Справа № 201/4787/16-ц
Провадження № 2/201/1696/2016р.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2016р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

при секретарі - Кірієнко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Жилсервіс - 5» Дніпропетровської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

04.04.2016р. ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного м. Дніпропетровська суду з вищезазначеним позовом, в якому просила, з урахуванням уточненої позовної заяви від 27.04.2016р., стягнути з відповідача на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 07.07.2015р. по 30.03.2016р. в сумі 30 743грн.94коп.(а.с. № 13 - 14).

В обґрунтування позовних вимог (в уточненій редакції), позивачка посилалась на те, що 15.07.2015р. рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська позовні вимоги ОСОБА_1 до КП «Жилсервіс-5» було задоволено частково та присуджено до стягнення з КП «Жилсервіс-5» на її користь заробітну плату в розмірі 776 грн.80коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на 06.07.2015р. в розмірі 64 439 грн.20коп. та моральну шкоду в розмірі 500 грн. 26.01.2016р. ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково, збільшено суму стягнутих коштів з 6 439 грн. до 7 933 грн. 92коп. та змінено рішення і в інших вимогах. Окрім того, Апеляційний суд Дніпропетровської області визначив середню денну заробітну плату у розмірі 165 грн.29коп. КП «Жилсервіс-5» не одразу виконав рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області і лише 30.03.2016р. на рахунок позивачки Кіровський ВДВС перерахувало відповідно до рішення нараховану заробітну плату та інші задоволені позовні вимоги. З огляду на це - день фактичного погашення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі становить 30.03.2016р. Середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 07.07.2015р. по 30.03.2016р. відповідачем не оплачений. Так, станом на 30.03.2016р. середній заробіток на час затримки розрахунку за період з 07.07.2015р. по 30.03.2016р. становить у розмірі 165,29 грн. х 186 днів = 30 743 грн.94коп. (середньоденна заробітна плата х кількість робочих днів з 07.07.2015р. по 30.03.2016р.).

Позивачка в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити відповідно обґрунтування, заявленого в позові та доказів, наявних в матеріалах справи. Крім того, позивачка просила суд розглянути справу за її відсутності та без фіксування судового процесу технічними засобами (а.с. № 39, 40).

Представник відповідача - Курпіль А.М. (довіреність від 23.02.2016р. - а.с. № 36) в судове засідання не з'явився, надав до суду заперечення на позов, в яких проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, з огляду на наступне. Так, відповідачем не заперечувалось проти того факту, що з 03.11.2014р. по 21.04.2015р. позивачка працювала в КП «Жилсервіс-5» ДМР на посаді юриста. Станом на 06.07.2015р. заборгованість відповідача по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі становила 776грн.80коп., яку на користь позивача стягнуто заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.07.2015р. та рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.01.2016р. у справі № 201/9999/15-ц. Рішенням суду першої інстанції було також стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на 06.07.2015р. в розмірі 6439 грн.20коп. та моральну шкоду в розмірі 500 грн. В стягненні компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати у сумі 1 127 грн.50коп., зобов'язанні відповідача сплатити податки та компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплат та моральну шкоду в розмірі 30 830 грн.63коп. відповідно. Рішенням суду апеляційної інстанції було збільшено суму середнього заробітку за час затримки розрахунку з 6 439 грн.20коп. до 7 933 грн.92коп., стягнено компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати у сумі 1 127 грн.50коп. В решті вимог рішення було залишено без змін. Як на підставу своїх вимог у даній справі позивачка посилається на ст. 117 КЗпП України, де передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом першої інстанції по справі № 201/9999/15-ц було встановлено, що згідно довідки про заборгованість з заробітної плати від 23.04.2015р. заборгованість відповідача з заробітної плати перед позивачем станом на 01.05.2015р. становила: січень 2015р. 2068,02 грн.; лютий 2015р. - 4725,23 грн.; березень 2015р. - 105,28 грн.; квітень 2015р. - 1844,75 грн., а всього заборгованість становить 8743,28 грн. Відповідно до довідки про заборгованість з заробітної плати від 24.04.2015р., заборгованість станом на 01.05.2015р. за грудень 2014р. становила 2343,67 грн. Згідно наданої виписки по рахунку позивачці 30.06.2015р. було перераховано на картку зарплата в розмірі 2 343 грн.67коп. та 23.06.2015р. - 7 966 грн.48коп. Таким чином, до ухвалення заочного рішення по справі № 201/9999/15-ц відповідач добровільно сплатив майже всю неоспорювану ним суму боргу по заробітній платі позивача. Оскільки ініціатором апеляційного перегляду даного рішення, з метою отримання збільшеної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди була позивачка, відповідач вважає, що його вини у несплаті решти суми боргу немає. Свідченням цьому є добровільне виконання ним 30.03.2016р. рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області, підтвердженням чому є постанова державного виконавця Кіровського ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 30.03.2016р. про закінчення виконавчого провадження № 50353883 (а.с. № 37, 42-50).

Відповідно до ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.07.2015р. по цивільній справі №201/9999/15-ц за позовом ОСОБА_1 до КП «Жилсервіс - 5» ДМР про стягнення нарахованої та не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати та моральної шкоди, судом були встановлені наступні факти, які у відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦК України не підлягають доказуванню при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (а.с. № 5 - 6).

Наказом № 28-К від 16.12.2014р. ОСОБА_1 була прийнята на посаду юриста 1 категорії в КП «Жилсервіс - 5».

Наказом про надання додаткової оплачуваної відпустки згідно довідки-виклику ОСОБА_1 було надано додаткову навчальну відпустку з 16.02.2015р. по 30.03.2015р.

21.04.2015р. відповідно наказу № 40-к ОСОБА_1 звільнена згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України з 21.04.2015р.

В день звільнення з позивачкою не було проведено остаточного розрахунку, а саме ОСОБА_1 була нарахована, але не виплачена заробітна плата.

Згідно довідки про заборгованість з заробітної плати від 23.04.2015р. заборгованість підприємства з заробітної плати перед ОСОБА_1 станом 01.05.2015р. становить: січень 2015р. - 2 068,02 грн.; лютий 2015р. 4 725,23 грн.; березень 2015р. 105,28 грн.; квітень 2015р. - 1 844,75 грн., а всього заборгованість становить 8 743,28 грн.

Відповідно довідки про заборгованість з заробітної плати від 24.04.2015р. заборгованість підприємства перед ОСОБА_1 станом на 01.05.2015р. за грудень 2014р. становить 2 343 грн.67коп.

Згідно наданої виписки по рахунку ОСОБА_1 30.06.2015р. було перераховано на картку зарплата в розмірі 2 343 грн.67коп. та 23.06.2015р. 7 966 грн.48коп. (а.с. № 4).

15.07.2015р. заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково та присуджено до стягнення з відповідача на користь позивачки заробітну плату в розмірі 776 грн.80коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на 06.07.2015р. в розмірі 6 439 грн.20коп. та моральну шкоду в розмірі 500 грн.

26.01.2016р. рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково, заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.07.2015р. - в частині вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку було змінено та збільшено суму стягнутих коштів з 6 439 грн.20коп. до 7 933 грн.92коп. Крім того, було скасовано заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.07.2015р. в частині відмови у стягненні компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати та ухвалено в цій частині нове рішення, яким було присуджено стягнути з КП «Жилсервіс - 5» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати в сумі 1 381 грн.65коп. (а.с. № 8).

Крім того, Апеляційним судом Дніпропетровської області в прийнятому по справі рішенні була встановлена середньоденна заробітна плата у розмірі 165 грн.29коп. (ч.3 ст. 61 ЦПК України).

30.03.2016р. постановою державного виконавця Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Титовим С.І. було закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 201/9999/15-ц, виданого 23.02.2016р. Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з КП «Жилсервіс-5» ДМР на користь ОСОБА_1 заробітну плату в розмірі 776 грн.89коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на 06.07.2015р. в розмірі 7 933 грн.92коп. та моральну шкоду в розмірі 500 грн., а також про стягнення з відповідача на користь позивачки компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати в сумі 1 381 грн.65коп. (а.с. № 25 - 26).

У зв'язку з тим, що вимоги виконавчого документа було виконано відповідачем у повному обсязі, керуючись п. 8 ч. 1 ст. 49, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження було закінчено.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999р., установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.

Між тим, ст. 225 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися до комісії по трудовим спорам у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у спорах про виплату належної йому заробітної плати - без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Такі самі висновки містить і п. 25 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про працю» № 13 від 24.12.1999р., де зазначено, що суди мають враховувати, що у справах про оплату праці діє тримісячний строк звернення із заявою до КТС або безпосередньо до суду, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (статті 225, 233 КЗпП), і відповідно до цього з'ясовувати зазначену дату.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, як зазначалось вище, 26.01.2016р. рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково, збільшено суму стягнутих коштів з 6 439грн. до 7 933 грн.92коп. та змінено рішення і в інших вимогах.

Окрім того, Апеляційний суд Дніпропетровської області визначив середню денну заробітну плату у розмірі 165 грн.29коп. (а.с. № 7-8), і ці дані в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не потребують доказуванню.

КП «Жилсервіс-5» не одразу виконав рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області, а лише 30.03.2016р. на рахунок позивачки Кіровський ВДВС перерахувало відповідно до рішення нараховану заробітну плату та інші задоволені позовні вимоги.

З огляду на це - день фактичного погашення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі є 30.03.2016р.

Так, середній заробіток за час затримки розрахунку відповідачем не оплачений, на думку позивачки, це період з 07.07.2015р. по 30.03.2016р. і його розмір становить 30 743 грн.94коп. (середньоденна заробітна плата 165грн.29коп. х кількість робочих днів 186).

З огляду на те, що 26.01.2016р. набрало законної сили рішення суду про стягнення з відповідача на користь позивачки відповідних сум заборгованості зі сплати заробітної плати ОСОБА_1, суд дійшов висновку, що позивачка при зверненні до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з даним позовом не пропустила встановлений трудовим законодавством тримісячний строк позовної давності.

Окрім того, вирішуючи позовні вимоги по суті суд виходив зокрема з того, що день фактичного погашення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі відповідачем позивачці є 30.03.2016р., а тому в силу приписів ст. 117 КЗпП України позивачка має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Між тим, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково, а саме стягнути на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку не за період з 07.07.2015р. по 30.03.2016р., а за період з 26.01.2016р. по 30.03.2016р.

До такого висновку суд дійшов з огляду на наступне.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.07.2015р. було стягнуто на користь позивачки, в тому числі заборгованість по заробітній платі у розмірі 776 грн.80коп., це рішення суду оскаржила саме позивачка, в тому числі нею оскаржувався і розмір середньої заробітної плати (а.с. № 20). ЇЇ апеляційна скарга була задоволена частково. Так, було збільшено розмір середньої заробітної плати та стягнуто замість суми 6 439грн.20коп. - 7 933грн.92коп., а також визначено розмір середньоденної заробітної плати у розмірі 165 грн.29коп. (а.с. № 21).

Відповідач безспірну суму заборгованості по заробітній платі виплатив позивачці ще до винесення рішення суду 15.07.2015р. (30.06.2015р. було перераховано на картку зарплата в розмірі 2 343 грн.67коп. та 23.06.2015р. 7 966 грн.48коп. - а.с. № 4, 47-50), отже та сума, що залишилася невиплаченою не була безспірною, та була стягнута рішенням суду 15.07.2015р.

Цю суму відповідач повинен був сплатити в порядку виконання судових рішень після набрання останнім законної сили. Між тим, саме позивачка оскаржила заочне рішення суду від 15.07.2015р. і воно набрало законної сили тільки 26.01.2016р. (більше, ніж через півроку). Цей період неможна вважати затримкою розрахунку з вини відповідача у розумінні ст. 117 КЗпП України.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.07.2015р. набрало законної сили 26.01.2016р. та було виконано тільки 30.03.2016р. (а.с. № 25-26).

Саме за цей період суд і вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за затримку розрахунку(оскільки рішення суду не було своєчасно виконано з вини відповідача).

Відповідно до Правових позицій , висловлених ВСУ в постанові від 20.11.2013р. у справі № 6-114цс13 (а також у справах № 6-60цс13 та №6-195цс14) зазначено, що згідно зі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (а.с. № 51-52).

За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У нашому випадку, спір про розмір належних звільненому працівникові сум був (безспірну суму відповідач виплатив ще до заочного рішення суду від 15.07.2015р.), апеляційна інстанція апеляційну скаргу позивачки задовольнила частково, отже у органу, який виносить рішення по суті спору (а це місцевий суд у цьому спорі) є право визначити розмір відшкодування за час затримки.

І суд його визначає саме за період не з 07.07.2015р. по 30.03.2016р., а з 26.01.2016р. по 30.03.2016р.

При цьому, судом, як і зазначено у Правових позиціях ВСУ у справі 6-60цс13, такий розмір визначається з урахуванням спірної суми, на яку позивачка мала право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи (а.с. № 51-52).

Як зазначено вище, позивачці при звільненні слід було виплатити 11 086грн.95коп., з цієї суми відповідач з порушенням термінів, між тим ще до винесення заочного рішення суду 15.07.2015р. самостійно перерахував позивачці двома платіжками суму 10 310 грн.15коп.(а.с. № 4, 47-50), отже невиплаченою залишилася сума заборгованості по заробітній платі у розмірі 776грн.80коп., що є незначною і у порівнянні з основною сумою заборгованості по заробітній платі 11 086 грн.95коп. невиплаченої при звільненні, і у порівнянні з сумою середнього заробітку за затримку розрахунку - 7 933грн.92коп., яка була стягнута за рішенням апеляційної інстанції. Ця сума відповідачем була вже виплачена в порядку виконання судового рішення апеляційної інстанції 30.03.2016р. (а.с. № 25-26).

При винесені рішення судом також враховано, що позивачка пропрацювала у відповідача тільки з 16.12.2014р. по 21.04.2015р. (чотири місяці, та за цей час була і на лікарняному і у навчальній відпустці з 16.02.2015р. по 30.03.2015р.), що встановлено заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.05.2015р., яке набрало законної сили 26.01.2016р. (а.с. № 16, 21), отримала 30.03.2016р. значну суму середнього заробітку за затримку розрахунку в порядку виконання судового рішення.

Поза увагою неможливо залишити й ті обставини, що відповідач - це комунальне підприємство, яке утримується за рахунок бюджетних асигнувань.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм трудового законодавства, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до КП «Жилсервіс - 5» ДМР про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

З відповідача на користь позивачки слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 26.01.2016р. по 30.03.2016р. у сумі - 7 603грн.34коп. (середньоденна заробітна плата 165грн.29коп. х кількість робочих днів 46 /з урахуванням тих обставин, що 12.03.2016р. був робочим днем/), відмовивши в інший частині її позовних вимог.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України, з огляду на те, що позивачка за законом при подачі позову була звільнена від сплати судового збору, її позовні вимоги задоволено частково, суд вважає, що судовий збір слід стягнути з відповідача на користь держави пропорційно задоволеній частині позовних вимог, а саме у розмірі 551 грн.20коп. (мінімальний розмір судового збору за цією категорією позову, оскільки 1% від стягнутої суми менший ніж мінімально встановлений розмір судового збору для спорів майнового характеру) З огляду на те, що позивачка при подачі позову за законом звільнена від сплати судового збору, то судові витрати за ту частину її позовних вимог, в якій їй відмовлено, відносяться на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 116, 117, 225, 233 КЗпП України, Постановою Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про працю» № 13 від 24.12.1999р., ст. ст. 8, 10, 11, 60, 61, 88, 169, ч. 2 ст. 197, ст.ст. 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Жилсервіс - 5» Дніпропетровської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку - задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Жилсервіс - 5» Дніпропетровської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 26.01.2016р. по 30.03.2016р. у сумі 7 603грн.34коп.

В задоволені іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Жилсервіс - 5» Дніпропетровської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку - відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства «Жилсервіс - 5» Дніпропетровської міської ради в доход держави судовий збір в розмірі 551 грн. 20коп.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя: Н.В.Ткаченко