АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4278/16 Справа № 176/613/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Свистунова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої В.Ю., Ремеза В.А.

за участю секретаря Синенка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 28 березня 2016 року

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що відповідно до укладеного договору № DNJ0G100000052 від 06 вересня 2007 року ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 6400 доларів США на термін 07.09.2037 року. ОСОБА_4 зобовязалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно до договору ОСОБА_4 зобовязана здійснювати щомісячний платіж в погашення кредиту. Згідно договору, у випадку порушення зобовязання за кредитним договором, ОСОБА_4 сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, які нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Свої зобовязання Банк виконав, надавши ОСОБА_4 кредитні кошти в сумі 6400 доларів США.

В порушення умов кредитного договору, ОСОБА_4 не виконує свої зобовязання, внаслідок чого станом на 27.02.2015 року утворилась заборгованість за кредитним договором в сумі 21338,08 доларів США, що складається з:

6633,43 доларів США заборгованість за кредитом;

4768,98 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом;

793,60 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом;

8117,39 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором;

А також штрафні санкції відповідно до договору:

9,01 доларів США штраф (фіксована частина)

1015,67 доларів США штраф (процентна складова).

В забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки, за яким останній взяв на себе зобовязання по виконанню кредитних зобовязань ОСОБА_4

Однак, відповідачі свої зобовязання не виконують.

Позивач просив солідарно стягнути з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором в сумі 21338,08 доларів США, що за курсом 27,76 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 27.02.2015 року складає 592 344 грн. 98 коп., а також судові витрати.

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 28 березня 2016 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06 вересня 2007 року між ПриватБанк та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № DNJ0G100000052, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в сумі 6400 доларів США для придбання нерухомості терміном до 06.09.2037 року, а також 2160 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору. ОСОБА_4 зобовязалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Періодом сплати вважати період з 1 по 5 число кожного місяця. Щомісяця ОСОБА_4 зобовязана сплачувати платежі в сумі 79,45 доларів США для погашення заборгованості за кредитом, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. При порушенні позичальником зобовязань по погашенню кредиту, передбачених п.п.1.1,2.2.4,2.3.3 договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 29,48% річних розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. /а.с.14-17/.

З метою забезпечення належного виконання зобовязання за кредитним договором 05 вересня 2007 року, раніше ніж дата укладення кредитного договору, між ПриватБнак та ОСОБА_3 укладено договір поруки, за умовами якого останній поручився солідарно з ОСОБА_4 у повному обсязі відповідати за виконання грошових зобовязань за кредитним договором /а.с.18/. Згідно п.11. договір поруки діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором.

ОСОБА_2 (боржник ОСОБА_4) В.Ю. взяті на себе зобовязання за кредитним договором належним чином не виконувала, тому станом на 27.02.2015 року виникла заборгованість зі сплати кредиту.

Розрахунок заборгованості наданий позивачем: загальний розмір заборгованості за кредитом становить 21338,08 доларів США, що складається з:

6633,43 долара США заборгованість за кредитом;

4768,98 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом;

793,60 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом;

8117,39 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором;

А також штрафні санкції відповідно до договору:

9,01 доларів США штраф (фіксована частина)

1015,67 доларів США штраф (процентна складова).

В судовому засіданні встановлено, що і не заперечувалося сторонами, що останній платіж за кредитним договором відповідач ОСОБА_2 здійснила 23 грудня 2009 року.

З того часу по день звернення до суду з позовом відповідач не здійснювала щомісячні платежі з метою погашення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 527 ЦК України передбачено, що боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 610,611 ЦК України).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення, невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

Якщо в зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно умов договору кінцевий термін повернення кредиту 06.09.2037 року.

Сторони обумовили строки виконання зобовязання за кредитним договором: щомісячні платежі у розмірі 79,45 доларів США, період сплати з 1 по 5 числа кожного місяця.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Сторони кредитного договору встановили як строк дії договору - до моменту виконання сторонами в Повному обсязі взятих на себе зобовязань, так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів. Таким чином, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів умовами договору визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до складу зобовязання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, за зобовязанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно із умовами кредитного договору позичальник зобовязаний щомісячно повертати кредит рівними частинами відповідно до умов кредитного договору, щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити неустойку за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту та процентів за його користування повинне здійснюватись позичальником щомісячно рівними частинами, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань.

У разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Судом встановлено, що у звязку з порушенням відповідачем ОСОБА_2 умов кредитного договору щодо повернення кредиту, банк, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору, використав право достроково вимагати стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором, надіславши позичальнику та поручителю письмову вимогу від 29.11.2011 року про дострокове повернення всієї суми кредиту й повязаних із ним платежів протягом 30 календарних днів з дати одержання цієї вимоги.

Якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобовязання, позовна давність обчислюється від цієї дати.

Предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та штрафних санкцій, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й був зобовязаний предявити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя - протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України) від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стаття 257 ЦК України зазначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до норм ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позову з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» вперше звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про звернення стягнення на предмет застави 19 січня 2012 року, тобто, в межах шестимісячного строку для заявлення вимог до поручителя. Справа перебувала на розгляді у суді першої інстанції. Під час перебування вищевказаної справи на розгляді у суді першої інстанції позивач звернувся з позовом до відповідачів 03 квітня 2015 року, однак, вже про стягнення заборгованості, що не забороняється законом. Крім того, вказаній заяві також передувало письмове повідомлення від 27.02.2015 року про порушення зобов»язань відповідачами, вимогою щодо повернення суми кредиту у повному обсязі, разом з нарахованими процентами та штрафними санкціями.

У подальшому, ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2015 року позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Жовтоводської міської ради про звернення стягнення залишено без розгляду з підстав ч.1 п.5 ст. 207 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що позивачем вчинено правомірні дій щодо переривання строку позовної давності і їх необхідно враховувати при розгляді вказаної справи.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що ПАТ КБ «ПриватБанк» пропустив строк звернення до суду за захистом порушеного права, у тому числі до поручителя. А тому, відсутні підстави застосування правил щодо припинення поруки з підстав ст. 559 ЦК України. Крім того, щодоприпинення поруки, то відповідно до п. 1 та п.16 договору поруки Поручитель поручається за Позичальника за повернення кредиту за період з 05.09.2007 року по 05.09.2037 рік, та відповідно до п. 12 Порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором (всього кредиту, а ні чергового платежу).

Як було зазначено вище, колегією було встановлено, що останні платіж відповідач внесла 23.12.2009 року, а саме 100 доларів США, що підтверджено розрахунком заборгованості що міститься в матеріалах справи.

Згідно ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним н алежним чином. Відповідно до ст.ст. 629, 525, 612 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідачу надано кредит на строк до 07.09.2037 року та не заперечувалось Відповідачем, а отже, з урахуванням викладеного вище, колегія зазначає, що Позивач звернувся до суду 03.04.2015 року в межах позовної давності.

Згідно з умовами Кредитного договору Позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначеними умовами кредитного договору щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом.

Оскільки, саме умовами Кредитного договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок Боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання Боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. , Аналогічні правові позиції викладені постановах Верховного Суду України від 19.03.2014р. по справі № 6-14цс14, від 12.11.2014р. по справі № 6-167 цс14, постанові від 29.10.2014 р. по справі №6-169цс14, а відповідно до положень частини першої статті 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України.

Кредитним договором встановлено, що Відповідач повинен був внести черговий місячний платіж з 1 по 5 число місяця. У зв»язку з невнесення чергового місячного платежу у сумі 79,45 доларів США в строк до 05.01.2010 року виникла прострочена заборгованість з 05.01.2010 року, і саме строк позовної давності по зазначеному платежу спливає - 05.01.2013 року. Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги. що Позивачем пропущено строк позовної давності лише по черговим місячним платежем до 05.03.2012 року, а чергові платежі встановлені до 06.09.2037 року, тому Позивач має право на платежі за три роки до звернення з позовом до суду, а саме: в розмірі 3133,05 доларів США- проценти за користування кредитом у відповідності до кредитного договору по 31,58% річних на прострочену заборгованість; тіло кредиту за період з 03.04.2012 року по 06.09.2037 рік в розмірі 6258,21 доларів США, а також пеню за період з 03.04.2014 року по 03.04.2015 рік (спеціальна позовна давність в один рік).

Оскільки судом першої інстанції належним чином не досліджено право на стягнення заборгованості по черговим місячним платежам, які становлять самостійні зобов»язання в межах загальної позовної давності відповідно до вимог ст.. 257 ЦК України, відтак рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення.

Тому, колегія суддів вважає, що підлягає солідарному стягненню з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь позивача - Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNJ0G100000052 від 06 вересня 2007 року станом на 27.02.2015 року у розмірі 12484,45 доларів США, що еквівалентно 312 111,25 грн. (курс НБУ 25,00грн.), а саме: 6258,21 доларів США що еквівалентно 156 455,25 грн. заборгованість за кредитом, 3133,05 доларів США, що еквівалентно - 78326,25 грн. заборгованість по процентам за користуванням кредитом.

Що стосується розміру пені, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до положень ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановленому спеціальним законодавством України. Регулювання правовідносин у сфері валютного регулювання і валютного контролю відбувається на підставі положень Декрету КМУ від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

У пункті 1 ст. 3 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» зазначено, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України. Ця норма кореспондує до приписів ст. 35 Закону України «Про Національний банк України».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. У ч. 3 ст. 533 ЦК України зазначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до п. 1 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. У випадках укладання договорів кредиту із здійсненням платежів в іноземній валюті, законодавець зобов'язує банки отримувати індивідуальні ліцензії.

Пунктом 4 ст. 5 Декрету КМУ зазначено, що індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті потребує одержання індивідуальної ліцензії НБУ. Для правомірного укладення спірних Договорів з надання Позичальникам кредитних коштів, Банку потрібно мати індивідуальну ліцензію НБУ.

Згідно ч.5 ст. 5 Декрету КМУ, одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії.

Однак п.п. «в» п. 4 ст. 5 вказаного Декрету вказує на те, що індивідуальна ліцензія НБУ потребується при наданні кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, які на даний час законодавчо не встановлені.

Таким чином, за відсутності нормативних умов застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті, згідно зі ст. 5 Декрету, є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманих у встановленому порядку, а саме у відповідності до ст.ст. 19, 47 закону України «Про банки і банківську діяльність».

В п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року розяснено, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192, ч.3 ст.533 ЦК України, Декрет №15-93).

Враховуючи те, що виконання договірних зобовязань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

Проте, фінансові санкції за несвоєчасне повернення кредиту у вигляді пені та штрафів можуть бути застосовані лише у випадках прострочення грошового зобовязання у гривні.

Тобто, пеня, яка була нарахована банком за несвоєчасне виконання відповідачем зобовязання за кредитним договором за період з 03.04.2014 року по 03.04.2015 рік (спеціальна позовна давність в один рік) у розмірі 3093,19 доларів США повинна бути нарахована у гривні (згідно довідки щодо курсу НБУ який станом на день ухвалення судом апеляційної інстанції 14.06.2016 року становить 25,00грн. за 1 долар США) у розмірі 77 329,75 грн.

Вирішуючи позовні вимоги Банку про стягнення з відповідача штрафів, колегія суддів вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів за порушення умов договору слід відмовити.

Аналогічна правова позиція викладена постанові Верховного Суду України від 21.10.2015р. № 6-2003цс15.

Апеляційний суд у відповідності до вимог ст..303 ЦПК України перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача в рахунок повернення сплаченого судового збору підлягає стягненню сума судових витрат, пропорційно до задоволеної частини вимог, а саме підлягає стягненню з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі по 3836,70 грн. з кожного.

З урахуванням викладеного вище, вимог ст.ст. 88, 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 28 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNJ0G100000052 від 06 вересня 2007 року станом на 27.02.2015 року у розмірі 12484,45 доларів США, що еквівалентно 312 111,25 грн. (курс НБУ 25,00грн.), а саме: 6258,21 доларів США що еквівалентно 156 455,25 грн. заборгованість за кредитом, 3133,05 доларів США, що еквівалентно - 78326,25 грн. заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 3093,19 доларів США, що еквівалентно - 77329,75 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі по 3836,70 грн. з кожного.

У іншій частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді В.Ю.Міхеєва

ОСОБА_5