Справа № 463/5556/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/783/268/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. Л.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючий суддя: Шумська Н.Л.

судді: Шандра М.М., Кабаль І.І.

секретар: Бадівська О.О.

особи, які беруть участь у справі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, пр.-к ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третьої особи: ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернулась до суду 21.10.2014 року з позовом до відповідача про стягнення на підставі ст.199 СК України аліментів на час її навчання. Позов мотивує тим, що навчається у НУ «Львівська політехніка», інститут комп»ютерних наук і інформаційних технологій на контрактній основі, а її мати не може повністю забезпечити їй повноцінне навчання та утримання.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 15 липня 2015 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третьої особи: ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 аліменти в розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу) починаючи з дня винесення рішення і до закінчення навчання але не довше, ніж до досягнення нею двадцятитрьохрічного віку; вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 17 листопада 2015 року виправлено описку в рішенні Личаківського районного суду м. Львова від 15 липня 2015 року у цивільні справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третьої особи: ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини, у його резолютивній частині; резолютивну частину рішення Личаківського районного суду м.Львова від 15 липня 2015 року після слів «Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_5 18.06.1996 р.н.» доповнити словам «щомісячно»; у виправленні інших описок відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2. В апеляційній скарзі покликається на його незаконність, необґрунтованість, на неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, на невідповідність висновків суду обставинам справи, на порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що судом не з»ясована обставина чи наявна потреба повнолітньої ОСОБА_5 у матеріальній допомозі у зв»язку з навчання, так як відповідачем було надано кошти (наперед) у сумі 10 000 дол. США на навчання та утримання її під час навчання. В судому засіданні позивачка (дочка) ствердила, що їй відомо про наявність залишку на рахунку після оплати двох років навчання в сумі понад 66 000 тис. грн. При цьому позивачка не вказала, яка у неї є потреба у матеріальній допомозі у звязку з навчанням, який має бути розмір такої допомоги та якими чинниками (витратами) необхідність у матеріальній допомозі зумовлена. Апелянт вважає, що ним повністю виконано обов»язок щодо надання коштів на навчання позивачки, які є цільовими. Вказує, що позивачкою не надано доказів на підтвердження понесених витрат на придбання додаткової літератури з трьох мов та стажування за кордоном, а також інші витрати на навчання, не надано суду належного розрахунку витрат на її навчання та утримання під час навчання. Фактично в даний час позивачка, за умови повної оплати решти 25 440 грн. за навчання, має можливість витрачати на своє утримання до завершення навчання у червні 2017 року більш ніж по 2000 грн. (при прожитковому рівні для працездатної особи в розмірі 1176 грн.) в місяць тільки за рахунок наданих відповідачем коштів, які за законом також має надавати і мати. Крім того, висновок суду, що внесення відповідачем коштів було його особистим волевиявлення щодо розміру спростовується особистими твердженням позивачки в судових засіданнях, що вона знала про умови договору від 05.04.2012 року. Оскаржуване рішення ухвалене без дотримань засад справедливості, добросовісності та розумності. Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким у позові відмовити повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, з»ясувавши обставини справи та перевіривши доводи скарги, колегія суддів вбачає підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Задовольняючи позов повнолітньої доньки та стягуючи аліменти з батька у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу) до досягнення нею 23-х річного віку, суд першої інстанції виходив з того, що мати позивача не в змозі забезпечити утримання доньки, оскільки працює за трудовим договором та отримує заробітну плату близько 1200 грн. на місяць. А укладений між батьками договір про внесення батьком 10 000 дол. США на навчання та утримання на час навчання доньки є добровільно внесеною матеріальною допомогою, додатково, що не виключає обов»язку батька сплачувати аліменти до закінчення навчання. До висновку про потребу позивача в утриманні за рахунок батька суд прийшов з очевидності такої необхідності, враховуючи низькі доходи матері та перебування на навчанні доньки.

Однак погодитись з такими висновками апеляційний суд не може.

Сімейні відносини, відповідно до ст.7 СК України регулюються Сімейним Кодексом України та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками (ч.2ст.7 СК України) . Жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.9ст.7 СК).

Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони, відповідно до ст..8 СК України, регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Статтею 9 СК України передбачено регулювання сімейних відносин за домовленістю (договором) сторін. Подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім'ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

На виконання цієї норми матеріального права між батьками позивача 05.04.2012 року укладено договір (а.с.23), відповідно до якого батько зобов»язується брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані її навчанням у вищому навчальному закладі, починаючи з 01.09.2013 року. За домовленістю батьків, додаткові витрати на дитину забезпечуються шляхом внесення батьком разово та наперед коштів в сумі 78 281,42 грн., що еквівалентно 9800 дол.США на банківський рахунок, відкритий на ім.»я ОСОБА_3 З врахуванням доданих 200 дол.США, сума становила 10 000 дол. США.

Сторонами договору передбачалось, що визначена сума коштів є остаточною і перегляду сторонами не підлягає (п.2 абз.4 Договору).

Цільове призначення цих коштів також було визначено у ч.3 Договору, для забезпечення потреб дитини на оплату навчання дитини у вищому навчальному закладі та її утримання під час навчання.

Аналізуючи зміст договору та істотні умови, колегія суддів приходить до висновку, що цей договір відповідає основним засадам сімейного законодавства та за правовою природою є договором про визначення способу виконання батьком обов»язку щодо утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, тобто про аліменти.

При укладенні цього договору сторони - батьки визначили, що умови договору повною мірою відповідають їх дійсному та вільному волевиявленню (ч.5 Договору).

Сторони визнали, що на виконання цього договору відповідачем було передано кошти на депозитний рахунок ОСОБА_3 у квітні 2012 року (квитанція а.с.25). З того часу мати спільно з донькою, відповідно до п.3 Договору, вправі були розпоряджатись цими коштами, однак у межах їх цільового призначення.

Відповідно до ст..141 СК, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Як передбачено ст.155 СК, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ст.181 СК). За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Участь батьків у додаткових витратах на дитину врегульовано ст.185 СК України. Той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Слід зауважити, що це спеціальна норма і стосується лише регулювання відносин з утримання дітей, тобто неповнолітніх доньки чи сина. І виходячи зі змісту ст.201 СК України, на регулювання відносин щодо утримання повнолітньої доньки не поширюється. Ці норми виключають можливість трактування договору від 05.04.2012 року як договору про додаткові витрати у розумінні ст. 185 СК, тобто додаткові до аліментних зобов»язань.

Натомість ст.189 СК, якою передбачено договірне регулювання відносин про сплату аліментів на дитину, поширюється і на правовідносини щодо утримання повнолітніх доньки чи сина. Цією правовою нормою батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. У разі невиконання одним із батьків свого обов'язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Таким чином, судом встановлено, що договір від 05.04.2012 року відповідає вимогам закону, вільній волі сторін та інтересам дитини на час укладення, оскільки повною мірою забезпечував наперед визначені сторонами витрати на навчання у вищому навчальному закладі та утримання на час такого навчання. Ці обставини не спростовуються учасниками судового розгляду, договір не оскаржувався, є виконаним ще у квітні 2012 року.

Крім того, судом встановлено, що між батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено морову угоду від 27.02.2012 року в Личаківському районному суді м.Львова, яка була визнана судом, за умовами якої ОСОБА_2 05.04.2012 року сплатив аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 до її повноліття у розмірі 80 000 грн. Ця сума є значною, за курсом валют на час кладення угоди ставила близько 10 000 дол.

Враховуючи, що аліменти на дитину у розмірі 1/3 частки заробітку батька були призначені за рішенням Личаківського районного суду від 27.10.2011року, а повноліття наступало 18.08.2014 року, договір між батьками і визначення аліментів у розмірі 80 000 грн. із сплатою наперед, з розрахунку на весь період сплати аліментів, у двічі перевищував прожитковий мінімум на особу.

Таким чином, у лютому та у квітні 2012 року мати позивача ОСОБА_3 отримала від батька ОСОБА_2 значну суму коштів на утримання їх дитини - 80 000 грн. та 10 000 дол. США і зобов»язана була забезпечити їх збереження та раціональне використання за цільовим призначенням до завершення навчання та виповнення 23 років.

На підставі системного аналізу норм СК України, зібраних у справі доказів, колегія суддів приходить до висновку про належне виконання відповідачем ОСОБА_2 батьківського обов»язку із забезпечення утримання дитини та повнолітньої доньки, яка продовжує навчатись та належне виконання зобов»язання, що виникло на підставі договору.

Обов'язок обох батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання встановлений ст.199 СК України. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання (ст..199 СК).

Тому у випадку встановлення нецільового використання матір»ю наданих батьком коштів на утримання диньки, яка продовжує навчатись, у доньки виникає право звернутись з відповідним позовом до матері.

Крім того, суд першої інстанції не дав належної оцінки обставинам справи, за якими на час звернення до суду з позовом та розгляду справи судом першої інстанції були відсутні підстави вважати позивача такою, що потребує матеріальної допомоги на час навчання, оскільки значна частина цільово внесених батьком коштів на її утримання перебувала на депозитному рахунку матері у банку.

Не зважаючи та фінансові труднощі ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива», мати позивача не втрачала можливості розпоряджатись цими коштами, на час розгляду судом першої інстанції володіла значними депозитними коштами, а на час апеляційного розгляду надала докази про зняття усієї суми коштів депозиту. Ці обставини доводять відсутність перешкод у реалізації матір»ю батьківського обов»язку з утримання повнолітньої доньки що продовжує навчатись, а також забов»язання за договором від 05.04.2012 року забезпечити цільове використання коштів, переданих батьком, на утримання доньки.

У правових позиціях Верховного Суду України, відповідно до постанови Пленуму від 15.05.2006р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» також зазначається про право батьків договором визначати спосіб участі батьків у сплаті аліментів. Зокрема, за умов відсутності батька з певних причин (виїзд за кордон тощо) сплату аліментів за домовленістю між батьками можна визначити однією сумою наперед.

Слід також звернути увагу, що законодавець передбачає обов»язок батьків саме в утриманні доньки (сина) що продовжує навчатись, тобто забезпеченні прожиткового мінімуму та інших потреб, зумовлених безпосередньо навчанням. Тому доводи представника позивача щодо обов»язку батька фінансувати коштовні поїзди за кордон для стажування та навчання, що не передбачені програмою навчання навчального закладу і не входять в оплату навчання, не ґрунтуються на законі.

Батько, звичайно ж, має право добровільно взяти фінансову участь у навчальних чи відпочинкових поїздках доньки за кордон, для забезпечення, відповідно до ст.1 СК України, її духовного, культурного, фізичного розвитку, а доньці належить, відповідно до ст.1 СК України, проявляти любов і повагу до батьків.

Відповідно до ст.3 ЦПК, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таким чином, підставою звернення до суду є порушення права, яке підлягає судовому захисту. Спосіб такого захисту визначений законами України (ст..4 ЦПК).

На забезпечення виконання принципу цивільного судочинства - змагальності, позивач повинна довести на підставі належних та допустимих доказів ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог (ст..57-60 ЦПК).

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких у сторін виникає спір (ч.3ст.60 ЦПК).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (п.4ст.60 ЦПК).

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом першої інстанції не проведено оцінки доказів та з»ясування обставин, що мають значення у справі, а саме наявність доказів невиконання батьком обов»язку в наданні утримання доньки що продовжує навчатись.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції не дотримано норми процесуального права, не враховано заперечення відповідача та докази, які доводять обґрунтованість його заперечень, що свідчить про неповноту з»ясування обставин справи, невідповідність висновків обставинам справи.

Апеляційний суд, повно та всебічно з»ясувавши обставини справи, перевіривши докази та доводи апеляційної скарги, прийшов до висновку про обґрунтованість апеляційної скарги та наявність підстав, передбачених ч.1,4 ч.1 ст.309 ЦПК для скасування рішення суду. Із скасуванням рішення суду втрачає силу і ухвала про виправлення описки від 17.11.2015 року.

Ухвалюючи нове рішення, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність належних і допустимих доказів, що позивач станом на час звернення до суду та на час розгляду справи судом потребувала матеріальної допомоги батька у зв»язку з продовженням навчання. Тому відмовляє у позові повністю.

Відповідно до ст.88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею судові витрати. Однак, враховуючи специфіку спору та особу позивача, суд вважає за можливе не застосовувати цю процесуальну норму.

Керуючись ст.ст. 303, п.2ч.1ст.307, ч.1ст.309, ч.2ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У позові ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів у зв»язку з продовженням навчання - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення й може бути оскаржено протягом 20-ти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Н.Л. Шумська

Судді: І.І. Кабаль

ОСОБА_6