АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6556/16 Головуючий 1 інст. - Шиянова Л.О.
Справа № 2-2420/11 Доповідач - Бурлака І.В.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«08» листопада 2016 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 грудня 2011 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

У липні 2011 року Публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк» звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_1. В обґрунтування свого позову посилався на те, що 21 лютого 2005 року між банком та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 укладено Рамкова угода № 5817, відповідно до якої банк зобов'язався здійснювати кредитування ОСОБА_2 у межах наступних лімітів кредитування: ліміт суми 100000,00 доларів США, ліміт строку 120 місяців.

Зазначив, що на підставі та в межах Рамкової угоди банк та фізична особа - підприємець ОСОБА_2 уклали договір про надання траншу № 2.27108/5817 від 24 квітня 2008 року (кредитний договір № 1), відповідно до якого фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2 надано кредит в розмірі 33000,00 доларів США, процентна ставка 14% річних зі строком на 36 місяців. Всупереч умовам Рамкової угоди, кредитного договору № 1 фізична особа - підприємець ОСОБА_2 не забезпечила своєчасне погашення кредиту, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість перед банком за кредитним договором №1 в розмірі 225383,11 грн., з яких борг по капіталу склав 28089,32 доларів США, борг за процентами - 634,91 доларів США, пеня - 4206,54 грн.

Зазначив, що на підставі та в межах Рамкової угоди банк та фізична особа - підприємець ОСОБА_2 уклали договір про надання траншу № 2.27958/5817 від 23 липня 2008 року (кредитний договір № 2), відповідно до якого фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2 надано кредит в розмірі 35000,00 доларів США, процентна ставка 15% річних зі строком на 48 місяців. Всупереч умовам Рамкової угоди, кредитного договору № 2 фізична особа - підприємець ОСОБА_2 не забезпечила своєчасне погашення кредиту, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість перед банком за кредитним договором № 2 в розмірі 260393,09 грн., з яких борг по капіталу склав 32882,68 доларів США, борг за процентами - 795,82 доларів США, пеня - 1068,64 грн.

Вказав, що в забезпечення виконання зобов'язань фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 за кредитними договорами між банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 5817-ДП6 від 24 квітня 2008 року, яким не передбачено спеціальних умов відповідальності поручителя, тому ОСОБА_2 і ОСОБА_1 відповідають перед банком як солідарні боржники.

Зазначив, що у зв'язку з виникненням заборгованості банк звернувся до поручителя з вимогами № 09/01/РБ від 09 січня 2009 року та № 10/01/РБ від 09 січня 2009 року про виконання зобов'язань фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 відповідно до умов договору поруки, які отримані поручителем 20 січня 2009 року. Однак ці вимоги банку не були виконані і погашення на підставі договору поруки не відбулося.

Вважав, що банком було вжито усіх можливих та доступних заходів для досудового врегулювання проблеми, однак це не призвело до повного погашення боргу.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» заборгованість за кредитним договором № 2.27108/5817 від 24 квітня 2008 року, гривневий еквівалент якої за курсом НБУ на дату розрахунку заборгованості становить 225383,11 грн., з яких борг по капіталу склав 216287,76 грн., борг за процентами - 4888,81 грн., пеня - 4206,54 грн.; стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» заборгованість за кредитним договором № 2.27958/5817 від 23 липня 2008 року, гривневий еквівалент якої за курсом НБУ на дату розрахунку заборгованості становить 260393,09 грн., з яких борг по капіталу склав 253196,64 грн., борг за процентами - 6127,81 грн., пеня - 1068,64 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в сумі 1820,00 грн., з яких судовий збір - 1700,00 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення - 120,00 грн.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 грудня 2011 року позов Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» - задоволено, стягнуто з ОСОБА_1, як солідарного боржника фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» заборгованість за договором про надання траншу № 2.27108/5817 від 24 квітня 2008 року в сумі 225383,11 грн., за договором про надання траншу № 2.27958/5817 від 23 липня 2008 року в сумі 260393,09 грн., а всього 480501,02 грн., також судовий збір в сумі 1700,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в сумі 120,00 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 серпня 2016 року ОСОБА_1 у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення відмовлено.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу та з урахуванням уточнень просила заочне рішення - скасувати та ухвалити нове рішення, скасувати дію договорів поруки від 21 лютого 2005 року № 5817-ДП1; 03 березня 2006 року № 5817-ДП2; 27 червня .2006 року № 5817-ДП3; 28 лютого 2007 року № 5817-ДП4; 25 червня 2007 року № 5817-ДП5, укладених між нею та банком як таких, що втратили чинність; судові витрати покласти на банк. При цьому посилалася на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що кредитний транш від 24 квітня 2008 року видавався терміном на 36 місяців, тобто до 24 квітня 2011 року і строк прострочення склав лише близько 200 днів, а транш від 23 липня 2008 року на строк 48 місяців, тобто до 23 липня 2012 року, тому взагалі не настав, при цьому банком не надано доказів, які свідчать про прийняття рішення про дострокове погашення кредиту; що банком відповідно до умов договору для примусового повернення кредиту вчинено виконавчий напис від 23 лютого 2009 року на предмет іпотеки за іпотечним договором № Х-3609/03.04 від 23 березня 2004 року; що банком не ставилося питання про збільшення застави для забезпечення кредитних зобов'язань позичальника; що між банком та нею було укладено договори поруки від 21 лютого 2005 року № 5817-ДП1, 03 березня 2006 року № 5817-ДП2, 27 червня 2006 року № 5817-ДП3, 28 лютого 2007 року № 5817-ДП4, 25 червня 2007 року № 5817-ДП5, за якими банку надавалося право стягувати з неї та позичальника заборгованість солідарно, однак банк в односторонньому порядку вирішив повністю витребувати погашення заборгованості лише з поручителя, що порушує її процесуальні та майнові права; що в договорах поруки строку не було встановлено; що строк виконання зобов'язання позичальником повертати кредитні кошти та сплачувати відсотки за їх користування встановлено графіком щомісячно і порушення зобов'язання почалося за кожним траншем окремо; що вимоги про погашення позичальником заборгованості мали бути надіслані йому в межах шестимісячного строку, тобто починаючи з 24 жовтня 2008 року, а відповідальність за прострочені платежі мала стосуватися лише простроченої заборгованості, яка виникла після 24 травня 2011 року; що судом не досліджено термін виникнення пені і сум за кожною датою; що по траншу від 23 липня 2008 року вимога могла стосуватися тільки тієї заборгованості, яка виникла за шість місяців до подання позову до суду, більш того, термін повернення кредитних коштів не настав.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно відхилити, заочне рішення суду - залишити без змін.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, обгрунтовано виходив з того, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частин 1, 2 статті 554 ЦК України, згідно яких у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 21 лютого 2005 року між банком та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 укладено Рамкову угоду № 5817, відповідно до якої банк зобов'язався здійснювати кредитування ОСОБА_2 у межах наступних лімітів кредитування: ліміт суми 100000,00 доларів США, ліміт строку 120 місяців. В межах Рамкової угоди банк та фізична особа - підприємець ОСОБА_2 уклали договір про надання траншу № 2.27108/5817 від 24 квітня 2008 року (кредитний договір № 1), відповідно до якого фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2 надано кредит в розмірі 33000,00 доларів США, процентна ставка 14% річних зі строком на 36 місяців та договір про надання траншу № 2.27958/5817 від 23 липня 2008 року (кредитний договір № 2), відповідно до якого фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2 надано кредит в розмірі 35000,00 доларів США, процентна ставка 15% річних зі строком на 48 місяців.

В забезпечення виконання зобов'язань фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 за кредитними договорами між банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 5817-ДП6 від 24 квітня 2008 року, яка відповідає перед банком як солідарний боржник.

Всупереч умовам Рамкової угоди, кредитного договору № 1 фізична особа - підприємець ОСОБА_2 не забезпечила своєчасне погашення кредиту, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість перед банком за кредитним договором № 1 в розмірі 225383,11 грн., з яких борг по капіталу склав 28089,32 доларів США, борг за процентами - 634,91 доларів США, пеня - 4206,54 грн.

У зв'язку з виникненням заборгованості банк звернувся до поручителя з вимогами № 09/01/РБ від 09 січня 2009 року та № 10/01/РБ від 09 січня 2009 року про виконання зобов'язань фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 відповідно до умов договору поруки, які отримані поручителем 20 січня 2009 року. Однак ці вимоги банку не були виконані і погашення на підставі договору поруки не відбулося.

Матеріали справи не містять доказів того, що заборгованість за кредитними договорами погашено.

Пунктом 2.1. договору поруки передбачено, що на підставі договору поручитель поручається перед кредитором за виконання усіх зобов'язань позичальника у їх повному обсязі як солідарний із позичальником боржник.

Пунктом 2.3. договору поруки передбачено, що поручитель погоджується, що усі інші зміни до будь - якої Рамкової угоди та/чи інших кредитних договорів, а також укладення нових кредитних договорів на підставі Рамкової угоди не є такими, що збільшують обсяг його відповідальності, а тому порукою будуть забезпечуватися зобов'язання позичальника з врахуванням таких змін і кредитних договорів без необхідності їх попереднього чи наступного ознайомлення чи погодження із поручителем.

Відповідно до пункту 3.2. договору поруки поручитель зобов'язаний належно повністю виконати зобов'язання позичальника у випадку та з моменту виникнення заборгованості позичальника у зв'язку із порушенням умов кредитних договорів. Кредитор може вимагати від поручителя дострокового виконання усіх зобов'язань позичальника за наявності підстав для дострокового виконання, які встановлені умовами кредитних договорів.

Посилання ОСОБА_1 на те, що кредитний транш від 24 квітня 2008 року видавався терміном на 36 місяців, тобто до 24 квітня 2011 року і строк прострочення склав лише близько 200 днів, а транш від 23 липня 2008 року на строк 48 місяців, тобто до 23 липня 2012 року, тому взагалі не настав, при цьому банком не надано доказів, які свідчать про прийняття рішення про дострокове погашення кредиту; що банком відповідно до умов договору для примусового повернення кредиту вчинено виконавчий напис від 23 лютого 2009 року на предмет іпотеки за іпотечним договором № Х-3609/03.04 від 23 березня 2004 року; що банком не ставилося питання про збільшення застави для забезпечення кредитних зобов'язань позичальника; що між банком та нею було укладено договори поруки від 21 лютого 2005 року № 5817-ДП1, 03 березня 2006 року № 5817-ДП2, 27 червня 2006 року № 5817-ДП3, 28 лютого 2007 року № 5817-ДП4, 25 червня 2007 року № 5817-ДП5, за якими банку надавалося право стягувати з неї та позичальника заборгованість солідарно, однак банк в односторонньому порядку вирішив повністю витребувати погашення заборгованості лише з поручителя, що порушує її процесуальні та майнові права; що в договорах поруки строку не було встановлено; що строк виконання зобов'язання позичальником повертати кредитні кошти та сплачувати відсотки за їх користування встановлено графіком щомісячно і порушення зобов'язання почалося за кожним траншем окремо; що вимоги про погашення позичальником заборгованості мали бути надіслані йому в межах шестимісячного строку, тобто починаючи з 24 жовтня 2008 року, а відповідальність за прострочені платежі мала стосуватися лише простроченої заборгованості, яка виникла після 24 травня 2011 року; що судом не досліджено термін виникнення пені і сум за кожною датою; що по траншу від 23 липня 2008 року вимога могла стосуватися тільки тієї заборгованості, яка виникла за шість місяців до подання позову до суду, більш того, термін повернення кредитних коштів не настав, тому необхідно скасувати договори поруки від 21 лютого 2005 року № 5817-ДП1; 03 березня 2006 року № 5817-ДП2; 27 червня .2006 року № 5817-ДП3; 28 лютого 2007 року № 5817-ДП4; 25 червня 2007 року № 5817-ДП5 є безпідставними, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи спір стосувався погашення кредиту поручителем.

Проте, із змісту апеляційної скарги вбачається, що фактично ОСОБА_1 оскаржує укладені нею та банком договори поруки від 21 лютого 2005 року № 5817-ДП1; 03 березня 2006 року № 5817-ДП2; 27 червня 2006 року № 5817-ДП3; 28 лютого 2007 року № 5817-ДП4; 25 червня 2007 року № 5817-ДП5, відповідність яких вимогам закону не були предметом розгляду в суді першої інстанції, тому не можуть розглядатися і в суді апеляційної інстанції.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що строк пред'явлення позову банком до неї сплив є безпідставними.

Частиною 4 статті 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Як вбачається з матеріалів справи Рамкову угоду укладено 21 лютого 2005 року зі строком 120 місяців. В рамках цієї Рамкової угоди кредитний договір № 1 укладено 24 квітня 2008 року на 36 місяців. Кредитний договір № 2 укладено 23 липня 2008 року зі строком на 48 місяців. Вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитними договорами поручитель отримав 20 січня 2009 року. Заборгованість за кредитними договорами поручитель не погасив. До суду банк звернувся 12 липня 2011 року через три місяця після закінчення строку кредитного договору № 1 та під час дії кредитного договору № 2 та Рамкової угоди.

Пунктами 4.1., 4.2. та 4.5 договору поруки передбачено, що порука діє з моменту укладення договору протягом усього часу дії, встановленого Рамковою угодою ліміту строку кредитування та до моменту припинення строку дії Рамкової угоди, належного виконання усіх зобов'язань позичальника. Припинення окремих кредитних договорів чи погашення заборгованості позичальника до моменту припинення строку дії Рамкової угоди, а також непред'явлення кредитором вимоги про погашення поручителем заборгованості позичальника не тягне за собою припинення поруки. Договір вступає в силу з моменту його укладення, діє протягом усього часу дії, встановленого Рамковою угодою ліміту строку кредитування та до моменту припинення строку дії Рамкової угоди, належного виконання усіх зобов'язань позичальника за кредитними договорами та поручителя за договором.

До усіх вимог, що випливають з договору, встановлюється позовна давність у 5 років, включаючи вимоги, щодо яких законодавством встановлена спеціальна чи обмежена позовна давність.

Виходячи з того, що до всіх вимог, що випливають з Рамкової угоди, кредитних договорів встановлена позовна давність у 5 років строк для звернення до суду банк не пропустив.

Рамкова угода та кредитні договори, договір поруки в судовому порядку недійсними не визнані.

Оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку щодо задоволення позову банку.

У зв'язку з чим судова колегія вважає, що ухвалене судове рішення відповідає зазначеним вимогам та обставинам справи і підстав для його зміни або скасування не вбачається.

Щодо заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» щодо заміни позивача судова колегія зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи під час розгляду справи в суді першої інстанції, а саме заяви про перегляд заочного рішення Товариство з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» (26 серпня 2016 року) залучено не було. Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції заміна позивача на підставі копії договору факторингу № КЕ/ПБ-2016 від 22 серпня 2016 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «ПроКредит Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА», виходячи з вимог статті 37 ЦПК України, на яку посилається товариство, не здійснюється. З апеляційною скаргою Товариство з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» не звертався.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1.ч.1.ст. 307, ст. 308, ст. 313, п.1.ч.1.ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 грудня 2011 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії