Ухвала

іменем україни

10 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення неповерненого банківського вкладу, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 15 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), обґрунтовуючи вимоги тим, що 08 травня 2013 року між ним та відповідачем було укладено договір банківського вкладу № SAMDN2764, відповідно до умов якого банк прийняв від нього грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США терміном до 08 травня 2014 року. Після закінчення строку дії договору він звернувся до відповідача із вимогою повернути йому вклад та нараховані на нього проценти, проте банк відмовив у поверненні коштів, посилаючись на те, що рахунок позивача заблоковано, при цьому не пояснив на який строк. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з відповідача на його користь вклад у розмірі 10 000 доларів США, нараховані за час дії договору проценти, нараховані проценти за кожен день прострочення договору за період з 08 травня 2014 року по 12 вересня 2014 року у сумі 339 доларів США та штраф 3 % річних у розмірі 104 долари США.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 червня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 суму неповернутого банківського вкладу у розмірі 10 000 доларів США, відсотки за період прострочення повернення вкладу за період з 08 травня 2014 року по 12 вересня 2014 року - 339 доларів США та 3 % річних - 2 263 грн 94 коп. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 15 вересня 2015 року рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 червня 2015 року скасовано в частині стягнення 3 % річних у розмірі 2 263 грн 94 коп. У задоволенні позову в цій частині відмовлено. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій й ухвалити нове рішення про відмову в позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 05 травня 2013 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір банківського вкладу «Стандарт на 12 місяців» № SAMDN2764, відповідно до умов якого банк прийняв від вкладника грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США терміном до 05 травня 2014 року включно та зобов'язався виплатити вкладнику вклад та 9,75 % річних на нього на умовах та в порядку, що встановлені цим договором (а. с. 6, 7).

23 травня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до відповідача із заявою про повернення коштів, проте ПАТ КБ «ПриватБанк» листом від 23 травня 2014 року № 20.1.0.0.0/7-20140523/1403 повідомив про неможливість повернення вкладу у зв'язку із призупиненням роботи відділень банку в Автономній Республіці Крим (а. с. 27).

Також 17 червня 2014 року ОСОБА_3 повторно звернувся до відповідача із заявою про повернення вкладу, на яку листом від 30 липня 2014 року № 20.1.0.0.0/7-20140617/2783 банк повідомив його про неможливість повернення вкладу та пропонував здійснити реструктуризацію вкладу (а. с. 29).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки відповідач в установлений строк не повернув позивачу суму банківського вкладу, що є порушенням вимог ст. ст. 1058-1065, 1066-1076 ЦК України та умов договору банківського вкладу.

Із такими висновками суду першої інстанції погодився й апеляційний суд.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення 3 % річних, апеляційний суд виходив із того, що умовами договору банківського вкладу передбачено його автоматичну пролонгацію на такий самий строк, на який договір було укладено у випадку, якщо за закінченням терміну вкладу вкладник не звернувся із заявою про повернення коштів, тому встановлена ст. 625 ЦК України відповідальність не може бути застосована за прострочення виконання зобов'язання за спірний період. Крім того, суд вказав, що договір про депозитний вклад було укладено між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридичною особою, місцезнаходження якої розташоване на території України, у м. Дніпропетровську, тому відповідальність за неповернення коштів має нести саме відповідач.

Такі висновки суду першої інстанції у нескасованій апеляційним судом його частині та суду апеляційної інстанції відповідають вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

За користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу (ч. ч. 1, 2 ст. 1070 ЦК України).

Ураховуючи те, що банк зобов'язаний був повернути вкладникові депозитні кошти за заявами ОСОБА_3 від 23 травня 2014 року та від 17 червня 2014 року, проте кошти не повернув, суди дійшли правильного висновку про задоволення позову.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

Згідно зі ст. 47 цього Законубанк має право здійснювати банківську діяльність шляхом надання банківських послуг. До банківських послуг належать: 1) залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; 2) відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах; 3) розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку.

Тобто надання послуг з розміщення вкладу (депозиту) здійснює саме банк як юридична особа, а не його структурні одиниці (відділення, філії). Проте, якщо структурній одиниці надано відповідні повноваження (згідно з положенням, статутом, довіреністю), то вона має право укладати договори від імені банку. Стороною за договором у таких випадках є банк, а не його структурна одиниця.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України.

Вирішуючи спір, суди правильно встановили фактичні обставини справи та дійшли обґрунтованого висновку про те, що договір банківського вкладу укладений з позивачем у Кримській філії банку на території Автономної Республіки Крим, яка на момент розгляду справи має статус тимчасово окупованої території, стороною спірного договору є ПАТ КБ «ПриватБанк», тому згідно з чинним законодавством, яке регулює спірні правовідносини, зобов'язання за дійсними договорами має виконувати саме відповідач як юридична особа, а не його кримська філія. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов'язків по укладених і дійсних договорах.

Посилання касаційної скарги на положення постанови правління Національного банку України від 06 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим», та Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а також на те, що позивач повинен звернутися до Автономної некомерційної організації «Фонд захисту вкладників» в Кримському федеральному окрузі Російської Федерації, є безпідставними, оскільки вказані закони не звільняють відповідача від відповідальності за невиконання умов договору банківського вкладу. Крім того, позивач є громадянином України і проживає у м. Харкові.

Також безпідставними є доводи касаційної скарги щодо відсутності доказів зарахування та наявності грошових коштів на рахунку банку, оскільки відповідно до ст. 1059 ЦК Україниписьмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту.

Вбачається що у матеріалах справи міститься оригінал договору банківського вкладу, заява про розміщення депозиту та квитанція, що підтверджує внесення ОСОБА_3 готівки у відповідній платіжній системі (а. с. 148, 149). Крім того, наявність договірних відносин між сторонами підтверджується також листами ПАТ КБ «ПриватБанк» від 23 травня 2014 року № 20.1.0.0.0/7-20140523/1403 та від 30 липня 2014 року № 20.1.0.0.0/7-20140617/2783, у яких відповідач визнавав наявність укладеного із позивачем договору.

Отже, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, з дотриманням вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦК України повно, всебічно та об'єктивно встановили фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки неповернення банком грошових коштів з депозитного рахунку позивача суперечать вимогам чинного законодавства, умовам укладеного між сторонами договору та порушують права ОСОБА_3

Згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів з їх оцінки та не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами допущені порушення норм матеріального й процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 червня 2015 року у нескасованій апеляційним судом його частині та рішення апеляційного суду Харківської області від 15 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

А.В.Маляренко

І.К. Парінова

О.В.Ступак