№ 556/1100/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.06.2016 дата розгляду справи

Володимирецький районний суд Рівненської області в складі

головуючої судді Іванків О.В.,

при секретарі Кньовець Н.П.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Володимирець цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування 60/100 частин нежитлових будівель, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 через свого представника за дорученням ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання недійсними договорів дарування 60/100 частин нежитлових будівель. В обґрунтування позовних вимог вказував, що договори дарування, які позивач в даний час оспорює, були укладені ним 31 березня 2009 року внаслідок збігу тяжких життєвих обставин, на вкрай невигідних для дарувальника умовах, внаслідок чого його волевиявлення не було вільним. У зв'язку з цим просив визнати недійсними договори дарування нежитлових будівель в с.Воронки Володимирецького району, укладені між ним та відповідачем, в частині дарування ОСОБА_3 60/100 частин трьох нежитлових будівель бази відпочинку «Воронківське озеро», які розташовані за адресою АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, надав пояснення в межах позову.

Відповідач ОСОБА_3 визнав позовні вимоги, про що надав суду письмову заяву. Клопотав про розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Так, у відповідності до ст.174 ч.4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

В даному випадку, визнання позову відповідачем є добровільним, не порушує прав та інтересів сторін та інших осіб, у зв'язку з чим може бути прийнято судом, крім того судом встановлені також фактичні дані та правові підстави для задоволення позову.

Так, встановлено, що 31 березня 2009 року між сторонами укладено три нотаріально посвідчені договори дарування, на підставі яких позивач подарував, а відповідач прийняв у дар по 60/100 частин кожної з окремих нежитлових будівель бази відпочинку «Воронківське озеро», а саме одноповерхової будівлі (літ.Б-І) загальною площею 43,8 кв.м., двоповерхової будівлі (літ.А-ІІ) загальною площею 325,7 кв.м., будівлі кухні (літ.В-І) загальною площею 14,8 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

У відповідності до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вбачається з ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

В той же час, позивачем наведено належні та обґрунтовані докази того, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування волевиявлення ОСОБА_2 не було вільним, оскільки він діяв на вкрай не вигідних для себе умовах, під тиском тяжких обставин.

Про це свідчать, зокрема, ті обставини, що ОСОБА_2 безоплатно відчужив в користь інших осіб майно, придбане у територіальної громади Володимирецького району 26.03.2009 р. за 190100 грн., безпосередньо після його придбання, а також наявність винесених Костопільською МДПІ податкових повідомлень-рішень №/0 від 25.03.2009 р., №/0 від 25.03.2009 р., рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій №001624170 від 25.03.2009 р. про стягнення заборгованості по платежах до бюджету та штрафних санкцій, порушення справи про банкрутство та припинення підприємницької діяльності ПП ОСОБА_2 ухвалою господарського суду Рівненської області від 26.12.2012 року.

За змістом статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

У відповідності до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З роз'яснень, що викладені у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів 'її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

В ході судового розгляду позивачем доведено, що за відсутності збігу тяжких обставин позивач ОСОБА_2 не укладав би договорів безоплатного відчуження нещодавно придбаної ним бази відпочинку, а продовжив би здійснення підприємницької діяльності з використанням нежитлових будівель. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що при укладенні оспорюваних договорів дарування волевиявлення позивача не відповідало його внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договорами дарування, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню.

Такий висновок суду ґрунтується також і на правовій позиції, викладеній у постанові ВСУ від 06.04.2016 року у справі №6-551цс, в якій зокрема зазначено, що відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного. Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Стаття 233 ЦК України не передбачає обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин, що виникають, зокрема, з договору дарування.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст.209-212 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Визнати договори дарування 60/100 частин кожної з окремих нежитлових будівель бази відпочинку «Воронківське озеро», а саме одноповерхової будівлі (літ.Б-І) загальною площею 43,8 кв.м., двоповерхової будівлі (літ.А-ІІ) загальною площею 325,7 кв.м., будівлі кухні (літ.В-І) загальною площею 14,8 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, які укладені 31.03.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчені приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Скоропад В.В. 31.03.2009 р. за №№1134, 1136, 1138 такими, що укладені з порушенням вимог ч.3 ст.203 Цивільного кодексу України стосовно волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Визнати недійсним договір дарування 60/100 частин окремої нежитлової будівлі бази відпочинку «Воронківське озеро», а саме одноповерхової будівлі (літ.Б-І) загальною площею 43,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, який укладено 31.03.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчено приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Скорпад В.В. 31.03.2009 р. за №1136, як такий, що укладено під впливом тяжкої для ОСОБА_2 обставини і на вкрай невигідних умовах.

Визнати недійсним договір дарування 60/100 частин окремої нежитлової будівлі бази відпочинку «Воронківське озеро», а саме двоповерхової будівлі (літ.А-ІІ) загальною площею 325,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, який укладено 31.03.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчено приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Скоропад В.В. 31.03.2009 р. за №1134, як такий, що, укладено під впливом тяжкої для ОСОБА_2 обставини і на вкрай невигідних умовах.

Визнати недійсним договір дарування 60/100 частин окремої нежитлової будівлі бази відпочинку «Воронківське озеро», а саме будівлі кухні (літ.В-І) загальною площею 14,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, який укладено 31.03.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчено приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Скоропад В.В. 31.03.2009 р. за №1138, як такий, що, укладено під впливом тяжкої для ОСОБА_2 обставини і на вкрай невигідних умовах.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 понесені ним та документально підтверджені судові витрати в сумі 826 (вісімсот двадцять шість) грн. 81 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Володимирецький районний суд. Апеляцію може бути подано сторонами протягом десяти днів після проголошення рішення. Особи, що приймали участь у розгляді справи але не були присутніми під час проголошення рішення, мають право подати апеляцію протягом десяти днів з часу отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляцію не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після оголошення ухвали апеляційного суду.

Головуюча: