У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора, про розірвання договору дарування, скасування державної реєстрації права власності, вселення до житлового будинку, усунення перешкод у користуванні житловим будинком, за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 14 березня 2006 року між ними та ОСОБА_5 було укладено договір дарування житлового будинку, який був посвідчений державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстрований у реєстрі за № 3-653. При укладенні договору дарування спірного домоволодіння між сторонами було досягнуто домовленості про те, що позивачі оформлюють на ОСОБА_5 вищевказаний будинок, а вона доглядає їх обох і матеріально забезпечує до смерті. Укладення договору дарування було зумовлено тим, що позивачі є особами похилого віку, мають незадовільний стан здоров'я і потребують сторонньої допомоги. Тривалий час відповідачка виконувала умови домовленостей з позивачами, але з часом стосунки між ними погіршилися і вона створила важки умови для проживання. На теперішній час вони проживають у металевому неопалюваному вагончику, який стоїть на їх садовій ділянці і раніше слугував їм для зберігання інвентарю. До будинку вони потрапити не можуть, оскільки донька їх не пускає, змінила замки у дверях. Зазначають, що відповідачка намагається продати спірний будинок, а тому вони можуть залишитися без єдиного житла. Також указували на те, що строк позовної давності пропущений ними з поважних причин, оскільки вони були зареєстровані у спірному будинку, право власності на який перейшло до відповідача тільки у грудні 2014 року.

Таким чином, просили поновити їм строк позовної давності, пропущений з поважних причин, розірвати договір дарування житлового будинку, скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок із господарськими будівлями, вселити їх до житлового будинку та зобов'язати ОСОБА_5 не чинити їм перешкоди у користуванні зазначеним житловим будинком із господарськими будівлями.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2015 року позовні вимоги задоволено. Розірвано договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 14 березня 2006 року і зареєстрований в реєстрі за № 3-653. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на зазначений житловий будинок із господарськими будівлями. Вселено ОСОБА_3, ОСОБА_4 до житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язано ОСОБА_5 не чинити позивачам перешкод у користуванні ним. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2015 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення районного суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що між сторонами було укладено не договір дарування, а фактично договір довічного утримання, оскільки укладення спірного договору було зумовлено тим, що позивачі є людьми похилого віку, пенсіонерами, які потребують сторонньою допомоги, договір дарування укладено взамін на отримання від відповідача матеріальної допомоги. Крім того, відповідачка тривалий час виконувала домовленості між сторонами. Також наявні підстави для поновлення строку звернення до суду.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, виходив із того, що позивачі при укладенні договору дарування усвідомлювали його правову природу, тому застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень ст. ст. 744, 755, 756 ЦК України, якими регулюються правовідносини, пов'язані з договором довічного утримання, є неправомірним. Доводи позивачів про те, що при укладенні з відповідачем договору дарування будинку вони мали на увазі договір довічного утримання, не знайшли належного підтвердження та спростовуються положеннями договору дарування, який вони підписали, а тому погодилися з його умовами.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 належав на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1. 14 березня 2006 року між ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір дарування зазначеного житлового будинку, який було посвідчено державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстровано за № 3-654.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначали, що між ними та відповідачем у справі укладено договір довічного утримання, а не договір дарування, а тому просили його розірвати на підставі ст. ст. 203, 235, 717, 744, 749 ЦК України.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Суд першої інстанції всупереч ст. ст. 212-215 ЦПК України не звернув уваги, що підстави позову визначає позивач і такими є не норми матеріального права, а обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, у разі посилання позивача не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача; не встановив та не зазначив у рішенні які права, свободи чи законні інтереси сторін порушені й яким чином вони можуть бути відновлені.

Позивачі у позовній заяві послалися, серед іншого, й на норми ст. 203 ЦК України. З'ясування підстави позову має суттєве значення для встановлення судом фактів матеріально-правового значення для вирішення спору по суті. У даному випадку має важливе значення мета договору, а саме те, що обдарований буде допомагати позивачам.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом. Апеляційний суд усунути такі порушення суду першої інстанції не може, оскільки не наділений такими повноваженнями, позовні вимоги уточнюються у суді першої інстанції.

Крім того, судами слід звернути увагу на те, що спірний житловий будинок є єдиним житлом позивачів, які є особами похилого віку та за станом здоров'я потребують стороннього догляду та матеріальної допомоги. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 погоджувались на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови їх подальшого утримання й, укладаючи спірний договір, помилялися щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ними та відповідачем.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик