ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/7162/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2016 р.Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.,

при секретарі - Кубіву С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Анохіна Вікторія Михайлівна про визнання договорів неукладеними

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі по тексту - Позивач, ОСОБА_2.) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі по тексту - Відповідач-1, ОСОБА_3), ОСОБА_4 (далі по тексту - Відповідач-2, ОСОБА_4.), третя особа: приватний нотаріус Анохіна Вікторія Михайлівна про визнання договорів неукладеними.

Позовні вимоги мотивує тим, що 03 березня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_2 було укладено договір позики. За даним договором ОСОБА_4 надав відповідачам 52 000 доларів США, а відповідачі зобов'язались повернути йому вказані кошти в повному обсязі в строк до 03 березня 2011 року на умовах, визначених договором. Вказаний договір 03 березня 2010 року було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за №364.

З метою забезпечення виконання визначених договором позики зобов'язань, 03 березня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_2 був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя. За умовами даного договору відповідачі передали ОСОБА_4 в іпотеку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить їм на підставі договору купівлі-продажу від 04 квітня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антоновою С.М. за №1979, який зареєстровано у КП «КМ БТІ» 21 квітня 2003 року і записано у реєстрову книгу № д. 1330-254 за реєстровим №4182.

09 липня 2012 року між ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_3 був укладений договір про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. та зареєстрований нею в реєстрі за №1544. За умовами вказаного договору до позивача перейшли всі права ОСОБА_4 за договором позики та іпотечним договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 03 березня 2010 року.

Вивчивши договір про задоволення вимог іпотекодержателя та договір про відступлення права вимоги позивач вважає, що державна реєстрація зазначених договорів не здійснювалась, тому вони є неукладеними у зв'язку з чим звернувся до суду з позовом та просив суд визнати неукладеним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 03.03.2010 року; визнати договір про відступлення права вимоги (цесії) від 09.07.2012 року неукладеним в частині відступлення права вимоги за договором про задоволення вимог іпотеко держателя між ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8 та ОСОБА_4

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, причини неявки не відомі, повідомлений належним чином.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, направив на адресу суду свої заперечення. Крім того, звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності.

Третя особа в судове засідання не з'явилась, направила на адресу суду заяву з проханням слухати справу без її участі.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного.

Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що 03 березня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_2 було укладено договір позики. За даним договором ОСОБА_4 надав відповідачам 52 000 доларів США, а відповідачі зобов'язались повернути йому вказані кошти в повному обсязі в строк до 03 березня 2011 року на умовах, визначених договором. Вказаний договір 03 березня 2010 року було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за №364.

З метою забезпечення виконання визначених договором позики зобов'язань, 03 березня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_2 був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя. За умовами даного договору відповідачі передали ОСОБА_4 в іпотеку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить їм на підставі договору купівлі-продажу від 04 квітня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антоновою С.М. за №1979, який зареєстровано у КП «КМ БТІ» 21 квітня 2003 року і записано у реєстрову книгу № д. 1330-254 за реєстровим №4182.

09 липня 2012 року між ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_3 був укладений договір про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. та зареєстрований нею в реєстрі за №1544. За умовами вказаного договору до позивача перейшли всі права ОСОБА_4 за договором позики та іпотечним договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 03 березня 2010 року.

Відповідно до частини 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Частиною 1 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, визначеному цим Законом.

Відповідно до ст. 1 Інструкції про ведення державного реєстру правочинів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 18.08.2004 року № 86/5 Державна реєстрація правочинів здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України та Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 N 671.

Державна реєстрація правочину проводиться реєстратором шляхом унесення відповідної інформації до Державного реєстру правочинів одночасно з його нотаріальним посвідченням. Про внесення запису до Державного реєстру правочинів реєстратор видає кожній особі, яка отримала примірник правочину, або уповноваженим нею особам витяг з Державного реєстру. У справі нотаріуса, який посвідчив правочин, залишається витяг про реєстрацію, який виготовляється реєстратором безкоштовно з використанням спеціального бланка документів реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 зазначив, що одночасно з посвідченням іпотечного договору про задоволення вимог іпотекодержателя нотаріусом була здійснена його реєстрація в державному реєстрі під реєстровим № 366, проте суд критично ставиться до такого твердження, оскільки витягу з Державного реєстру правочинів відповідачем суду не надано.

Згідно ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Враховуючи, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 03.03.2010 року, а з позовною заявою про визнання договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 03.03.2010 року позивач звернувся лише 02.09.2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності, із заявою про поновлення строку позивач не звертався, суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

У відповідності до роз'яснень, викладених у п. 11постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Щодо вимоги позивача в частині визнання неукладеним договору про відступлення права вимоги (цесії) від 09.07.2012 року суд зазначає, що, оскільки Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» не було передбачено обов'язкової державної реєстрації такого виду договору, суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині за безпідставністю та недоведеністю. При цьому суд звертає увагу, що недоведеність позовних вимог є самостійною підставою для відмови задоволенні позову.

Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. (ст.4 Цивільного процесуального кодексу України)

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 1, 10, 11, 59, 60, 88, 208, 212-215, 218Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду міста Києва, яка подається через Дарницький районний суд міста Києва, протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ О.Р.ЛУЖЕЦЬКА