УХВАЛА

іменем україни

10 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Великорацька сільська рада Радомишльського району Житомирської області, про визнання рішення сільської ради частково недійсним, визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину будинку та господарських будівель за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 28 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 27 квітня 1991 року по 17 вересня 2008 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу за рахунок спільних коштів вони за договором купівлі-продажу придбали житловий будинок АДРЕСА_1. На підставі рішення виконавчого комітету Великорацької сільської ради Радомишльського району Житомирської області від 14 березня 2011 року відповідач отримав свідоцтво про право власності на спірне майно, зареєстрував спірний житловий будинок на своє ім'я і між ними виник спір щодо поділу спільного майна подружжя.

Ураховуючи зазначене, позивачка просила визнати спірний житловий будинок об'єктом спільної сумісної власності; визнати недійсним рішення виконавчого комітету Великорацької сільської ради Радомишльського району Житомирської області від 14 березня 2011 року в частині надання дозволу на видачу свідоцтва про право власності на спірний житловий будинок на ім'я відповідача недійсним; визнати свідоцтво про право власності видане ім'я відповідача недійсним та визнати за нею право власності на 1/2 частину цього житлового будинку.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 8 вересня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 28 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. Визнано житловий будинок АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Визнано недійсним рішення виконавчого комітету Великорацької сільської ради Радомишльського району Житомирської області від 14 березня 2011 року

№ 36 в частині надання дозволу на видачу свідоцтва про право власності на цілий житловий будинок АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_4 Визнано недійсним свідоцтво про право власності від 2 квітня 2011 року, видане виконавчим комітетом Великорацької сільської ради Радомишльського району Житомирської області на ім'я ОСОБА_4 Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину вказаного будинку з господарськими будівлями і спорудами.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 не надала доказів на підтвердження своїх вимог щодо визнання окремих рішень та правочинів недійсними. При цьому також послався на те, що про обставини, які оспорює позивачка, їй було відомо з часу розірвання шлюбу, з 2008 року, проте з позовом до суду вона звернулась

у грудні 2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування яких просив відповідач.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що спірне домоволодіння є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому кожному з подружжя належить

по 1/2 частині спірного житлового будинку з надвірними господарським будівлями. При цьому вважав, що зазначене рішення виконавчого комітету та видане на його підставі на ім'явідповідача свідоцтво про право власності на все спірне майно є незаконними, ураховуючи, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя. Також зазначав, що районним судом неправильно визначено початок перебігу позовної давності з часу розірвання шлюбу, оскільки за доводами позивачки, відповідач обіцяв оформити правовстановлюючі документи на спірний житловий будинок на її та його ім'я по 1/2 частині, а про оформлення права власності на все спірне майно на ім'я відповідача вона дізналась з довідки Житомирського обласного бюро технічної інвентаризації від 10 листопада 2014 року, тому строк позовної давності не пропустила.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що з 27 квітня 1991 року по 17 вересня 2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу за договором купівлі-продажу від 8 жовтня 1991 року придбали житловий будинок АДРЕСА_1.

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виник спір щодо поділу спільного майна подружжя.

Рішенням виконавчого комітету Великорацької сільської ради Радомишльського району Житомирської області від 14 березня 2011 року надано ОСОБА_4 дозвіл на видачу свідоцтва про право власності на цілий житловий будинок АДРЕСА_1, на підставі якого останній отримав свідоцтво про право власності від 2 квітня 2011 року, видане виконавчим комітетом Великорацької сільської ради Радомишльського району Житомирської області.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, на відповідачеві також лежить процесуальний обов'язок доказування своїх доводів і заперечень.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС України, чинного на час набуття майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Аналогічні положення містяться й у ч. 1 ст. 60 СК України.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). При цьому судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту.

Сторони мають доводити та надавати суду належні докази того, за рахунок чиїх грошових та трудових затрат істотно збільшилась вартість спірного будинку саме внаслідок здійснених поліпшень, проведення переобладнання та ремонтних робіт у будинку, а не тенденцій до загального подорожчання об'єктів нерухомості.

Обґрунтовуючи заперечення проти апеляційної скарги, відповідач посилався на те, що після розірвання шлюбу у 2008 році і до грудня 2014 року, коли позивачка звернулась до суд із зазначеним позовом, вони проживали окремо в різних населених пунктах, а спірний будинок у цей період був ним добудований та повністю реконструйований. При цьому зазначав, що вартість спірного житлового будинку за указаний період змінилась з 56 173 грн до 215 343 грн, тобто істотно збільшилась за рахунок його праці та особистих коштів, і ці обставини не спростовані позивачем. Також звертав увагу на те, що з 1991 року спірне майно було оформлене на його ім'я на час розірвання шлюбу й з дати видачі свідоцтва на спірне майно на його ім'я від 2 квітня 2011 року, тому вважав, що позивачка пропустила строк позовної давності, про застосування якого він заявляв у суді першої інстанції.

У порушення наведених норм матеріального права та вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірив; не встановив фактичні обставини, не навів мотивів відхилення доводів відповідача щодо пропущення строків позовної давності від часу розірвання шлюбу й тих обставин, що спірне майно з 1991 року було оформлено на ім'я відповідача, не з'ясував підстав видачі нового свідоцтва про право власності на спірне майно за указаною адресою у 2011 році на ім'я відповідача, при наявності договору купівлі-продажу цього ж майна у 1991 році, на який посилалась позивачка, та оформлення указаного договору також на ім'я відповідача, й не зробив висновку про те, чи все спірне майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, визнавши, що позивачка строк позовної давності не пропустила, апеляційний суд у порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив сторонам, їх права та обов'язки, не попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій та не сприяв у здійсненні їхніх прав; зокрема, не роз'яснив сторонам про право призначення експертизи та не встановив, чи не відбулось змінення фактичної вартості спірного будинку, на які посилався відповідач, у зв'язку з інфляційними процесами в державі, чи не відбулось це за рахунок праці та коштів відповідача, не перевірив його доводів щодо істотного збільшення вартості спірного майна за рахунок його праці та особистих коштів, та не навів мотивів відхилення цих доводів. Отже, висновки суду апеляційної інстанції ґрунтується на припущеннях, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 28 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик