Справа № 495/8981/15-ц
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

31 жовтня 2016 року м. Білгород-Дністровський

Білгород - Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Шевчук Ю.В.,

при секретарі - Мамончик К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород - Дністровському цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до TOB «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору фінасового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1. звернулася суду з позовом до TOB «Лізингова компанія «Автофінанс» та за уточненими позовними вимогами просить суд:

- визнати недійсним договір фінансового лізингу № 001353 від 31 березня 2015 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс»» та ОСОБА_1;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс»» (місце знаходження: 01601, м. Київ, вул. Шовковична, 42-44, офіс 9СД2, Ідентифікаційний код юридичної особи - 38104479, , р/р 3 ПАТ «ОСОБА_2 Аваль», МФО 380805) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, адреса проживання: 67751, Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Бикоза, вул. Мічуріна, 19) грошові кошти в розмірі 49 000 (сорок дев'ять тисяч) гривень;

- стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень;

- стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 16 460 гривень;

- стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» судовий збір в дохід держави.

Заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що в березні 2015 року вона вирішила придбати для власних потреб трактор. Через рекламне оголошення вона звязалась з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінас» (далі - Компанія), де їй було запропоновано укласти договір купівлі-продажу трактора МТЗ Беларус, комплектація/модифікація 892, обєм/тип двигуна Д245.5, тип КПП механіка, привід повний за 245 000 гривень. На запрошення представника Компанії вона звернулась до регіонального відділеня в м. Одеса. Перед укладанням договору представник Компанії по довіреності в усній формі розяснила їй, що вона повинна спочатку сплатити передплату за трактор в узгодженій сумі 49 000 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Компанії, після чого між ними буде укладено договір і на протязі двох-трьох днів Компанія передасть ОСОБА_1 в користування предмет за договором, а вона доплатить обумовлені 196 000 гривень. Вона сплатила на рахунок отримувача в цей же день 49 000 гривень.

31 березня 2015 року між ОСОБА_1 та Компанією був укладений договір фінансового лізингу№ 001353 на придбання транспортного засобу трактор МТЗ Беларус, комплектація/модифікація 892, обєм/тип двигуна Д245.5, тип КПП механіка, привід повний. Лише після детального ознайомлення зі змістом договору ОСОБА_1 зрозуміла, що ціна трактора складає 490 000 гривень, а не 245 000 гривень, як то було оговорено під час попередніх переговорів з представником Компанії, а сума першого внесеного платеу в розмірі 49 000 гривень була адміністративним платежем.

Неоднарозові звернення ОСОБА_1 до Компаніїї жодних результатів не дали. В 2015 році вона направила лист на адресу Компанії про розірвання договору, однак жодних відповідей від Компанії не отримала.

ОСОБА_1 посилається на те, що укладений договір лізингу суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки містить несправедливі умови, що створюють дисбаланс прав та обовязків сторін договору та призводять до порушення прав однієї з сторін. Компанія проводить нечесну підприємницьку практику, що забороняється законодавством.

Також, ОСОБА_1 вказує на відсутність у Компанії відповідної ліцензії на здійснення такого роду підприємницької діяльності, надання фінансових послуг. Сам договір укладався без дотримання встановленої форми, а саме нотаріально не посвідчувався, що свідчить про його недійсність.

Позивач та її представник ОСОБА_3, у судове засідання не зявились, про час та місце слухання справи сповіщались. Представник ОСОБА_3 надав до суду заяву згідно з якою просить суд розглянути позовну заяву без його участі в судовому засіданні та участі ОСОБА_1, позовну заяву задовольнити, доповнення та клопотання відсутні.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи сповіщався належним чином, причини неявки суду не відомі. В матеріалах справи містяться заперечення відповідача. Також обгрунтування своєї позиції щодо не визнання позовних вимог, представник відповідача висловив в заяві про перегляд заочного рішення. Так, представник відповідача наголошує на тому, що чинним законодавством передбачена можливість юридичної особи надавати послуги з фінансового лізингу без наявності ліцензії, про що свідчить наявність у Компанії довідки ФЛ № 486 (рішення про взяття на облік « 1217 від 11.09.2012 року) видана Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Обман ОСОБА_1, представником Компанії під час укладення спірного договору не мав місця, протилежне позивач достовірними доказами не довела. Наголошення позивача про неправомірний (надмірний) перелік лізингових платежів та несправедливості умов договору, представник відповідача спростовує посилаючись на принцип свободи договору та свободи підприємницької діяльності. Також, представник відповідача наводить низку правових норм, що свідчать про необовязкове нотаріальне посвідчення договору фінансового непрямого лізингу, який може бути посвідчено лише за бажанням сторін.

Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

За ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом не здійснюється.

Дослідивши та вивчивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв'язку, оцінюючи всі представлені сторонами докази та проаналізувавши характер правовідносин, що склалися між ними, перевіривши доводи їх доводи, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 з наступних підстав.

Судом встановлено, що 31 березня 2015 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу № 001353 на придбання трактора МТЗ Беларус, комплектація/ модифікація 892, обєм/тип двигуна Д245.5, тип КПП механіка, привід повний, перед укладенням котрого представник відповідача за Довіреністю в усній формі роз'яснила позивачу, що вона повинна спочатку сплатити передплату за трактор в узгодженій сумі 49 000 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з нею буде укладено договір і на протязі двох-трьох днів відповідач передасть їй в користування предмет за договором купівлі-продажу, а ОСОБА_1 доплатить обумовлені 196 000 грн. Однак, після сплати вказаного платежу трактор так і не був переданий на протязі обіцяних днів, неодноразові звернення позивача позитивних результатів не надали.

Відповідно до п. 1.4 укладеного договору фінансового лізингу (надалі - договір) лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет у користування лізингоодержувачу на строк та умовах, передбачених цим договором.

Предмет лізингу є власністю лізингодавця (п.1.7 договору) до моменту переоформлення права власності на предмет лізингу на лізингоодержувача, згідно з умовами даного договору. А усі ризики по предмету лізингу переходять від лізингодавця лізингоодержувачу в момент передачі предмета лізингу по акту приймання-передачі.

Пунктом 1.8.Договору фінансового лізингу передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу (10%); авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу); у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст.9 договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.6 ст.9 договору.

Визначення поняття «фінансовий лізинг» дається у частині першій статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

Згідно з частиною другою названої статті вказаного Закону за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

Відповідно до статті 806 ЦК Україниза, договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно ж з приписами частини другої статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Таким чином, договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, укладений за участю фізичної особи, підлягає нотаріальному посвідченню у силу приписів статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», статей 799, 806 ЦК України. У разі недодержання цієї вимоги такий договір вважатиметься нікчемним з огляду на приписи частини першої статті 220 ЦК України.

Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Необхідно також зазначити, що виходячи зі змісту положень пунктів 1, 4, 5 частини першої статті 1 та пункту 5 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» є фінансовою установою, а фінансовий лізинг - фінансовою послугою.

Сам зміст терміну «фінансова установа» розкривається у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України«Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України.

Фінансовою послугою вважаються операції з фінансовими активами (коштами, цінними паперами, борговими зобов'язаннями та правом вимоги боргу, що не віднесені до цінних паперів), що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством,- і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (п. 4, 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Перелік послуг, які вважаються фінансовими, визначений у статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Згідно з пунктом 5 частини першої названої статті до таких послуг належить, зокрема, фінансовий лізинг.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої, частини другої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання ними відповідної ліцензії.

Згідно з п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015 року № 222-VІІІ, ліцензуванню підлягає такий вид господарської діяльності як надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів).

Для спростування стверджень позивача про відсутність ліцензії у відповідача на здійснення господарської діяльності, представник відповідача послався на лист Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 22.03.2016 року № 2-167/16-8, копію якого була надана суду. В даному листі Нацкомфінпослуг зазначила, що до моменту затвердження Кабінетом Міністрів України проетку постанови юридичні особи, що за своїм правовим статусом не є фінансовими установами повинні здійснювати діяльність з надання фінансових послуг відповідно до вимог Положення № 21, а після її затвердження додатково виконувати вимоги ліцензійних умов. Одночасно, Нацкомфінпослуг звернула увагу, що цей лист стосується виключно ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та не є офіційним розясненням Нацкомфінпослуг.

Проте, представлений лист суд не вважає достовірним та належним доказом наявності у відповідача законного права на здійснення господарської діяльності, надання фінансових послуг без відповідної ліцензії, оскільки в цьому листі пряме зазначення про таке право відповідача не вказано, та сам лист не є нормативно-правововим актом, носить інформаційний характер. В той же час, вищезазначеними спеціальними законами чітко встановлений обовязок підприємств отримувати відповідну ліцензію для надання фінансових послуг (фінансового лізингу).

Як вбачається з умов укладеного Договору фінансового лізингу (пунктів 1.6., 4.1., 4.6.), ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» для придбання предмета лізингу залучає фінансові активи фізичної особи - позивача (внесений ним адміністративний платіж у розмірі 49 000 грн.), тобто здійснює цілеспрямовану дію щодо отримання фінансових активів від фізичної особи з метою надання фінансової послуги (фінансового лізингу).

Враховуючи наведене та виходячи з приписів пункту 4 частини першої, частини другої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» для здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу на умовах, передбачених укладеним Договором фінансового лізингу, має отримати відповідну ліцензію від Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Втім, як це вже було зазначено, ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» такої ліцензії не отримувало, що самим відповідачем не заперечується.

Здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України (ч.2 ст. 34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

З даного приводу необхідно зазначити, що згідно з приписами частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, укладений сторонами Договір фінансового лізингу порушує права позивача, оскільки містить несправедливі умови, в зв'язку з чим такий підлягає визнанню недійсним, у тому числі з підстав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів».

Так, згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 названого Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норми статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведено в частині третій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», який, однак, не є вичерпним, як це вбачається із змісту частини 4 цієї статті. Несправедливими є, зокрема, умови договору про:

1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника);

2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника);

3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;

4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору;

5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором;

6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається;

7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника);

8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом;

9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру;

10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору;

11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі;

12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору;

13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору;

14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору;

15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей;

16) встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх;

17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди.

Дослідивши умови спірного договору, суд виділив умови (пункту), що прямо грубо порушують права споживача (позивача), не враховуючи інші відсилочні та загальні пункти:

- лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови Продавця здійснити продаж та/або поставку Предмета лізингу та у разі не обрання предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу на умовах п.12.1 даного договору, що стосуються обсягу повернення коштів (поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець отримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору, адміністративний платі поверненню не підлягає) (пункт 3.2.7).

- лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його зміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець (п.1.5);

- всі планові платежі, які визначаються у Додаку № 1 та Додатку № 3 до даного договору сплачуються лізингоодержувачем згідно з вказаних додатків на підставі рахунків виставлених лізингодавцем. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно обмінного курсу долара США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок лізингодавця (п.8.5);

- у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору та з мтою виплати лізингоодержувачем не менше 50% від вартості предмета на моменту купівлі предмета та його передачі, лізингоодержувач зобовязаний єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів до моменту підписання Додатку № 3 до даного договору та до моменту купівлі предмета та передачі його лізингоодержувачу. У такому випадку сплата різниці проводиться лізингоодержувачем на підставі наданої лізингодавцем квитанції або рахунку. В такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та подальші лізингові та інші обовязкові платежі будуть визначені у Додатку № 3 до даного договору, який сторони зобовязані підписати та який є його невідємною частино. Сторони погодили, що доказом зміни вартості предмету є рахунок-фактура чи прайс-лист від продавця транспортного засобу станом на дату виписки рахунку-фактури (пункт 9.4);

- у разі зміни вартості премета лізингу з моменту укладання даного договору, сторони домовились та беруть на себе зобовязання, до купівлі транспортного засобу, підписати Додаток № 3 до даного договору із визначенням щомісячних лізингових платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент куп віл та передачі транспортного засобу (п.10.4);

- у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобовязаний прийняти такі зміни (п.10.5);

- дострокове погашення може відбуватися не раніше ніж через 12 календарних місяців після підписання акту приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. За дострокову сплату лізингових платежів у термін до 12 календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі предмета лізингу, лізингоодержувач сплачує штраф за дострокове погашення в розмірі 10 % від суми дострокового погашення (п.10.14);

- у разі неузгодженої у даному договорі зміни розмірів лізингових платежів лізингодавець та лізингоодержувач складають додаткову угоду до даного договору, а також на вимогу лізингодавця підписують акт коригування вартості предмет лізингу. У разі відмови лізингоодержувача від підписання такої додаткової угоди та/або акту коригування вартості предмета лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого лізингоодержувач зобовязаний повернути лізингодавцю предмет лізингу протягом 5 календарних днів з моменту отримання від лізингодавця письмової пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають (п.10.15);

- лізингоодержувач який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвати договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву та надає письмову відповідь про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець отримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору, адміністративний платі поверненню не підлягає (пункт 12.1);

- за створення перешкод представникам лізингодавця в інспектуванні предмета лізингу, лізингоодержувач зобовязаний сплатити лізингодавцю штраф у розмірі 5% від загальної вартості предмета лізингу на момент укладення Додатку № 3 до договору за кожен випадок такого порушення (п.12.7);

- у випадку настання обставин передбачених п. 12.7 даного договору, вже після передачі лізингоодержувачу предмета лізингу, останній зобовязаний протягом 10 календарних днів з моменту повідомлення лізингоодержувача про обставини щодо порушення лізингоодержувачем умов договору (п.12.7) або розірвання даного договору з підстав порушення лізингоодержувачем умов даного договору або звернення до відповідних органів за захистом своїх прав, сплатити лізингодавцю всі неоплачені платежі вказані в Додатку № 3, що залишилися до сплати до моменту повернення лізингодавцю предмета лізингу, а також всі належні до оплати штрафні санкції, пеню та повернути предмет лізингу і покрити всі витрати, понесені лізингодавцем при виконанні зобовязань за умовами договору… (п.12.9).

Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, відсутність у позивача права на одержання будь-якої компенсації від відповідача у зв'язку із розірванням або невиконанням договору, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору.

Таке обмеження та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить позивача в повну залежність від відповідача, інтерес якого полягає в отриманні більшого прибутку від якомога дорожчого предмета лізингу.

Відповідно до ч. 6 ст. 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Всупереч зазначеним положенням у пункті 10.11 договору передбачено, що лізингоодержувач не може вимагати від лізингодавця жодного відшкодування або зменшення суми платежів за даним договором у випадку перерви в експлуатації предмета лізингу, незалежно від причин виникнення такої перерви.

Таким чином, для визначення умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдають шкоди споживачеві.

Аналізуючи положення договору фінансового лізингу № 001353, суд приходить до висновку, що ознаки, які вказують на несправедливість по відношенню до споживача, наявні у договорі, а тому договір фінансового лізингу підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до положень ч. 1, п. 4 ч. 3, ч. 5, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у введенні в оману споживачів, шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення.

Згідно з ст. 21 Закону України «Про захист споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Таким чином, суд приходить до висновку, що Договір фінансового лізингу № 001353 від 31 березня 2015 року з Додатками № 1, 2, 3, підлягає визнанню недійсним, а з відповідача на користь позивача підлягають стягненню кошти у сумі 49 000 грн.

Необґрунтованими та не доведеними суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 10 000 гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 16 460 гривень з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Так, п.п. 3, 4, 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Зокрема, при вирішенні питання про відшкодування шкоди з'ясуванню підлягає підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, суд повинен бути впевненим в наявності такої шкоди, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини відповідача в її заподіянні. Однак, під час розгляду справи позивач та її представник не надали та в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджують факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, тому суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.

До того ж, позивач та її представник не надали належного обґрунтування проведеного розрахунку нанесеної моральної шкоди, розмір якої на їх думку становить 10 000 гривень. Тобто, не зрозуміла природа виникнення, визначення саме цієї суми коштів.

У п. п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

На підтвердження понесених витрат суду був наданий розрахунок витрат на правову допомогу представником по довіреності ОСОБА_3, де він вказав вид вчиненої ним процесуальної дії (складання і подача позовної заяви, уточненої позовної заяви, надання правової допомоги в шістьох судових засіданнях) та вартість кожної з них: складання та подача позовної заяви 2 460 гривень, інші дії по 2 000 кожна з семи дій, всього загальна сума витрат складає 16 460 гривень.

Разом з цим, представник ОСОБА_3 на зазначив скільки годин було ним витрачено на кожну з вчинених процесуальних дій, тобто чим обумовлена така фіксована сума в розмірі 2 000 гривень. Відсутність посилань та зазначень часу (годин) не дає суду можливості встановити чи перевищує ця сума, 2 460 грн. та 2 000 грн., передбачений законодавством граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 % встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Окрім цього, суд вважає за необхідне, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 1 102,40 гривень (551,20с/з позовної вимоги немайнового характеру (визнання договору недійсним + 551,20 1% від майнової вимоги (49 000) = 1 102,40 грн.), що пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ст. 42 Конституції України, ст.ст. 15, 23, 220, 227, 762, 799, 806, 808 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансовий лізинг», 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», п.п. 3, 4, 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», керуючись ст.ст. 12, 42, 56, 84, 88, 158, 197, 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 001353 від 31 березня 2015 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс»» та ОСОБА_1.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс»» (місце знаходження: 01133, м. Київ, вул. Щорса, 31, Ідентифікаційний код юридичної особи - 38104479, , р/р 3 ПАТ «ОСОБА_2 Аваль», МФО 380805) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, адреса проживання: 67751, Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Бикоза, вул. Мічуріна, 19) грошові кошти в розмірі 49 000 (сорок дев'ять тисяч) гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (місце знаходження: 01601, м. Київ, вул. Шовковична, 42-44, офіс 9СД2, Ідентифікаційний код юридичної особи - 38104479, , р/р 3 ПАТ «ОСОБА_2 Аваль», МФО 380805) судовий збір в дохід держави в розмірі 1 102,40 (одна тисяча сто дві гривні сорок копійок).

У задоволенні інших позовних вимоги відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя