н/п 2/490/1352/2016 Справа № 490/1302/16-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2016 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Гуденко О.А.

при секретарі Гудковій Є.С.,

за участі сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5, приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договорів дарування недійсними, визнання недійсним іпотечного договору, витребування майна з чужого незаконного володіння, зобов'язання приватного нотаріуса зняти заборону відчуження майна, -

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2016 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідачів з подальшим збільшенням позовних вимог, в якому остаточно просила визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на адміністративно-побутовий та торгівельний комплекс, розташований за адресою м.Миколаїв, вул.Очаківська, 1-Ж та земельну ділянку, площею 2518 кв.м., розташовану за цією ж адресою; визнати недійсним договір дарування вказаного цілісного майнового комплексу ,у кладений 25.09.2010 року між ПП Шафаят в особі його власника ОСОБА_2 та ОСОБА_8 та посвідчений приватним нотаріусом ММНО ОСОБА_9 за реєстровим номером № 449, визнати недійсним іпотечний договір , укладений 22.04.2014 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 та посвідчений приватним нотаріусом Херсонського МНО ОСОБА_6 за реєстровим номером № 451; витребувати зазначене спільне майно подружжя з чужого незаконного володіння ОСОБА_4М, огли та зобов'язати приватного нотаріуса Херсонського МНО ОСОБА_6 скасувати заборону відчуження зазначеного майна, накладену у зв'язку з посвідченням договору іпотеки .

Ухвалою суду від 18 квітня 2016 року в якості співвідповідача по справі залучено ОСОБА_7

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_11 вимоги підтримала та просила їх задовольнити з викладених в позові підстав.

Суду пояснила, що ОСОБА_8 ( дівоче прізвище ОСОБА_12) ОСОБА_13 проживала однією сім"єю без реєстрації шлюбу з відповідачем з 30 жовтня 2003 року і до дня офіційної реєстрації шлюбу - 01.10.2008 року . В жовтні 2003 року вони уклали шлюб на батьківщині в ОСОБА_14 за правилами Шаріату , після чого батьками позивачки передано ОСОБА_2 15 000 доларів "приданого" і вони разом приїхали до міста Миколаєва на постійне проживання. З цього часу вони спочатку проживали разом у брата відповідача, потім - за адресою м. Миколаїв, вул. Очаквська, 1-ж, де спільно вели будівництво як приміщень господарського і торгівельного призначення, так і житлового будинку, в якому проживали однією сім'єю та вели спільне господарство. В подальшому вони за спільні кошти подружжя також придбали земельну ділянку за цією адресою для обслуговування вказаних приміщень. В 2015 році вона дізналася про те, що чоловік без її дозволу подарував спільне майно іншій особі, а в подальшому це майно було передано в іпотеку. Проте це майно ніколи реально не передавалася нікому з обдаровуваних , не вибувало з володіння та користування позивача та її родини. За такого, оскільки договір дарування, укладений між її чоловіком та ОСОБА_3 прямо порушує її права та не відповідає положенням ст. 203 ЦК України, ст. 65 СК України, просила визнати його недійсним, і , як наслідок відповідно до положень ст.ст. 387, 388 ЦК України витребувати це майно з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 та визнати недійним договір іпотеки цього майна.

Факт проживання однією сім"єю встановлений рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 02 лютого 2016 року.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні визнав позовні вимоги в повному обсязі, підтвердив викладені обставини. Пояснив суду, що дійсно з 2003 року відповідач проживав з позивачкою однією сім'єю, в ОСОБА_14 вони уклали шлюб за законами Шаріату. Він отримав від батьків дружини придане у розмірі 15 000 доларів США і на ці кошти придбав напівзруйноване приміщення складу по вул.Очаківська, 1-ж , і на спільні кошти з позивачкою та спільними зусиллями почав будувати власний дім та виробничі приміщення для ведення бізнесу, а згодом за спільні кошти викупили у міської ради ще і земельну ділянку за цією адресою. Підтвердив, що подарував це майно братові без згоди дружини.

Відповідачі ОСОБА_3 та Бабаєв ОСОБА_5 надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, визнали позов в повному обсязі.

Відповідач приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_6 просила слухати справу у його відсутність, надала суду письмові заперечення, в яких просила відмовити у задоволенні позовних вимог, заявлених до неї, оскільки не є належним відповідачем по справі.

Представник відповідача ОСОБА_7 заперечувала проти задоволення позову, оскільки рішенням апеляційного суду Миколаївської області встановлений факт проживання позивачки однією сім'єю з відповідачем лише з 06 червня 2007 року, проте спірне майно придбано ПП "Шафаят" до цього часу, а земельна ділянка взагалі придбавалася приватним підприємством. До того ж достеменними доказами не підтверджено, що майно придбавалося та в подальшому добудовувалося саме на спільні кошти подружжя, адже пояснення свідків є суперечливими.

Вислухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд доходить наступного.

ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою ОСОБА_14.

Сторони надали Свідоцтво про шлюб , видане Духовним управлінням Мусульман ОСОБА_14, № 07121146 від 30 жовтня 2003 року про укладення шлюбу відповідно Шаріату між ОСОБА_2 та ОСОБА_15.

01 жовтня 2008 року сторони зареєстрували шлюб , актовий запис № 445.

01 жовтня 2008 року у сторін народився син ОСОБА_16, 09 вересня 2010 року - народилася донька ОСОБА_17.

З 05 листопада 2003 року відповідач зареєстрував у встановленому законом порядку Приватне підприємство "Шафаят" за юридичною адресою м.Миколаїв, вул. Очаківська, 1-ж.

Згідно положень Статуту ПП "Шафаят" , приватне підприємство засноване на приватній власності громадянина України ОСОБА_2, є юридичною особою, володіє відокремленим майном , може від свого імені придбавати майнові та немайнові права та нести обов'язки. Підприємство має право складати та виконувати уі передбачені законом види договорів, угод, контрактів, створювати, набувати, відчужувати, продавати, купувати, дарувати, здавати,орендувати, здавати у заставу усе рухоме та нерухоме майно, землю у юридичних та фізичних осіб за готівковий та безготівковий рахунок.

Пунктом 1.9 Статуту передбачено, що Власник підприємства не відповідає по зобов'язаннях підприємства, а підприємство не відповідає по зобов'язаннях власника.

Пунктом 6.1 Статуту - майно підприємства складають основні фонди та оборотні кошти, також інші цінності, вартість яких відображається у самостійному балансі підприємства. Майно підприємства належить йому на правах власності. Підприємство вправі повністю володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном у відповідності до законодавства, а також має право проводити відчуження майна будь-яким законним чином , у тому числі шляхом безоплатної його передачі.

Джерелом формування майна підприємства є грошові та матеріальні внески власника, доходи, отримані від господарської діяльності, кредити, придбання майна іншого підприємства тощо, інші джерела, не заперечені законодавством.

Відповідно до рішення виконавчого комітету ММР від 28.11.2003 року затверджено Акт введення в експлуатацію адміністративно-побутового, торгівельного комплексу ПП "Шафаят" по вул. Очаківській, 1-ж, який складається з двох будівель літер З, загальною площею 70,3 кв.м., та літер Я , загальною площею 53,3 кв.м.

30 грудня 2003 року виконкомом ММР видане Свідоцтво про право власності ПП "Шафаят" на адміністративно-побутовий та торгівельний комплекс за вказаною адресою.

За рішенням господарського суду Миколаївської області від 07 березня 2007 року за позовом ПП "Шафаят" визнано за цим підприємством право власності на цілісний майновий комплекс, в тому числі на самочинно переплановані та збудовані по вул. Очаківська, 1-ж, літ.Я-1 - адміністративно-виробничо-побутова будівля, літ. А-1 сторожка, літ. Б-1 вбиральня, літ Я'-1- адміністративна будівля, літ. З-1 склад ГСМ. З цього рішення вбачається, що судом встановлено, що ПП "Шафаят" за останні декілька років самостійно забудоване виробничими приміщеннями та будівлями територію, що належить йому на праві власності.

30 квітня 2004 року між ПП "Шафаят" та Миколаївською міською радою укладено договір оренди землі , площею 2518 кв.м., для обслуговування адміністративно-побутового, торгівельного комплексу по вул. Очаківській, 1-ж. 02 квітня 2008 року ПП "Шафаят" в особі директора ОСОБА_18 за договором купівлі-продажу придбав у ММР вказану земельну ділянку. ПП "Шафаят" 14 липня 2008 року отримано Державний акт на право власності на цю земельну ділянку.

25 вересня 2010 року зазначені об'єкти нерухомості за двома договорами дарування земельної ділянки та цілісного майнового комплексу (адміністративно-побутовий та торгівельний комплекс) , посвідченими нотаріально, були ПП Шафаят в особі власника ОСОБА_2Х, огли, який діє на підставі статуту ПП Шафаят визнати недійсним договір дарування вказаного цілісного майнового комплексу ,у кладений 25.09.2010 року між ПП Шафаят в особі його власника ОСОБА_2 та ОСОБА_8 та посвідчений приватним нотаріусом ММНО ОСОБА_9 за реєстровим номером № 449, відчужені брату відповідача - ОСОБА_8.

З тексту зазначених договорів вбачається, що представник дарувальника гарантує, що зазначені майновий комплекс та земельна ділянка перебувають у особистій приватній власності дарувальника, немає відносно нього будь-яких прав третіх осіб як в межах , так і за межами України, відчуження майна не зачіпає законні права малолітніх, неповнолітніх та інших осіб. Представник дарувальника також гарантує, що юридична особа, інтереси якої він представляє, має усі права власника щодо вільного розпорядження майном.

Сторони домовилися, що під передачею майна за цим договором є символічна передача майна - прийняття обдаровуваним від дарувальника чи його представника цього договору та технічного паспорту свідчить про те, що передача комплексу відбулася. Сторони усвідомлюють , що зазначеним фактом відбувається передача майна за договором.

Як вбачається з технічного паспорту на вказаний майновий комплексу проведені відповідні зміни щодо зазначення нового власника ОСОБА_8.

В подальшому, 9 липня 2014 року також за двома договорами дарування, посвідченими нотаріально, зазначені земельна ділянка та цілісний майновий комплекс подаровані ОСОБА_3 - ОСОБА_4.

Відповідно до іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_6 ., зареєстрованого за № 452 від 22.10.2014 року, Бабаєв ОСОБА_5 передав в іпотеку ОСОБА_7 в забезпечення позикового зобов'язання на суму 822 016 грн. - адміністративно-побутовий та торгівельний комплекс, розташований за адресою м.Миколаїв, вул. Очаківська, 1-ж.

Договір зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки та про реєстрацію обтяжень 06.08.2014 року.

Факт проживання сторін однією сім"єю з часу укладання шлюбу по Шаріату - з 2003 року у Варварівці, по вул. Очаківській, 1-ж, де вони разом будували як складські приміщення, так і житловий будинок на території цієї торгівельної "бази" і про те, що зі слів сторін їм відомо про те, що нерухомість будувалася на кошти, які отримані від батьків позивачки у розмірі 15 000 доларів , підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_19, ОСОБА_20 , ОСОБА_21 ОСОБА_22, ОСОБА_23

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 02 лютого 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу задоволено частково, встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу сторін в період з 6 червня 2007 року по 1 жовтня 2008 року.

З вказаного рішення суду вбачається, що як сторони по справі, так і свідки зазначали, що позивачка та відповідач складом своєї сім'ї фактично з кінця 2003 року проживають в будинку по вул.Очаківська, 1-ж, який не зареєстрований як житловий будинок та входить до складу нежитлового нерухомого майна ПП «Шафаят». Зазначене унеможливлює здійснення реєстрації їх місця проживання за вказаною адресою. За такого сторони зареєстровані за різними іншими адресами.

Колегія суддів прийшла до висновку, що сукупний аналіз та оцінка доказів по справі у відповідності до вимог ст.ст. 57 - 59, 63-64, 212 ЦПК України дають підстави вважати, що позивачка по досягненню 17 років, зокрема в період з 06 червня 2007 року й по день реєстрації шлюбу01.10.2008 року проживала однією сім'єю з відповідачем як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Зазначене не суперечить вищезазначеним вимогам СК України та узгоджується з вимогами ст. 11 СК України про те, що суд може враховувати місцевий звичай, а також звичай національної меншини, до якої належать сторони або одна з них, якщо вони не суперечать вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Проте, ст. 57 цього Кодексу встановлено, що майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, тощо.

Відповідно до положень вищевказаної Постанови пленуму ВСУ, ст. ст. 60-72 СК України, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК , ч. 3 ст. 368 ЦК) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї .

У справі N 17-РП/2012.doc за конституційним зверненням приватного підприємства "ІКІО" щодо офіційного тлумачення положення частин першої статті 61 Сімейного кодексу України Конституційний суд України визначив, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень статей 57, 61 СК України, статті 52 ЦК України, п. 29 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Отже, власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України.

Відносини стосовно майна приватного підприємстварегулюються нормами ЦК України, Господарського кодексу України (далі ГК України), відповідно до ст. 113 якого, приватним підприємством визнається підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, іноземців, осіб без громадянства та його (їх) праці чи з використанням найманої праці. Приватним є також підприємство, що діє на основі приватної власності суб'єкта господарювання - юридичної особи .

Згідно з положеннями статей 177 та 191 ЦК України, підприємство є цілісним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності. Підприємство або його частина можуть бути об'єктом купівлі-продажу, застави, оренди та інших правочинів. У статтях 63, 66, 113 Господарського кодексу України також визначено, яке майно може належати до складу підприємства. Зокрема, майно підприємства становлять виробничі і невиробничі фонди, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства.

Зокрема, принципами підприємництва є вільний вибір діяльності, залучення на добровільних засадах до здійснення підприємницької діяльності майна та коштів юридичних осіб і громадян, вільне розпорядження прибутком, що залишається після внесення платежів, установлених законодавством, тощо.

Стаття 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства проголосила свободу договору, свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Свобода договору полягає, зокрема, у вільному вияві волі сторін, у тому числі у підприємницькій, господарській діяльності, на вступ у договірні відносини, у можливості вільно обирати собі партнерів у договірних відносинах, у визначенні умов договору тощо.

Результатом наділення юридичних осіб приватних підприємств і фізичних осіб-підприємців свободою господарської діяльності та підприємництва є застосування ними цивільно-правових договорів як правової форми їх діяльності.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення господарської діяльності.

Під господарською діяльністю розуміється діяльність субєктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність (ч. 1 ст. 3 ГК України).

Відповідно до ст. 55 ГК України субєктами господарювання є юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, та фізичні особи громадяни, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані як підприємці. Однією з організаційних форм господарювання є підприємство (ст. 62 ГК України ).

Підприємство, засноване на приватній власності засновника, є приватним підприємством (ст. 63 ГК України).

Підприємство є юридичною особою, йому належить право власності на майно, у тому числі і яке передане засновником до статутного фонду як внесок (ст. ст. 62, 66 ГК України).

Відносини стосовно майна приватного підприємства та прав учасників регулюються нормами ст. 115, 116 ЦК України та ст. ст. 66, 67, 113 ГК України.

У ч. 1 ст. 42 ГК України розкривається поняття підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Проголошена у ст. 43 ГК України свобода підприємницької діяльності полягає у праві субєктів господарювання без обмежень приймати рішення і здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Реалізація майнових прав приватного підприємства здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законодавчими актами України (ч. 4 ст. 66 ГК України).

Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України (ч. 2 ст. 67 ГК України).

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладеного в постанові від 19.02.2014 року у справі № 6-5цс14, в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 3 червня 2015 року № 6-38цс15,

аналіз положень ст.ст. 63, 65 СК України, ст.ст. 66, 67 ГК України дає підстави для висновку про те, що у разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, учасником якого є один із подружжя, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно), або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є:

1) час набуття такого майна,

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття),

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що суд не має право своїм рішенням змінювати правовий режим майна приватного підприємства на режим спільного сумісного майна подружжя адже приватне підприємство є окремим об'єктом цивільних прав, і майно, яке просить визнати спільною сумісною власністю подружжя позивачка - є власністю цього підприємства, а не спільною сумісною власністю подружжя.

Достеменними доказами позивачем не доведено, що спірне майно набуто саме за їх спільні кошти, як подружжя. Так, і з тексту рішення господарського суду, і з подальших оспорюваних договорів вбачається, що первісно це майно вводилося в експлуатацію, а в подальшому і добудовувалося і визнавалося на праві власності саме за Приватним підприємством "Шафаят", як самостійною юридичною особою. Купуючи та будуючи за час спільного проживання з позивачкою для здійснення підприємницької діяльності нерухоме майно , позивачка не довела, що ОСОБА_2 , діючи як власник підприємства , використовував саме спільні кошти подружжя, а не діяв виключно як суб'єкт господарювання в процесі здійснення ним господарської діяльності.

Не зазначено сторонами, що це майно передавалося ОСОБА_2 на баланс підприємства при його створенні.

Посилання на рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства "ІКІО" щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи підприємця не спростовує зазначених висновків, оскільки в цьому рішенні мова йде виключно про статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя. Так, на думку КСУ, приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об'єкт права спільної сумісної власності подружжя, в який входять усі види майна, у тому числі і внесок у статутний капітал і майно, виділене з їх спільною сумісною власності.

Також додатково суд враховує, що відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 11.03.2015 року у справі № 6-211цс14, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача щодо визнання спірного майна спільною сумісною власністю.

Як наслідок - відсутні підстави і для задоволенню і позовні вимоги щодо визнання договору дарування недійсним як такого, що укладений без згоди іншого з подружжя, і витребування майна з чужого незаконного володіння

Крім того, при вирішенні даної справи, суд враховує, що згідно пояснень сторін та правової позиції відповідачів по справі ( крім ОСОБА_7С.), які повністю визнали вимоги позову і навіть просили про його задоволення ( а отже і не заперечували б проти повернення у власність ПП Шафаят спірного майна в добровільному порядку) , позовні вимоги позивачки направлені саме на визнання іпотечного договору недійсним і скасування заборони на його відчуження, щоб уникнути звернення стягнення на предмет іпотеки за позовом ОСОБА_7, який перебуває на час розгляду справи у провадженні Центрального районного суду м. Миколаєва.

Разом з тим саме щодо позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним , суд враховує правову позицію ВСУ у справі за № 1622цс15 від 07.10.2015 року.

Так, відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Отже, як судом встановлено, що на час укладення спірного договору іпотеки спірне мано взагалі не перебувало у власності її чоловіка, було двічі подаровано іншим особам , навіть на час придбання цього майна - власник підприємства у зареєстрованому шлюбі не перебував. В першому договорі дарування від 25 вересня 2010 року, ОСОБА_2Х, огли , який діяв як представник дарувальника ПП "Шафаят" також підтвердив, що майно належить Підприємству на праві особистої приватної власності і ніхто з третіх осіб прав на це майно не має.

Наведене свідчить про те, що на час укладення договору іпотеки 06 серпня 2014 року ОСОБА_7 не знав і не міг знати про те, що спірне майно може належати на праві спільної сумісної власності власника ПП "Шафаятта його дружини , і що остання не надала згоди на відчуження цього майна , що може в подальшому стати підставою для витребування цього майна у іпотекодателя ОСОБА_4М, огли.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 8,10,30,212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом 10 днів після проголошення рішення.

Суддя Центрального районного суду

м. Миколаєва ОСОБА_24