Справа №487/3823/15-ц 15.02.2016 15.02.2016 15.02.2016
Справа № 487/3823/15-ц Головуючий у 1 інстанції Агєєва Л.І.
Провадження №22-ц/784/393/16 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А

іменем України

15 лютого 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів Галущенка О.І. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Тищенком Л.С.,

за участі:

представника Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 грудня 2015 року, ухваленого у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості, -

в с т а н о в и л а :

25 травня 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») предявило зазначений вище позов до ОСОБА_3, який обґрунтовувало наступним.

25 лютого 2010 року товариство, як кредитодавець, та ОСОБА_3, як позичальник, шляхом підписання останнім Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку уклали між собою кредитний договір.

Відповідно до його умов, ПАТ КБ «ПриватБанк» зобовязався надати позичальнику кредит, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту у розмірі 500 гривень, а ОСОБА_3, у свою чергу, отримував право використовувати кредитні кошти на власний розсуд, зобовязавшись, при цьому, повернути кредит у строк, що відповідає строку дії платіжної картки та вносити щомісячно плату за користування ним у розмірі 2,5% від суми залишку заборгованості по ньому.

В цьому ж договорі, на забезпечення його виконання, сторони передбачили, що у разі прострочки позичальником грошового зобовязання більш ніж на 30 днів держатель картки, яким є ОСОБА_3, сплачує ПАТ КБ «ПриватБанк» пеню у розмірі 1% від простроченою суми, але не менше 10 гривень, за кожний день прострочки, а у разі порушення строку платежу по будь якому із грошових обовязків більш ніж на 120 днів, ще й штраф, складовими якого є тверда грошова сума у розмірі 500 гривень та змінна складова - у розмірі 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту.

Взяті на себе обовязки ПАТ КБ «ПриватБанк» виконав у повному обсязі, надавши відповідачу платіжну карту з обумовленим кредитним лімітом, і чекав відповідної добросовісної договірної поведінки від позичальника

08 листопада 2011 року відповідачу, за його згодою, указану кредитну картку було переоформлено на іншу картку «Универсальная Gold 55 днів», у звязку з чим і відповідно до тарифів якої було встановлено кредитний ліміт у розмірі 15 000 гривень зі сплатою відсотків у тому ж як і раніше розмірі - 2,5 % на місяць.

Позичальник продовжив користуватися кредитом, проте взяті на себе обовязки належним чином не виконував, у звязку з чим станом на 28 лютого 2015 року у нього виникла заборгованість у розмірі 22 904 гривні 80 копійок, з яких:

●13 045 гривень 30 копійок - заборгованість за тілом кредиту;

●7 342 гривні 60 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом;

●950 гривень 00 копійок - заборгованість за пенею та комісією;

●500 гривень 00 копійок - штраф (фіксована складова);

●1 066 гривень 90 копійок - штраф (процентна складова).

Посилаючись на небажання ОСОБА_3 сплатити борг добровільно, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути заборговану грошову суму за судовим рішенням.

Рішенням Заводського районного суду Миколаївської області від 30 грудня 2015 року позов задоволено частково.

На погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» з нього на користь кредитодавця стягнуто заборгованість в розмірі 20 837 гривень 90 копійок, з яких:

●13 045 гривень 30 копійок - заборгованість за тілом кредиту;

●7 342 гривні 60 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом;

●450 гривень 00 копійок пеня, в межах позовної давності;

ОСОБА_3 подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі, оскільки по-більшості борг є надуманим, і крім того, суд не застосував позовну давність, яку повинен був застосувати, оскільки він подав про таке заяву.

21 січня 2016 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк», в межах наданих йому повноважень, уточнив вимоги, заявивши, що заявлена до стягнення грошова сума у 950 гривень є пенею, а не сумою пені та комісії, оскільки комісія за названим видом договору нараховувалася лише один раз у розмірі 250 гривень і була позичальником зразу ж сплачена.

Апеляційну скаргу слід відхилити і залишити рішення суду 1 інстанції без змін, оскільки суд 1 інстанції ухвалив його у точній відповідності з вимогами чинного цивільного законодавства при дотриманні норм процесуального права.

Так, задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк» частково, суд 1 інстанції виходив з того, що сторони перебувають у правовідносинах, підставою виникнення яких є дійсний договір кредиту. Відповідач отримав за ним грошові кошти, які зобовязалася повернути не пізніше закінчення дії платіжної карти, а також сплачувати за користування ними проценти, проте свого слова не дотримав у звязку з чим утворилася заборгованість, яку він відмовляється сплати добровільно. За такого, як на думку суду, заборгована грошова сума підлягає стягненню за судовим рішенням, на підставі норм, що регулюють зобовязальні правовідносини. При цьому, розмір пені слід стягнути у межах річного строку позовної давності, а у стягненні штрафу відмовити, оскільки його стягнення було б порушенням положень ст. 61 Конституції України, щодо недопустимості подвійної відповідальності за порушення зобовязання.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, його висновки, щодо них та результату вирішення справи вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Так, з матеріалів справи вбачається наступне.

З 25 лютого 2010 року сторони перебувають у договірних правовідносинах, підставою виникнення яких був договір кредиту, у вигляді відновлювальної кредитної лінії з встановленим кредитним лімітом на платіжну карту у розмірі 500 гривень, укладений сторонами шляхом підписання ОСОБА_3 Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Крім інших умов, кредитодавець передбачив його право в односторонньому порядку збільшувати кредитний ліміт, з чим відповідач погодився. Для здійснення операцій з отримання та повернення кредиту відповідач, згідно названого договору, отримав картку «Універсальна 55». У звязку з тим, що ОСОБА_3 належним чином виконував взяті на себе обовязки, ПАТ КБ «ПриватБанк» збільшив кредитний ліміт, про що ОСОБА_3 достовірно знав, оскільки однією сумою знімав з картки грошові кошти, що перевищували 500 гривень, а саме у такому розмірі було надано первісний ліміт. Зазначену обставину відповідач підтвердив у суді апеляційної інстанції.

08 грудня 2011 року названу вище картку було переоформлено на більш престижну картку «Универсальная Gold 55 днів», у звязку з чим і відповідно до тарифів якої було збільшено кредитний ліміт до 15 000 гривень, що частково підтвердив і ОСОБА_3 у зустрічній позовній заяві (а.с. - 69), заяві про застосування позовної давності (а.с. - 74), своєму запереченні (а.с. - 80).

Нею він користувався протягом грудня 2011 року липня 2013 року, знявши з рахунку близько 5 837 гривень та повернувши на нього 13 075 гривень (а.с. 51-57), які йшли на погашення заборгованості за процентами, пенею і частково за тілом кредиту.

При цьому весь борг повернути не зміг, наслідком чого стала заборгованість у розмірі 13 045 гривень 30 копійок - за тілом кредиту; 7 342 гривні 60 копійок зі сплати процентів за користування кредитом та 950 гривень 00 копійок - заборгованість за пенею.

Пояснюючи ситуацію із боргом у 14 504 гривні 66 копійок, який вже був на 08 грудня 2011 року, що співпадає з часом видачі картки «Универсальная Gold 55 днів» (а.с. - 51) представник ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначав, що у такий спосіб було покрито борг відповідача перед банком за попередньою карткою «Універсальна 55», у звязку з чим дія того договору була припинена, в той час як новий договір почав діяти.

На доказ цього представник позивача надав витяг з особового рахунку 094766 на основну попередню карту договору № 809065, згідно якої, користуючись відновлювальною характеристикою кредитної лінії, за період часу з 04 березня 2010 року і по 08 грудня 2011 року ОСОБА_3 зняв з рахунку 50 271 гривень 89 копійок, повернувши лише 38 365 гривень 50 копійок. Різниця між взятою і повернутою грошовими сумами лише за тілом кредиту на той час становила 11 906 гривень 39 копійок.

У звязку з цим, правова позиція банку щодо збільшення грошового ліміту для покриття боргу за попереднім кредитом не виглядає вразливою.

Тим більше, що в належний спосіб ОСОБА_3 названого пояснення не заперечив, продовжуючи наполягати, що готівкою грошей у розмірі 15 000 гривень не отримував, а названий позивачем борг міг вникнути як нарахування процентів за попереднім договором, які не сплачувалися, та пені.

Встановивши названі обставини, колегія приходить до наступного.

За Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку конституційного, цивільного, кримінального, адміністративного та господарського судочинств.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зазначити, що, виходячи із загальних засад цивільного законодавства про: неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість; добросовісність та розумність - в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 2 ст. 16 ЦК України) і обраний позивачем.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Для цього, він розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.

Проте, згідно з частинами третьою та четвертою статті 303 ЦПК України, це можливо лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов'язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.

Не є виходом за межі доводів апеляційної скарги, якщо особа, яка подала скаргу, заявляє вимогу про скасування судового рішення з направленням справи на новий розгляд, а суд апеляційної інстанції ухвалює нове рішення або змінює рішення чи навпаки, оскільки в цьому разі суд використовує надані йому законом повноваження (стаття 307 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК України. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК України (відповідним пунктом) та нормою ЦПК України, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

В світлі виписаного, оскаржене рішення суду 1 інстанції у повній мірі відповідає виписаному.

Так, в силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Зокрема, цивільні права та обов'язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обовязки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обовязкової сили для сторін.

В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи.

Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших субєктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного звязку.

Учасники договору можуть обрати договір, що передбачений законом (так звані поіменовані договори, які прямо передбачені в ЦК України або в іншому нормативному акті), так і договір, не передбачений у законодавстві (непойменовані), проте породжує права та обовязки його учасників.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобовязання під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу ст. 525-526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов зобов'язання і вимог закону, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами. Принцип належного виконання припускає, що зобов'язання має бути виконане належними суб'єктами, в належному місці, в належний час, належним предметом і належним чином.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під порушенням зобовязання слід розуміти такий протиправний вплив з боку правопорушника, внаслідок чого субєктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення чи взагалі ліквідації. Порушенням зобовязання є його невиконання і неналежне виконання. Невиконання зобовязання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобовязання, або не утримуються від певних дій, хоча за змістом зобовязання могли утримуватися від їх вчинення.

За ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, чи розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків і моральної шкоди.

При цьому, відповідно до ст.ст. 622, 625 ЦК України боржник, не звільняється від обовязку виконати зобовязання в натурі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Виписане у повній мірі стосується і кредитних договорів.

За ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Під загрозою його нікчемності названий договір потребує письмової форми укладення (ст. 1055 ЦК України) і до нього застосовуються положення параграфа 1 ЦК України, що регулюють відносини з позики, якщо інше не встановлено нормами про кредит і не випливає із суті кредитного договору.

Його істотними умовами є предмет, сума кредиту, строк повернення, розмір відсотків та належна форма укладення

Дослідивши обставини справи і докази, якими вони підтверджені, та, оцінивши їх, в світлі наведених вище положень чинного цивільного законодавства, колегія суддів вважає, що укладений сторонами 25 лютого 2010 року кредитний договір є дійсним, оскільки протилежного відповідач не довів, хоча за ст. 60 ЦПК України, то є його обовязком, а тому взяті відповідачем зобовязання є обовязковими до виконання. Той це правило проігнорував, фактично відмовившись від договору в односторонньому порядку, наслідком чого стало виникнення у нього, станом на 28 лютого 2015 року, заборгованості у розмірі 13 045 гривень 30 копійок - за тілом кредиту; - 7 342 гривні 60 копійок зі сплати процентів за користування кредитом; - 450 гривень 00 копійок , в межах позовної давності, пені

Оскільки така поведінка позичальника є неприпустимою, то він повинен нести негативні наслідки таких своїх неправомірних дій, а саме, сплатити ПАТ КБ «ПриватБанк» неповернуту частину тіла кредиту, прострочені проценти та пеню, в межах спеціальної позовної давності.

Оскільки ОСОБА_3 не робить цього добровільно, то заборгованість з тіла кредиту, прострочених відсотків та пеню слід стягнути за судовим рішенням.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і районний суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до твердження про ігнорування судом 1 інстанції його заяви про застосування позовної давності, то вона не ґрунтується на доказах, що є у справі.

Так, стягуючи пеню суд позовну давність застосував, а щодо позовної давності по основному зобовязанню, то вона не спливла, а тому не могла бути затосована.

За наявних у справі матеріалів строк дії карти Универсальная Gold 55 днів» сплив 08 грудня 2013 року, а, відповідно, перебіг позовної давності починався на наступний день і закінчувався 08 грудня 2016 року.

Даний позов предявлено 25 травня 2015 року, тобто у межах позовної давності.

Що ж до тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу, про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції даної цивільної справи, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Лисенко П.П.

Судді: Галущенко О.І.

ОСОБА_4