АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц /796/ 5366/2016 Головуючий у І інстанції Марцинкевич В.А.
Доповідач Котула Л.Г.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді Котули Л.Г.

Суддів: Волошиної В.М., Слюсар Т.А.

За участю секретаря Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов'язання не чинити перешкод в користуванні житлом та зобов'язання повернути майно і за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення,

в с т а н о в и л а

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні житлом та зобов'язання повернути майно.

Зазначала, що протягом останніх 8 років вона спільно з її чоловіком ОСОБА_3 проживали в квартирі відповідача за адресою : АДРЕСА_1, яка належить на праві власності відповідачу - матері чоловіка, ОСОБА_2

03 липня 2013 року між нею та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік помер внаслідок хвороби, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

17 серпня 2015 року позивач повернулася додому , однак їй не вдалося потрапити до квартири , оскільки ОСОБА_2 змінила пароль від сигналізації та виключила її з переліку осіб, які мають право користуватися зазначеним жилим приміщенням, чим створює їй перешкоди у користуванні квартирою.

Крім того, вона встановила, що зникли декоративні вази у кількості 7 штук (орієнтовною вартістю 14 000 грн.) , а також з сейфу зникли документи та грошові кошти в кількості 230 000 грн. та 20 000 дол. США.

Незважаючи на те, що між її чоловіком та відповідачем існували договірні правовідносини щодо найму житла , що свідчить про те , що вона правомірно проживала в спірній квартирі, тобто з дозволу відповідача , однак після смерті її чоловіка відповідач стала чинити їй перешкоди у користуванні квартирою.

З урахуванням уточнених позовних вимог, просила зобов'язати відповідача не чинити перешкоди позивачу у користуванні вказаною квартирою та повернути 8 декоративних ваз ( орієнтованою вартістю 14 000 грн.), речі , які знаходились в сейфі, а саме: оригінали документів, зокрема , документи на автомобіль Mitsubishi Grandis, банківські договори, старовинні колекційні монети 7 штук, прямокутний діамант 1 шт., грошові кошти близько 20 000 дол. США, а також ключі від квартири, яка знаходиться за адресою : АДРЕСА_2 та стягнути судові витрати.

Заперечуючи проти позову , у вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про виселення з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Посилаючись на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 з лютого 2002 року на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 05.02.2002 , видане згідно наказу Головного управління житлового забезпечення від 31.01.2002 №121-С/КІ.

У липні 2005 року позивач як власник квартири дозволила проживати у власній квартирі своєму сину ОСОБА_4, як члену сім'ї, без укладення договору найму.

До одруження син попросив її дозволити тимчасове проживання у квартирі з відповідачем, але вона заперечувала проти набуття відповідачем права користування спірною квартирою і дозволила проживати останній тимчасово і то після одруження, обумовивши її проживання певним строком, а саме: до моменту пошуку ними іншого помешкання для спільного постійного проживання.

Після смерті сина вона повідомила відповідача , що має намір проживати в квартирі та вимагала від неї протягом місяця добровільно виселитися з квартири, проте відповідач у серпні 2015 року змінила на вхідних дверях квартири замки, що унеможливило позивача користуватися власною квартирою. У зв'язку з чим , 17 серпня 2015 року вона змушена була в примусовому порядку потрапити до своєї квартири.

10 вересня 2015 року позивач офіційно направила на адресу відповідача вимогу про звільнення квартири та виселення, однак відповідач створює їй перешкоди у користуванні власністю, відмовляючись звільнити квартиру, незважаючи на те, що домовленість з померлим сином щодо тимчасового проживання відповідача в квартирі втратила свою чинність.

У зв'язку із наведеним та на підставі статті 391 ЦК України і ст. 98,99 та ст. 116 ЖК України ОСОБА_2 просила суд зобов'язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов'язання не чинити перешкод в користуванні житлом та зобов'язання повернути майно відмовлено.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення задоволено.

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі в сумі 487 грн. 20 коп.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги за первісним позовом та відмовити у задоволені позовних вимог за зустрічним позовом, оскільки судом порушені вимоги матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача за первісним позовом ОСОБА_5, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити з підстав, викладених у ній , представника ОСОБА_2 ОСОБА_6, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги , вказуючи на законність та обґрунтованість ухваленого судом рішення, перевіривши доводи апеляційної скарги , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В силу частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК Українимає право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

Судом встановлено, що 03 липня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_2 ( а.с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_3 ( а.с. 9).

Відповідно до свідоцтва Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації про право власності на квартиру від 5 лютого 2002 року , яке видане на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 31 січня 2002 року № 121-С/КІ квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 ( а.с. 29).

З копії 12 сторінки паспорта ОСОБА_3 випливає , що 01 липня 2005 року він був зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 і у зв'язку зі смертю знятий з реєстрації.( а.с. 6)

Згідно з довідкою ЖЕД №1 № 1003 ТОВ "Новобудова" від 20.08.2015 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована лише ОСОБА_2 з 07 червня 2005 року ( а.с. 30).

Відповідно до положення частин 1,2 ст. 156 ЖК України члени сімґї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сімґї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімґї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

За даними, які містяться в паспорті ОСОБА_1 вона зареєстрована по АДРЕСА_4 .

З наведеного випливає, що право користування квартирою АДРЕСА_1 мав ОСОБА_3, син власника квартири, відповідач самостійного правана спірне жиле приміщенняне мала, оскільки не була зареєстрована на спірній жилій площі і , як пояснила ОСОБА_2, власник квартири, вона дозволила їй проживати тимчасово,як дружині сина, поки вони не знайдуть собі інше житло для проживання.

Наведене свідчить про те, що проживання ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 носило тимчасовий характер.

У серпні 2015 року чоловік ОСОБА_1 та син ОСОБА_2, ОСОБА_3 помер, а тому усна угода між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про тимчасове проживання її проживання в квартирі втратила чинність .

10 вересня 2015 року ОСОБА_2 направила ОСОБА_1 вимогу про звільнення вказаної квартири та припинення підстав для її проживання і виселення, оскільки між ними була досягнута усна домовленість про тимчасове проживання в квартирі ОСОБА_1 на умовах тимчасового жильця та обумовлений між ними строк перебування в квартирі минув ( а.с.31,32).

Проте її вимоги не були задоволені в добровільному порядку відповідачем ОСОБА_1 та останньою було змінено замки у вхідних дверях квартири.

З висновку дільничого інспектора міліції Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві капітана міліції ОСОБА_7 від 02 вересня 2015 року встановлено, що в Дніпровське РУ ГУ МВС України в м. Києві надійшла заява ОСОБА_2 про спробу виселення ОСОБА_1 з власної квартири, оскільки 17 серпня 2015 року вона не могла відкрити двері до квартири, тому виник конфлікт з колишньою дружиною сина ОСОБА_1, у зв'язку з такими діями невістки в подальшому ОСОБА_2 викликала відповідну службу, яка відкрила двері та встановила новий код сигналізації і в той же день ОСОБА_1 зателефонувала їй та попросила її прибути до квартири зняти сигналізацію з охорони та відкрити двері( а.с. 34).

Відповідно до вимог ст. 99 ЖК України піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання.

У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сімґї, а також тимчасові жильці зобовґязані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення.

ОСОБА_2 виявила намір на власний розсуд користуватися своєю власністю, а тому вимоги позивача щодо усуненняперешкод у користуванні її власністю шляхом виселення із власної квартири є обґрунтованими, та відповідають положенням статті 16 ЦК України, а порушене право користування власністю - відновленню.

За даними реєстрових книг Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомості Київської міської державної адміністрації від 17 вересня 2015 року станом на 31.12.12 за ОСОБА_1 зареєстровано права власності на квартиру АДРЕСА_4 ( т.1а.с. 94)

Суд дав належну оцінку доводам ОСОБА_1 про те, що вона як член сім'ї наймача зі згоди власника квартири вселилася в квартиру АДРЕСА_1, а тому набула права користування спірним житлом і обгрунтовано не взяв їх до уваги, оскільки належні та допустимі докази в підтвердження укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору найму суду не було надано.

За відсутності таких даних відсутні правові підстави до задоволення первісного позову та вселення ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку з тим, що проживання ОСОБА_1 в спірній квартирі носило тимчасовій характер і вимоги власника про звільнення належної їй на праві власності квартири ОСОБА_1 не виконала , а тому суд обгрунтовано задовольнив вимоги позивача за зустрічним позовом та виселив відповідача зі спірної жилої площі без надання іншого житла.

Посилання в апеляційній скарзі на те , що ОСОБА_1 набула право користування в квартирі АДРЕСА_1, оскільки за згодою власника поселилася в квартиру є необґрунтованими, так як ОСОБА_2 зазначену обставину заперечує, вказує на тимчасовий характер проживання її в квартирі, а відповідач за зустрічним позовом доказів в підтвердження наведеного суду не надала.

Обгрунтовано суд відмовив у задоволені вимог позивача за первісним позовом про зобов'язання повернути майно( документи, декоративні вази, колекційні монети, ключі, грошові кошти ), оскільки доказів в підтвердження того, що зазначені речі забрала ОСОБА_2 суду не було надано.

Судом з'ясовані обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому посилання в апеляційній скарзі на неповне з'ясування судом обставин справи є безпідставним.

Доводи апеляційної скарги, що висновки суду не відповідають вимогам закону та обставинам справи є необґрунтованими, оскільки суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які їх регулюють і дав належну оцінку зібраним доказам.

За таких обставин, підстав до задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегією суддів не встановлено .

Керуючись ст.ст.303,304,307,308,315 ЦПК України , колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді: