№ 336/7981/15-ц
Пр. № 2/336/314/2016
Р І Ш Е Н НЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2016 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Жупанової І.Б., при секретарі Падалка А.Р., з участю сторін, представника відповідача адвоката ОСОБА_1, розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 2810,00 доларів США, що складає 64349,00 грн., та судовий збір.

В позові зазначив, що відповідно до розписки від 14.07.2015 року відповідач зобовязався повернути відповідачу в термін до 15.09.2015 року грошові кошти в сумі 2810 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 64349,00 грн.

Добровільно виконати свої зобовязання відповідач відмовляється, мотивуючи свою відмову відсутністю коштів. В даний час позивачу дуже потрібні гроші, однак відповідач порушує своїми діями його майнові права, у звязку із чим він змушений звернутись до суду з даним позовом.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просить суд їх задовольнити, в обґрунтування своїх вимог посилався на ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, як на підставу свого позову.

Позивач суду пояснив, що в 2011 році він, будучи членом правління садівничого товариства «Меганом» в АР Крим, на прохання відповідача придбав для нього по домашній угоді недобудований будинок та земельну ділянку в садівничому товаристві «Меганом», що знаходиться в АР Крим, заплативши за відповідача за погодженням з ним аванс продавцю 2000 доларів СЩА власних коштів, які відповідач зобовязався йому повернути, а також сплатити винагороду в сумі 810 доларів США. Крім того, відповідач йому передавав 13000 доларів США для продавця, які він також передав продавцю в рахунок остаточного розрахунку з ним. Він виконав свої зобовязання, будинок та земельна ділянка передані ОСОБА_3, який був прийнятий до садівничого товариства, але борг йому не повернув. 14.07.2015 р. відповідач написав йому розписку, в якій визнавав свій борг, та зобовязався повернути гроші до 15.09.2015 року, але борг не повернув, через що він звернувся до суду.

Вважає, що між ним і відповідачем укладено було договір позики, що підтверджується розпискою, вказана в розписці сума є боргом, який він просить стягнути з відповідача на свою користь саме з цієї підстави.

Відповідач, його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, відповідач пояснив, що 4 роки тому він дійсно через позивача, який займався перепродажем земельних ділянок в Криму, придбав будиночок в садівничому товаристві «Меганом», передав гроші в сумі 13000 доларів США володільцю будинку через ОСОБА_2, після чого його було прийнято до членів товариства, він сплатив в товариство вступний внесок в сумі 2080 гривень. ОСОБА_2 також повідомив його, що ним було сплачено продавцеві 2000 доларів США до сплати 13000 доларів США, але ніяких документів про це ОСОБА_2 йому по теперішній час не надав.

Оскільки ніяких грошей від позивача він в борг не отримував, а тому вважає позов безпідставним, просить в його задоволенні відмовити.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази в матеріалах справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню у звязку з наступним:

Позивач звернувся до суду за захистом права, яке у нього виникло, як він вважає, на підставі договору позики з відповідачем, що є підставою даного позову, обраною позивачем.

Ст. 626 ЦК України визначає поняття договору, яким є угода двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів(суму займу) або рівну кількість речей того ж роду та якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передачі грошей або інших речей визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому певної суми коштів або кількості речей.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

До такого правового висновку за результатами розгляду справ в порядку ст. 355 ЦПК України дійшов Верховний суд України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63-ц13, 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та 13 травня 2015 року у справі № 6-144цс15.

На підтвердження укладання договору позики з відповідачем позивачем надано письмовий доказ копію розписки від 14.07.2015 року, оригінал якої було надано суду для огляду в судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно розписки від 14.07.2015 року ОСОБА_3 зобовязався повернути ОСОБА_2 суму в розмірі, яка сплачена ним в якості первинного внеску за обєкт в СТ «Метаном» (ділянка з будівлями) № 1, 2000 дол. США, з продажу вищевказаного обєкту чи гаражу, який належить ОСОБА_3, що знаходиться в ГК «Лель», м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, 65-а, крім вищевказаної суми ОСОБА_3 зобовязався виплатити винагороду в розмірі 810 дол. США до 15.09.2015 року.

Отже, з розписки, складеної 14.07.2015 року, вбачається, що певні грошові кошти в певному грошовому розмірі були сплачені ОСОБА_4 в якості первісного внеску за обєкт третій особі, і ці кошти, а також винагороду ОСОБА_3 зобовязався виплатити ОСОБА_2

Дана розписка не містить доказів про отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_2 грошей, які просить стягнути позивач на свою користь, не засвідчує отримання відповідачем від позивача певної грошової суми, а тому не є доказом укладення сторонами договору позики, отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_2 грошей в борг з зобовязанням їх повернути.

Більш того, і позивач, і відповідач підтвердили, що ніякі гроші ОСОБА_4 ОСОБА_3 не передавалися.

Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Ч. ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК України встановлено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обґрунтовуючи підстави позову, як зобовязання на підставі договору позики, позивачем не доведений факт отримання ОСОБА_3 грошових коштів, оскільки зі змісту наданого письмового доказу вбачається, що відповідач прийняв на себе зобовязання перед позивачем могли виникнути на підставі інших правочинів, що не є договором позики, правова природа яких відмінна від правовідносин, що випливають з договору позики, внаслідок чого з тієї підстави, що обрана позивачем, позов не може бути задоволений.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а особа, яка бере участь в справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позивачеві ст. 31 ЦПК України надано також право змінити підставу позову до початку розгляду справи, таким правом позивач не скористався, наполягав на розгляді його позову саме з заявлених ним підстав виникнення у відповідача зобовязання на підставі договору позики, суд розглянув справу в межах заявлених позовних вимог.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що між сторонами договір позики не укладався, тому до даних правовідносин не можуть бути застосовані норми, якими врегульовано правовідносини, що виникають на підставі договору позики.

Приймаючи до уваги встановлені судом фактичні обставини та перевірені докази, керуючись ст. ст. 10, 59-61, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 11, 509, 526, 549, 624, 625, 626, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя І.Б.Жупанова