Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді Григоренка М.П.,

суддів : Ковальчук Н.М., Рожина Ю.М.,

секретар судового засідання Шептицька С.С., Вох В.С., за участю позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Рівненського міського суду від 02 листопада 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання майна обєктом спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації частини спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А :

19 серпня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до Рівненського міського суду із позовною заявою, в якій вказувала, що з 13 листопада 1981 року по 11 лютого 2013 року вона перебувала у шлюбі із відповідачем і в цей період часу, внаслідок їх спільних трудових та грошових затрат, відбулось істотне збільшення у своїй вартості житлового будинку з надвірними будівлями, право власності на який ОСОБА_5 набув ще до одруження із нею і який знаходиться за адресою: м. Рівне, Золотієвська, 26, за рахунок здійснення реконструкції житлового будинку, зведення добудов та господарської будівлі.

У звязку із чим та посилаючись на положення ст. ст. 60, 62, 63, ч. 1 ст. 68, ч. 1 ст. 69, ч.1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 СК України, ст. 368 ЦК України і ч. 3 ст. 89, ч. 1 та 4 ст.120 ЗК України, ОСОБА_1 просила суд визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: м. Рівне, Золотієвська, 26, обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5, поділити між ними це домоволодіння, визнавши за кожним із них право власності на 1/2 частину вказаного

____________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/19/2016 Головуючий у 1 інстанції : Куцоконь Ю.П.

Доповідач : Григоренко М.П.

житлового будинку з господарськими спорудами, а також на 1/2 частину земельної ділянки, яка призначена для будівництва та обслуговування цього будинку, яка перебуває у власності останнього відповідно до Державного акту про право приватної власності на земельну ділянку серія РВ 02279 від 10.05.2002 року.

07 листопада 2014 року ОСОБА_5 подав зустрічний позов до ОСОБА_1, в якому вказував, що під час перебування із останньою у шлюбі у 2009 році ними було придбано за спільні грошові кошти автомобіль Мазда 3, державний номерний знак НОМЕР_1, який 11 жовтня 2012 року ОСОБА_1 без його згоди відчужила їхній дочці - ОСОБА_6

Рішенням Рівненського міського суду від 10 січня 2014 року вказаний транспортний засіб було визнано спільної сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5, в звязку із чим та відповідно до положень ст.60, ч. 2 ст. 65, ст. 70 СК України, останній просив суд стягнути на його користь із своєї колишньої дружини грошову компенсацію, в розмірі 1/2 частини вартості вищевказаного автомобіля.

Рішенням Рівненського міського суду від 02 листопада 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Визнано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в складі: житлового будинку загальною площею 59,4 кв.м. (літ. „А-1), житлової добудови загальною площею 30 кв.м. (літ. „А-1), прибудови загальною площею 33 кв.м. (літ. „а), погреба загальною площею 11,7 кв.м. (літ. „Пг/А-1), вхідного ганку загальною площею 4 кв.м. (літ. „а1), вхідного ганку загальною площею 4,1 кв.м. (літ. „а2), господарської будівлі загальною площею 140,4 кв.м. (літ. „Б-2), тамбура загальною площею 10,2 кв.м. (літ. „б-2), навісу з холодильником загальною площею 249,9 кв.м. (літ. „Г), огорожі (бетонних плит) загальною площею 130,7 кв.м. (літ. „№-1), воріт металевих (літ. „№-2), хвіртки металевої (літ. „№-3), замощення загальною площею 281 кв.м. та септика, які розташовані за адресою: м. Рівне, вул. Золотіївська, 26, обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Золотіївська, 26.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Золотіївська, 26.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1000 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, розташовану за адресою: м. Рівне, вул. Золотіївська, 26.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1000 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, розташовану за адресою: м. Рівне, вул. Золотіївська, 26.

В зустрічному позові ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації частини спільного майна подружжя відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 7775 грн. 80 коп. судових витрат по справі, що складаються з судового збору та витрат, повязаних з проведенням судової експертизи.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_5 покликається на його незаконність, через порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

Зазначає, що суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 331 ЦК України, визнав право власності по 1/2 частині житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за ОСОБА_1 та ОСОБА_5, без правовстановлюючих документів, а лише на підставі інвентаризаційної справи.

Право власності на нерухоме майно, відповідно до закону, підлягає державній реєстрації, і право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.08.2013 року за ОСОБА_5 зареєстровано дублікат договору купівлі-продажу № 1-2884, посвідченого 20 квітня 1977 року Першої Рівненською державною нотаріальною конторою. Обєктом нерухомого майна є житловий будинок з надвірними будівлями в м. Рівне по вул. Золотіївська, 26, житловою площею 20,6 кв.м., а на добудову та прибудову до житлового будинку у нього на даний час не має права власності.

Судом не дано оцінки самовільному переплануванню кімнати № 1-3 в житловому будинку, площа якої збільшена на 10,8 кв.м. за рахунок самовільного перепланування котельної і коридора, відповідно до акту поточних змін по будинковолодінню по вул. Золотіївська, 26 в м. Рівне від 30.03.2000 року, що міститься в інвентаризаційній справі Рівненського МБТІ. Відповідно до акту проведеного обстеження житлового будинку по вул. Золотіївська, 26 в м. Рівне від 2012 року вказано, що згідно плану від 30.03.2000 року на земельній ділянці самовільно побудовано будівлю, в якій знаходяться холодильники. Проте, суд, незважаючи на такі документи, визнав право власності по 1/2 частині за ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами.

Вказує, що 13.11.1981 року між ним та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, а добудова була закінчена ще до їхнього одруження.

Господарська будівля була збудована на його індивідуальній земельній ділянці для підприємницької діяльності, за оборотні кошти фірми „Адаст з дозволу департаменту архітектури міської управи від 25.04.1995 року. Пізніше господарська будівля була частково перепланована та добудована і використовувалася ним, як фізичною особою-підприємцем. Він був засновником та власником фірми „Адаст, яка заснована у 1992 році по 2000 рік. Підтверджуючих документів, що будівництво проводилося за рахунок фірми не збереглося. Він отримав усі дозволи від необхідних служб для використання господарської будівлі під ковбасний цех. Господарська будівля не здана в експлуатацію, як ковбасний цех.

Вважає, що судом незаконно визнано господарську споруду спільною сумісною власністю подружжя. Позивачка працювала у підприємця ОСОБА_5 на посаді технолога згідно трудового договору і отримувала заробітну плату, що підтверджується копією її трудової книжки.

Суд незаконно визнав право власності на земельну ділянку в м. Рівне, по вул. Золотіївська, 26 по 1/2 частині за ОСОБА_1 та ОСОБА_5 Земельна ділянка згідно державного акту на право власності на земельну ділянку належить йому на праві особистої приватної власності, так як одержана ним у приватну власність шляхом приватизації.

Місцевий суд незаконно відмовив йому у задоволенні зустрічного позову щодо стягнення грошової компенсації частини спільного майна подружжя. Рішенням Рівненського міського суду від 10 січня 2014 року автомобіль „Мазда-3 визнаний спільною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 Рішенням суду встановлено, що ОСОБА_1 недодержала в момент вчинення правочину вимог встановлених ч.1 ст. 203 ЦК України, відчуживши автомобіль без згоди другого з подружжя.

Просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_5

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, тому просить залишити його без змін а апеляційну скаргу відхилити.

В ході апеляційного розгляду справи представник ОСОБА_5 ОСОБА_4 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

ОСОБА_1 та її представник просили відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню.

Визнаючи житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: м. Рівне, Золотієвська, 26, спільною сумісною власністю відповідача та позивача, як подружжя, а також здійснивши його поділ та поділ земельної ділянки, на якій він розташований, шляхом визнання за кожним із них права власності на половину вказаного майна, суд першої інстанції керувався положеннями ст. 60,62,70,71 СК України, ч.1 і 4 ст. 120 ЗК України та виходив із того, що в матеріалах справи містяться достатні та переконливі докази, які свідчать про істотне збільшення вартості вищевказаного житлового будинку, право власності на яке ОСОБА_5 набув ще до одруження із позивачем, внаслідок спільних трудових та грошових затрат сторін у даній справі під час шлюбу, за рахунок здійснення реконструкції житлового будинку, зведення прибудови та добудови, а також господарських споруд.

При цьому, Рівненським міським судом було зроблено висновок, що реконструкція спірного житлового будинку, яка була здійснена сторонами у даній справі за спільні кошти після одруження, не є самочинною, як про це зазначається у технічному паспорті, виготовленому КП Рівненське міське бюро технічної інвентаризації у 2013 році, оскільки дані цього технічного паспорту суперечать відомостям, що містяться в матеріалах інвентаризаційної справи № 4281, заведеної Рівненським міжміським бюро технічної інвентаризації 29 грудня 1961 року, саме які і підлягають врахуванню судом при вирішенні спору у даній цивільній справі, так як є більш обєктивними.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, суд першої інстанції вказав, що оскільки договір купівлі-продажу автомобіля судом недійсним не визнано, а відчуження автомобіля мало місце під час шлюбу сторін, тому суд не вбачає підстав для стягнення грошової компенсації частини вартості автомобіля з позивача на користь відповідача.

Проте, на розсуд колегії суддів, рішення суду першої інстанції, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1, підлягає скасуванню, у звязку із невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Із змісту заявлених ОСОБА_1 вимог дійсно вбачається, що остання наполягає на визнанні спільною сумісною власністю подружжя спірного житлового будинку, який був придбаний відповідачем ОСОБА_5 ще до одруження із нею, з тих підстав, що відбулось істотне збільшення вартості вищевказаного житлового будинку, внаслідок спільних трудових та грошових затрат сторін у даній справі під час шлюбу, за рахунок здійснення ними реконструкції житлового будинку, зведення прибудови та добудови, а також будівництва господарських споруд.

Але, на переконання колегії суддів, в матеріалах справи відсутні достатні та переконливі докази, які б свідчили, що здійснена за час шлюбу сторонами у даній справі реконструкція спірного житлового будинку була проведена ними із дотриманням вимог чинного законодавства, останні набули право власності на це новостворене майно у встановленому порядку і що кожен із них має право на даний час ставити питання про визнання цього нерухомого майна спільною сумісною власністю та його поділ.

Відповідно до наявної в матеріалах даної цивільної справи копії договору купівлі-продажу від 20 квітня 1977 року (т.1 а.с. 35) ОСОБА_5 набув у власність жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в місті Рівне по вулиці Золотіївській, 26, площею 20.6 кв.м., який розташований на земельній ділянці, розміром 636 кв.м.

Згідно даних витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1 а.с. 182), який був виготовлений станом на 21 серпня 2013 року та 19 січня 2016 року, за ОСОБА_5 02 серпня 2013 року було зареєстровано на праві приватної власності жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в місті Рівне по вулиці Золотіївській, 26, площею 20.6 кв.м., на підставі поданої уповноваженим представником останнього заяви.

В пункті 1 ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В частинах 5 та 7 статті 3 того ж Закону зазначено, що право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до цього Закону реєстрація речових прав на нерухомість, їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Зареєстровані речові права та їх обмеження мають пріоритет над незареєстрованими в разі спору щодо нерухомого майна.

Частиною 5 статті 12 того ж Закону передбачено, що відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом.

Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей, що містяться в цьому реєстрі.

Пунктом 20.3 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затверджений постановою Кабінету Міністрів України N 1141, від 26.10.2011, визначено, що з метою проведення державної реєстрації виникнення права власності державний реєстратор вносить до запису про нерухоме майно такі відомості щодо об'єкта нерухомого майна:

тип об'єкта нерухомого майна (житловий будинок, будівля, споруда, квартира, житлове приміщення, нежитлове приміщення тощо);

призначення об'єкта нерухомого майна (житловий або нежитловий);

площа об'єкта нерухомого майна (загальна та (за наявності) житлова);

відомості про складові частини об'єкта нерухомого майна (найменування та/або присвоєння літера, загальна та (за наявності) житлова площа об'єкта нерухомого майна, який є складовою частиною складної речі та призначений для обслуговування іншої (головної) речі, пов'язаний з нею спільним призначенням та є її приналежністю).

Порядок оскарження рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб'єкта державної реєстрації прав передбачено розділом VII Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 02 серпня 2013 року щодо спірного житлового будинку по даній справі у тому вигляді як вони є, до цього часу ніхто у встановленому порядку не оскаржив.

У звязку із викладеним, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції мав вирішувати спір у даній цивільній справі в першу чергу на підставі відомостей, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, які вважаються достовірними та мають вищий пріоритет.

Вдавшись до аналізу наявною у справі технічної документації на спірний житловий будинок та зробивши висновок про те, що проведена реконструкція цього житлового будинку не є самочинною і сторони у даній цивільній справі набули у встановленому порядку право власності на вказаний реконструйований обєкт нерухомого майна, суд першої інстанції фактично вирішив спір з приводу інших правовідносин, які не є предметом розгляду даної цивільної справи і стороною по якому, окрім відповідача ОСОБА_5, в обовязковому порядку мав би виступати виконавчий комітет Рівненської міської ради, структурний підрозділ якого КП Рівненське міське бюро технічної інвентаризації, при проведенні останньої технічної інвентаризації дійшов висновку, що реконструкція спірного житлового будинку, шляхом зведення добудови та прибудови до цього житлового будинку, є самочинною (а.с. 99).

Із змісту висновку судової інженерно технічної експертизи (т. 2 а.с. 11) вбачається, що дана експертиза була проведена із врахуванням самовільно проведеної реконструкції спірного житлового будинку, в тому числі шляхом зведення прибудов та добудов, що вимагав сам суд першої інстанції у своїй ухвалі від 13 листопада 2014 року про призначення цієї судової експертизи (т. 1 а.с. 112)..

Крім того, даною експертизою не було встановлено на яку суму збільшилась вартість спірного нерухомого майна за час перебування позивача та відповідача у шлюбі.

В постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року № 6-130 цс13 зазначено, що за змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об'єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об'єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Слід зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об'єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1.Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року № 146 (далі - Методичні рекомендації № 146).

Поняття реконструкції об'єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295 (далі - ДБН), відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Таким чином, норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об'єкта нерухомості, у результаті якої об'єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо; розділ 3.4 Методичних рекомендацій № 146).

При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна.

Відповідно до розяснень, які містяться в пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання спільної сумісною власністю подружжя спірного житлового будинку з надвірними будівлями та його поділ, задоволенню не підлягають, оскільки даний об'єкт нерухомого майна, до складу якого входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти, не є об'єктом права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК), тому не може бути визнано обєктом спільної сумісної власності подружжя, в порядку ст. 62 СК України та поділено між сторонами у даній справі, на підставі ст. 372 ЦК України.

Приймаючи до уваги, що вимога ОСОБА_1 щодо визнання права на 1/2 частину земельну ділянку, яка призначена для будівництва та обслуговування спірного житлового будинку з надвірними будівлями, є похідною від вимоги щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя цього будинку, яка підлягає залишенню без задоволення із мотивів, які були наведені раніше, тому і в решті позовні вимоги первісного позивача не підлягають задоволенню.

Рішення Рівненського міського суду від 02 листопада 2015 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_5 підлягає залишенню без змін, оскільки із матеріалів справи вбачається, що останній оскаржував в судовому порядку договір купівлі-продажу автомобіля автомобіль Мазда 3, державний номерний знак НОМЕР_1, який 11 жовтня 2012 року ОСОБА_1 відчужила на користь доньки сторін у даній справі, з тих підстав, що цей автомобіль було відчужено без його згоди, але йому було відмовлено у задоволенні цих позовних вимог і він це рішення у встановленому порядку не оскаржив.

Крім того, стягнення грошової компенсації, у разі відчуження одним подружжям без згоди іншого подружжя спільного майна під час перебування у шлюбі, чинним законодавством прямо не передбачено.

Відповідно до розяснень, які містяться в пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» N 11, 21.12.2007, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 315 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 02 листопада 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення із відповідача судових витрат, повязаних із сплатою судового збору за подання позову та оплатою комплексної судової будівельно-технічної та земельної технічної експертизи скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 про визнання майна обєктом спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя.

Понесені витрати по оплаті судового збору за подання первісного позову та за проведення комплексної судової будівельно-технічної та земельної технічної експертизи покласти на позивача ОСОБА_1

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 3654 грн., в рахунок відшкодування судових витрат, повязаних із сплатою судового збору за подання апеляційної скарги.

В решті рішення Рівненського міського суду від 02 листопада 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий М.П. Григоренко

Судді : Н.М. Ковальчук

ОСОБА_7