У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

МазурЛ.М., Нагорняка В.А., ЮровськоїГ.В.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 30 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 21 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Позивач посилався на те, що 07 травня 2010 року він уклав з відповідачем договір позики на суму 7 тис. дол. США, що в гривневому еквіваленті на день звернення до суду становить 110 670 грн.

Договором не було визначено конкретного строку повернення позики, у зв'язку з чим позивачем 18 листопада 2014 року пред'явлено кредиторську письмову вимогу до відповідача про повернення суми позики. Однак, на час звернення до суду з позовом позика відповідачем не повернута.

У зв'язку з наведеним, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідача на його користь борг у сумі 151 890 грн 20 коп. та судові витрати.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 30 вересня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 21 грудня 2015 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму заборгованості за договором позики у розмірі 151 890 грн 20 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення і ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно зі ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 07 травня 2010 року ОСОБА_7 було видано розписку про отримання від ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 7 тис. дол. США. У розписці зазначено: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, особистий підпис позичальника та обов'язок позичальника повернути їх позикодавцю.

24 листопада 2014 року ОСОБА_6 направив на адресу ОСОБА_7 кредиторську вимогу від 18 листопада 2014 року про повернення боргу за вищевказаним договором, яку відповідач отримав 25 листопада 2014 року. На цю вимогу відповідач направив позивачу заперечення від 26 листопада 2014 року з проханням надати йому належним чином завірені копії документів, на підставі яких було надіслано кредиторську вимогу, для надання відповіді позивачу.

11 грудня 2014 року позивач направив відповідачу лист від 10 грудня 2014 року, в якому повторно звернувся з проханням про повернення суми боргу та надав копію розписки від 07 травня 2010 року, проте борг відповідачем повернуто не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно виходив із того, що відповідач взятих на себе зобов'язань не виконав, грошові кошти отримані 07 травня 2010 року за укладеним з позивачем договором позики не повернув, правовими наслідками чого є стягнення з нього суми боргу у передбаченому у наданій на підтвердження укладення договору позики розписці розмірі, що за офіційним курсом НБУ станом на 14 вересня 2015 року становить 151 890 грн 20 коп.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при розгляді даної справи судами не вбачається.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 30 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 21 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Мазур Л.М. Нагорняк В.А. ЮровськаГ.В.