Справа №591/5171/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Бурда Б. В.
Номер провадження 22-ц/788/620/16 Суддя-доповідач - Бойко В. Б.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Бойка В. Б.,

суддів - Семеній Л. І. , Шевченка В. А.

за участю секретаря судового засідання -

Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду апеляційну скаргу Головного управління ветеринарної медицини в Сумській області на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 02 березня 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Головного управління ветеринарної медицини в Сумській області, Сумської міської державної лікарні ветеринарної медицини про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, свої вимоги мотивував тим, що він працював на посаді начальника Сумської міської державної лікарні ветеринарної медицини. Наказом Головного управління ветеринарної медицини в Сумській області ( далі - ГУ ) №22 від 25.06.2015 року його було звільнено з роботи за вчинення одноразового грубого порушення трудових обов'язків ( п. 1 ст. 41 КЗпП України ). Зазначав, що в наказі не вказано, в чому саме виразилося одноразове порушення трудових обов'язків, вважає, що не вчиняв таких порушень трудових обов'язків, які б давали право роботодавцю звільнити його з роботи. Незаконним звільненням з роботи йому було заподіяно моральну шкоду. Просив скасувати вищезгаданий наказ як незаконний, поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також 50000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 02 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Скасовано наказ Головного Управління ветеринарної медицини в Сумській області №22 від 25 червня 2015 року про звільнення ОСОБА_4 з посади начальника Сумської міської державної лікарні ветеринарної медицини - лікаря ветеринарної медицини епізоотолога.

Поновлено позивача на роботі на вказаній посаді.

Стягнуто з Сумської міської державної лікарні ветеринарної медицини на користь ОСОБА_4 31847,57 грн. заробітної плати за час вимушеного прогулу, а також 2000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення суду в частині поновлення на роботі і стягнення на користь ОСОБА_4 заробітної плати за один місяць звернуто до негайного виконання.

В апеляційній скарзі ГУ, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити у повному обсязі.

Вважає, що судом першої інстанції не враховано те, що позивача було звільнено за п. 1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення, яке зазначено у п. 2 акту службового розслідування, та яке виразилося в тому, що ОСОБА_4 допустив незаконне розміщення в будівлі лікарні ветеринарної медицини двох юридичних осіб, що призвело до безоплатного використання ними майна. Сумській міській державній лікарні ветеринарної медицини кошти на оплату комунальних послуг від Управління ветеринарної медицини в м. Сумах та Громадської організації «Асоціація спеціалістів ветеринарної медицини Сумської області» на протязі 2013-2014 років, так і напочатку 2015 року не надходило. Після закінчення періоду відсторонення від виконання посадових обов»язків, знаючи про висновки ревізії ДФІ, з 02.03.2015 р. по 13.03.2015 року ОСОБА_4 знаходився на роботі, проте допустив грубу бездіяльність, а саме : проект договору на користування приміщенням лікарні не склав, заходів щодо виселення Управління ветеринарної медицини в м. Сумах не вжив. Окрім того, ОСОБА_4 не вживав заходів і щодо відшкодування вартості комунальних послуг вищевказаними юридичними особами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників апелянта, які підтримали доводи скарги, заперечення представника позивача проти задоволення скарги, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що в оспорюваному наказі про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та звільнення з роботи не зазначено, в чому конкретно проявилось порушення, яке стало приводом до звільнення, чи мала місце певна протиправна дія або ж бездіяльність. У наказі не зазначена дата скоєння працівником трудового правопорушення, хоча і йде посилання на підстави для його видання ( лист Державної фінансової інспекції в Сумській області від 13.02.2015 року №18-07-14-14/836, лист прокуратури м. Суми « Про інформацію про стан злочинності» від 05.03.2015 року №120-2174 вих. 15 та акт проведення службового розслідування від 10.03.2015 року ).

Суд прийшов до висновку, що відповідачами не було надано доказів на підтвердження факту вчинення позивачем одноразового грубого порушення трудових обов'язків, а також її вини в такому порушенні, відтак наказ про звільнення позивача з роботи є незаконним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 6 листопада 1992 року №9 « Про практику розгляду судами трудових спорів « роз'яснив, що, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Згідно з роз»ясненнями, які містяться у п. 27 вказаної постанови, вирішуючи питання про законність звільнення на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків, та, з'ясовуючи, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ( могло бути завдано ) шкоду.

Таким чином, звільнення на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України, за своєю природою, є дисциплінарним, а тому воно має здійснюватись з дотриманням порядку і строків, викладених у ст.ст. 148-149 КЗпП України.

Як зазначалося вище, порушення трудової дисципліни повинно бути грубим. Під дію п. 1 ст. 41 КЗпП підпадають, як правило, такі порушення, в яких ознакою грубості вважаються і характер дій або бездіяльності працівника, і суттєвість наслідків порушення ( наприклад, проступок, який заподіяв або міг заподіяти значної матеріальної або моральної шкоди, зокрема невиконання вимог трудового законодавства ), й особливості причин, що зумовили порушення та його наслідок, і форма вини.

Окрім того, у п. 1 ст. 41 КЗпП України йдеться про разове грубе порушення трудових обов'язків, а не про тривале, системне, що може бути підставою для звільнення за інших підстав. Разовим порушенням слід розуміти таку протиправну поведінку, що є обмеженою в часі, вчинену саме разово ( одну дію або бездіяльність ). Не є одноразовим грубим порушенням трудових обов'язків тривале, неналежне керівництво роботою установи, ослаблення контролю за роботою підлеглих тощо.

Як встановлено судом першої інстанції та як вбачається із матеріалів справи, позивач наказом від 08.02.2013 року був призначений на посаду посаду начальника Сумської міської державної лікарні ветеринарної медицини переводом з Сумської регіональної державної лабораторії ветеринарної медицини.

Наказом ГУ №22 від 25.06.2015 року позивача було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України - за вчинення одноразового грубого порушення трудових обов'язків.

Судом першої інстанції вірно встановлено та ОСОБА_4 не оспорюється те, що він не вживав протягом 2013-2014 р.р. заходів щодо впорядкування відносин з Управлінням ветеринарної медицини в м. Сумах та ГО «Асоціація спеціалістів ветеринарної медицини Сумської області», які без укладання відповідних договорів були розміщенні в будівлі Сумської міської державної лікарні ветеринарної медицини, що призвело до безоплатного використання майна вказаними організаціями та зайвих витрат коштів лікарні на оплату комунальних послуг. Вказаний висновок суду зроблено на підставі досліджених судом доказами : копій документів, а також пояснень свідка.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в тій частині, що наказ про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та звільнення з роботи ( т. 1, а.с. 12 ) не містить відомостей про те, в чому конкретно проявилось порушення, яке стало приводом до звільнення. В наказі не розкрито : з боку позивача мала місце протиправна дія або бездіяльність, не зазначена дата скоєння працівником трудового правопорушення.

Підставами для підписання наказу відповідач вказав : лист Державної фінансової інспекції в Сумській області від 13.02.2015 року № 18-07-14-14/836, лист прокуратури м. Суми « Про інформацію про стан злочинності» від 05.03.2015 року №120-2174 вих. 15, а також акт проведення службового розслідування від 10.03.2015 року.

Пленум Верховного Суду України у п. 18 постанови від 6 листопада 1992 року №9 « Про практику розгляду судами трудових спорів « роз'яснив, що, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом ( розпорядженням ) і перевіряти їх відповідність законові.

Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення.

За змістом ст. 4 Конвенції про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця №158 ( прийнята на 68-й сесії Генеральної конференції Міжнародної організації праці 22 червня 1982 року, ратифікована постановою Верховної Ради України від 04.02.1994 р. №3933-ХІІ ), трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов'язаного зі здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

Стаття 9 Конвенції передбачає, що тягар доведення наявності законної підстави для звільнення покладається на роботодавця.

З урахуванням наведених норм, роз»яснень, а також положень ст.ст. 36 та 41 КЗпП України, колегія суддів вважає, що відповідач - ГУ не обгрунтував у оскаржуваному наказі конкретні протиправні дії працівника, а відтак і наявності законної підстави для його звільнення.

Зокрема, суд першої інстанції правильно зазначив у оскаржуваному рішенні, що в листі Державної фінансової інспекції в Сумській області від 13.02.2015 року №18-07-14-14/836, листі прокуратури м. Суми « Про інформацію про стан злочинності» від 05.03.2015 року №120-2174 вих. 15 та у акті проведення службового розслідування від 10.03.2015 року йде мова про цілу низку допущених позивачем порушень чинного законодавства та своїх посадових обов'язків.

У своїх запереченнях проти позову та у апеляційній скарзі відповідач зазначив, що одноразове грубе порушення ОСОБА_4 трудових обов'язків виразилося в тому, що він, знаючи про висновки ревізії ДФІ, з 02.03.2015 р. по 13.03.2015 року допустив грубу бездіяльність, не вжив заходів щодо врегулювання відносин або виселення Управління ветеринарної медицини в м. Сумах та відшкодування вартості комунальних послуг двома вищезгаданими юридичними особами.

Проте колегія суддів до таких доводів відноситься критично з огляду на наступне.

Згідно з наказами ГУ №202 від 31.10.2014 року та №34 від 02.03.2015 року, позивача було відсторонено від виконання повноважень за посадою на період проведення слідчих дій ( т. 1, а.с. 58, 71 ).

Із табелю обліку використання робочого часу ( т. 1, а.с. 155 ), а також оглянутих колегією суддів листків непрацездатності вбачається, що у березні 2015 року позивач відпрацював лише 8 робочих днів, з 02 по 12 березня включно, а після цього був тимчасово непрацездатним аж до дня звільнення з роботи.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що рішеннями компетентних державних та/або вищестоящих органів позивач був зобов»язаний у період з 02 по 12 березня 2015 року вжити негайних заходів щодо врегулювання відносин оренди та відшкодування вартості спожитих комунальних послуг з Управлінням ветеринарної медицини в м. Сумах та ГО «Асоціація спеціалістів ветеринарної медицини Сумської області». З урахуванням цього, бездіяльність позивача не може бути розцінена як одноразове грубе порушення трудових обов»язків.

Окрім того, відсутні суттєві наслідки порушення у вигляді заподіяння значної матеріальної шкоди. Можливість врегулювання відносин з двома вищевказаними юридичними особами, а також стягнення з них коштів остаточно втрачена не була.

В матеріалах справи мається проект договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання нерухомого майна та надання комунальних послуг між Сумською міською державною лікарнею ветеринарної медицини та Управлінням ветеринарної медицини в м. Сумах, датований 02.03.2015 року та підписаний позивачем ( т. 1, а.с. 181-183 ). Цей проект розглядався орендарем та 31.03.2015 року Управління направило відповідь ( т. 1, а.с. 232 ), у якій не заперечувало проти укладення договору, просило надати для цього ряд документів.

У подальшому, 07.12.2015 року Управлінням майна комунальної власності Сумської міської ради було прийнято рішення про передачу Управлінню ветеринарної медицини в м. Сумах в оренду 2 нежитлових приміщень, площею 50,8 кв.м., які воно займало без документального оформлення з 2013 року ( т. 2, а.с. 26 ). У зв»язку з цим, в цей же день, було укладено договір оренди ( т. 2, а.с. 128-133 ).

Окрім того, були внесені зміни і до раніше укладеного договору оренди з Сумською міською державною лікарнею ветеринарної медицини ( т. 2, а.с.120-127 ).

08.12.2015 року між Сумською міською державною лікарнею ветеринарної медицини та Управлінням ветеринарної медицини в м. Сумах було укладено договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю ( т. 2, а.с. 27-36 ).

Наказом начальника ГУ №35 від 02.03.2015 р. було призначено службову перевірку та утворено тимчасову комісію для перевірки викладених в листі ДФІ від 13.02.2015 р. фактів. Як зазначалося вище, в листі була піднята ціла низка питань, які були предметом дослідження комісією.

З наказом позивача було ознайомлено лише 06.03.2015 року та в цей же день він надавав письмові пояснення, в т.ч. і щодо укладання договорів та відшкодування коштів за спожиті комунальні послуги.

За результатами службового розслідування, комісія зробила ряд висновків, в т.ч. і щодо можливості припинення трудових відносин з ОСОБА_4 на підставі ст. 41 КЗпП України за невжиття заходів у 2015 році відносно використання майна Управлінням ветеринарної медицини в м. Сумах та ГО «Асоціацією спеціалістів ветеринарної медицини Сумської області», внаслідок чого використання майна іншими особами та оплата комунальних послуг відбувається за рахунок Сумської міської державної лікарні ветеринарної медицини без оплати та відшкодування ( п. 2 акта розслідування ).

Відповідно до ч. 1 ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За змістом наведеної норми, власник або уповноважений ним орган має конкретизувати працівнику скоєне ним порушення трудової дисципліни та, після цього, зажадати письмові пояснення.

Комісією ГУ ветеринарної медицини в Сумській області розглядався лист Державної фінансової інспекції в Сумській області від 13.02.2015 року за №18-07-14-14/836, в ньому, природно, не могли аналізуватися події, які ще не настали ( березень 2015 року ). Отже, ОСОБА_4 не було доведено до відома те, що саме його бездіяльність ( яка мала місце після складання акту позапланової ревізії ДФІ - у березні 2015 року ) розглядається відповідачем ГУ як одноразове грубе порушення трудових обв»язків.

Відповідно, позивачу і не пропонувалося надати письмові пояснення.

Акт проведення службового розслідування було надано позивачу для ознайомлення лише у день звільнення - 25.06.2015 року ( т. 1, а.с. 89 ).

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо незаконності звільнення позивача з роботи за п. 1 ст. 41 КЗпП України та необхідності поновлення його трудових прав у спосіб, який застосував суд.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують.

З огляду на наведене вище, колегією суддів не виявлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління ветеринарної медицини в Сумській області відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 02 березня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -