen», 2005 року випуску. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 1998 року вона та ОСОБА_5 проживали, як чоловік і жінка, але без реєстрації шлюбу так, як до травня 2000 року ОСОБА_5 перебував у іншому зареєстрованому шлюбі. У 2002 році вони придбали картиру, а в 2013 році спільно придбали автомобіль. 21 серпня 2015 року ОСОБА_5 помер. Так, як набуте ними майно було зареєстроване на імя ОСОБА_5, то його мати та син претендують на нього повністю, не визнаючи її прав.

Одночасно з предявленням позову позивач подав заяву про вжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладання арешту на спірне майно та заборону нотаріусу видавати свідоцтво про право на спадщину на зазначене майно.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).

Згідно ч. 3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Основні види забезпечення позову передбачені ч. 1 ст. 151 ЦПК України. Такі заходи мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 152 ЦПК України).

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням правовідносин, які склалися між сторонами, заява підлягає задоволенню у спосіб накладення арешту на майно.

Колегія суддів погоджується частково з доводами апеляційної скарги про те, що всупереч п. 3 ч. 1 ст. 210 ЦПК ухвала суду першої інстанції не є достатньо мотивована. Суд не навів ризики, які можуть настати в разі невжиття заходів забезпечення позову.

Проте, якщо суд по суті правильно вирішив питання, то сама по собі недостатня вмотивованість судового рішення не може бути підставою для його скасування.

Як вбачається з матеріалів справи, права позивача на спірне майно не зареєстровані, а тому підлягають доказуванню ним на підставі положень Закону України «Про власність» та ст. 74 СК України.

Відповідачі не визнають прав позивача на спірне майно. Вони звернулися до Світловодського міськрайонного суду з позовом про визнання за ними, як спадкоємцями померлого ОСОБА_5, прав на це майно. При цьому вони не залучили ОСОБА_2 до участі у справі, хоча їм було відомо про те, що вона заявляє свої права на частину майна. ОСОБА_2 не була обізнана про судовий розгляд і не мала змоги реально захищати свої інтереси, що безумовно в кінцевому результаті могло призвести до втрати нею спірного майна.

ОСОБА_2 звернулася до суду з самостійним позовом і мала достатньо підстав побоюватися, що дії ОСОБА_3 і ОСОБА_4 створюють для неї ризики втрати можливості або утруднення виконання можливого рішення суду.

Хоча позивач предявила позов про визнання, який підлягає виконанню лише шляхом реєстрації права, невжиття заходів забезпечення позову може привести в даному випадку до втрати майна та формального характеру можливого рішення суду і зробити недосяжною кінцеву мету правосуддя захист інтересів громадян і реальне поновлення їхніх порушених прав.

Накладення арешту на майно не позбавляє правоволодільців прав на нього, а лише унеможливлює втрату існуючих прав. Таким чином, оскільки наявність у відповідачів прав на спірне майно позивачем не заперечується, суд не вирішував питання про вилучення спірного майна чи обмеження в його користуванні, а тому в результаті накладення арешту відповідачі не втрачають своїх прав, а лише обмежуються у правомочності на власний розсуд розпорядитися ним до вирішення спору.

Таким чином оскаржувана ухвала суду постановлена з урахуванням інтересів всіх сторін у спорі та забезпечує їх справедливий баланс.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно вирішив питання про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 314, 315 ЦПК України колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а ухвалу Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді: