Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 січня 2016 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Шклярука Д.С.,

при секретарі - Коломоєць Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із позовною заявою до відповідачів, у якій уточнивши свої позовні вимоги просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1Правда» в місті Дніпропетровську, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 29 березня 2004 року.

В обґрунтування таких позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 10 липня 2003 року вона та відповідач ОСОБА_3 перебуваючи в законному шлюбі на підставі договору купівлі-продажу придбали квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_2 за 48 760 (сорок вісім тисяч сімсот шістдесят) грн.

В цій квартирі вони разом з дітьми мешкали до січня 2004 року. З січня місяця між нею та відповідачем почалися суттєві суперечки, які були не сумісні с подальшим збереженням сім'ї, тому вони вирішили розійтися. Т.я. іншого житла ні у кого з них не було, відповідач ОСОБА_3 запропонував продати квартиру, та поділити гроші, щоб кожен зміг придбати собі житло. Він пояснив, що знайшов покупця і той заплатить достатню ціну, якої вистачить на дві квартири, а від неї потрібна лише згода на продаж їхньої квартири. Підстав недовіряти чоловіку у неї не було, і вона дала згоду.

Питаннями здійснення угоди займався відповідач, вона ні про що не знала, покупця навіть в очі не бачила. А коли угода була проведена, ОСОБА_3 повідомив її, що квартира продана за 13 097 гривень.

Також, приватний нотаріус ОСОБА_4 при реєстрації договору купівлі-продажу не залучив до неї представників Органу опіки та піклування, таким чином порушив права неповнолітніх дітей.

У парламенті зазначають, що чинне законодавство недостатньо захищає права дітей, батьки яких продають житло, адже нащадків не завжди реєструють в приміщеннях. Тому для того, щоб забезпечити дітям додаткові гарантії, нотаріусам додадуть обов'язків.

Закон «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» закріплює обов'язок держави охороняти і захищати права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Так, відповідно до ч.4 ст.12, попередня згода органів опіки та піклування потрібна для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти.

Також закон передбачає, що укладення договорів, які підлягають нотаріальному засвідченню або спеціальній реєстрації, відмова майнових прав, що належать дитині, розподіл, обмін, відчуження житла, заборонені батькам або особам, що їх замінюють, без дозволу органів опіки та піклування. Крім цього, батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, зокрема відмовлятися від майнових прав дитини, у тому числі від права дитини користуватися житловим приміщенням.

Крім цього, згідно ст. 29 Цивільного кодексу, місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Таким чином, у випадках, коли з поданих нотаріусу документів, зокрема за змістом правовстановлюючого документа, довідки про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини, випливає, що у дитини є право користування цим майном, нотаріус обов'язково вимагає згоди органів опіки та піклування.

Зазначені заходи повинні захистити права дітей, проте цього виявилося недостатньо. Так, дітей не завжди реєструють у житлових приміщеннях. Отже, нотаріус, переконавшись в тому, що дитина не має відповідної реєстрації, який посвідчує договір про відчуження житла без дозволу органів опіки та піклування, що може призвести до порушення прав дітей.

Більше того, іноді дітей взагалі виписують з квартири перед її продажем, щоб уникнути обов'язкового отримання дозволу органу опіки та піклування.

За наявності відповідних відомостей і відсутності реєстрації дитини в приміщенні, яке відчужується, власник приміщення повинен буде надати документ, що підтверджує реєстрацію дитини за іншою адресою.

Якщо він такого документа не надасть, то дитина буде вважатися такою, що проживає за місцем реєстрації батьків, і, відповідно, нотаріус, при відсутності дозволу органу опіки та піклування, повинен відмовити в засвідченні угоди.

Також нотаріусу необхідний документ для продажу квартири - довідка про склад сім'ї (містить інформацію про кількість і склад зареєстрованих (прописаних) осіб за адресою об'єкта нерухомості). Довідку видають житлово-експлуатаційні управління, ОСББ, сільські, селищні ради. Ця довідка необхідна для перевірки факту реєстрації в квартирі, що відчужується, неповнолітніх дітей та недієздатних громадян. Якщо зазначені категорії осіб зареєстровані (прописані) в квартирі, то продавцю для укладання угоди потрібно додатково надати дозвіл, що видається органами опіки та піклування, на продаж квартири.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна; неприпустимо зменшення або обмеження прав дітей при здійсненні будь-яких угод щодо житлових приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками житлових прав та інтересів дітей, що охороняються законом, відповідно до закону. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування.

Також і в ст. 32 Цивільного кодексу України зазначено, що на вчинення неповнолітньою особою правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально засвідчена згода батьків і дозвіл органу опіки та піклування. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства», батьки не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню, відмовлятися майнових прав, що належать дитині, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, видавати письмові зобов'язання. Відмова від права дитини на користування житловим приміщенням є різновидом відмови від майнових прав дитини, а тому у випадках, коли з наданих нотаріусу документів на відчуження квартири або довідки про реєстрацію місця проживання дитини випливає, що право власності або право користування цим майном належить дитині, нотаріус обов'язково потребує згоди органів опіки та піклування.

Відносно тих обставин, що дитина довгий час не проживає у квартирі, необхідно враховувати, що згідно зі ст. 29 ЦК України, місцем проживання дитини, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків чи одного з них, з ким вона проживає; місцем проживання дитини у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками; дитина, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання. Згідно зі статтею 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, при цьому член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності в ньому члена сім'ї без поважних причин більше 1 року.

А тому нотаріуси, для встановлення факту користування нерухомим майном, і вимагають надати довідку про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини за адресою майна, що відчужується, видану ЖЕКом або іншим органом з питань реєстрації. Коли з наданих документів нотаріусом встановлено, що така дитина проживає за іншою адресою, ніж адреса майна, що відчужується, а також те, що така дитина не має права власності на це майно (його частину), нотаріус не повинен вимагати згоди органів опіки та піклування на засвідчення такого договору. Таким чином, згода органів опіки та піклування потрібна тільки в тому випадку, якщо дитина є власником (співвласником), або має право на користування житловим приміщенням, яке відчужується.

Якщо діти не є власниками квартири, що продається, але прописані в ній на момент вчинення правочину, потрібно рішення опікунської ради на їх виписку із зазначенням точної адреси, за якою вони будуть виписуватися (краще всього, якщо продавці квартири, готуючись до її продажу, заздалегідь пройдуть всю процедуру і випишуть дітей - не власників до здійснення угоди); якщо діти є власниками квартири, що продається, то береться довідка форми №3 (про те, хто прописаний в квартирі), і додається рішення опікунської ради на продаж квартири із зазначенням точної адреси, за якою буде купуватися житло для дітей;

Основний документ, що визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет Закон «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 р, норми якого відповідають положенням Конвенції «Про права дитини».

Згідно чч. 1, 2 ст. 1 Закону «Про охорону дитинства», дитина - особа віком до 18 років (повноліття), якщо за законом, що застосовується до неї, вона не набуває прав повноліття раніше. Дитинство - період розвитку людини до досягнення повноліття.

У чч. 1-3 ст. 17 Закону «Про охорону дитинства» сказано, що кожна дитина, в тому числі і усиновлена, має право на отримання у встановленому законом порядку в спадщину майна і грошових коштів батьків чи одного з них у разі їх смерті або визнання їх за рішенням суду померлими незалежно від місця проживання. Дитина, батьки якої позбавлені батьківських прав, не втрачає права на спадкування їхнього майна.

У разі визнання батьків або одного з них за рішенням суду безвісно відсутніми, дитина має право на утримання за рахунок їх коштів і майна.

Батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації; відмовлятися від майнових прав, що належать дитині; здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла; зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Ще за життя батьків дитина має певні права на майно своїх батьків, незалежно від того, користується вона їм чи ні. Разом з тим дещо інші умови, передбачені п. 2 ст. 177 Сімейного кодексу України і ч. 3 ст. 40 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 р. Зокрема, в цих нормативно-правових актах зазначено, що батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі угоди по її майнових правам: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Так, у роз'ясненнях Мінюсту (лист від 25.07.2006р. № 19-50-556) передбачено, що згода органів опіки та піклування необхідна лише коли дитина є власником (співвласником) або має право на користування житловим приміщенням, що відчужується.

Отже, як бачимо, чинне законодавство України дещо по-різному регулює питання захисту прав дітей. Так, якщо Конвенція «Про права дитини» та Закон України «Про охорону дитинства» захищають права дітей на майно незалежно від факту користування ним (у тому числі майном батьків), то СК України та підзаконні нормативно-правові акти гарантують захист лише майна, на яке дитина має права.

Однак, роз'яснення Мін'юсту не є нормативно-правовим актом і при вирішення спору щодо законності укладання батьками договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, суд не зобов'язаний приймати цей документ до відома. Крім того, ч. 2 cт. 176 СК України передбачає, що права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю одного з них, встановлюються законом.

У cт. 150 Житлового кодексу Української PCP (далі - ЖК) зазначено: «Громадяни, що мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей». У ч. 4 ст. 156 ЖК сказано: «Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з положеннями цієї ж статті «до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. А ч. 2 ст. 64 ЖК встановлює, що «до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їхні діти і батьки».

Тобто, якщо дитина фактично не проживає разом з батьками, вона все одно має право користуватися (майнове право) житловим приміщенням, яке знаходиться у власності батьків. Наприклад, після смерті батьків житлове приміщення успадковується дитиною, навіть якщо вона не є співвласником або не проживала в ньому. Разом з тим дитина фактично може проживати в приміщенні до досягнення нею повноліття, однак її місце проживання може не бути офіційно зареєстровано в цьому приміщенні.

Засвідчуючи договори купівлі-продажу житла без дозволу органу опіки та піклування, нотаріуси недотримуються закону, адже п. 1 ст. 224 Цивільного кодексу України встановлює, що угода, укладена без дозволу органу опіки та піклування (ст. 71 ЦКУ), є нікчемною. Крім того, п. 5 ст. 216 ЦКУ встановлює, що вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Тобто в будь-який момент прокурор може оскаржити такий правочин.

Виходить, що органи опіки та піклування повинні давати дозволи на відчуження батьками, у яких є діти, житлового приміщення, навіть якщо дитина не є власником (співвласником) такого приміщення або не користується ним. У свою чергу, нотаріуси повинні вимагати у батьків такі дозволи при укладанні договорів, що підлягають нотаріальному засвідченню або спеціальній реєстрацій.

Одним із завдань органу опіки та піклування, зазначених у п. 1.7 Правил опіки, затверджених спільним наказом Держкомсім'їмолоді України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства освіти і науки України, Міністерства праці України від 26.05.1999 р, є вжиття заходів для захисту особистих і майнових прав неповнолітніх дітей і осіб, які перебувають під опікою (піклуванням). У п. 6.1 цих Правил вказано, що органи опіки та піклування вирішують питання про збереження за неповнолітніми житла, а також про забезпечення житлом дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, які закінчили навчально-виховні заклади і не мають житла. Отже, можна зробити висновок, що органи опіки та піклування зобов'язані видавати дозволи на відчуження батьками, у яких є діти, житлового приміщення, навіть якщо діти не є власниками (співвласниками) такого приміщення та / або не користуються ним.

При цьому, ст. 177 СКУ та ч. 3 ст. 17 Закону «Про охорону дитинства» вимагають, щоб батьки отримували згоду на вчинення правочинів, що підлягають нотаріальному засвідченню або спеціальній реєстрації, саме від органів опіки та піклування.

Щоб вирішити проблему надання таких дозволів, необхідно звернутися до Конституційного Суду України для тлумачення норм ст. 17 Закону «Про охорону дитинства» та ст. 177 СКУ про необхідність отримання батьками дозволу органу опіки та піклування на вчинення правочинів, які підлягають нотаріальному засвідченню або спеціальній реєстрації, якщо дитина не є власником (співвласником) або не користується житлом, яке відчужується. До цього часу при наявності будь-якої правової колізії, неповноти, нечіткості або суперечності законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд відповідно до вимог ст. 8 Цивільного процесуального кодексу та ст. 3, 27 Конвенції «Про права дитини» буде віддавати перевагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

В результаті вона з дітьми залишилася на вулиці і досі живе на зйомних квартирах.

Вона неодноразово зверталася до суду за захистом своїх прав з різноманітними позовами, не має юридичною освіти, позови були невірними, такими як визнання договору купівлі-продажу таким, що укладений без згоди дружини, захист порушених прав дітей та іншими.

Судді різноманітно відносилися до розгляду позовів, наприклад суддя Галічий В.М. розглядав справу з точки зору ст.ст. 203, 215, 224 ЦК України та т.д. Но ні один із суддів не намагався до кінця по закону розглянути дану справу та допомогти жінці з дітьми, яку обманули шахраї.

Також, підіймаючи питання про строки позовної давності слід зазначити, що по даному питанню слід приймати до уваги ч. 3 ст. 285 ЦК України в якій зазначено що позовна давність у 5 (пять) років застосовується до вимоги визнання правочину не дійсним здійсненого під впливом омани.

Вона зверталася до суду та органів виконавчої влади у наступних справах:

1.Справа №2-157/2007 (головуючий суддя Чебикін В.П.), рішення ухвалене від 21 червня 2007р.;

2.Справа №2-2671/07 (головуюча суддя Зосименко С.Г.), рішення ухвалене від 26 грудня 2007р.;

3.Звернення у 2008 році до виконавчої служби із питанням щодо вселення, 04.04.2008 р.;

4.Справа №2-845/10 (головуючий суддя Галічій В.М.), рішення ухвалене від 22.12.2010 р.;

5.13 січня 2011 р. звернення із апеляційною скаргою на судове рішенні;

6.Справа № 0417/2-3582/11;

7.Справа № 2/0417/476/2012, судове рішення від 04 жовтня 2013 р.

Вона вважає, що даний договір купівлі-продажу повинен бути визнаним недійсним на підставі ст. 230 ЦК України. Як встановлено з вище викладеного відповідач ОСОБА_3 перед укладенням правочину вів її в оману, обіцяв після продажу квартири придбати для неї і двох неповнолітніх дітей двокімнатну квартиру, але своїх обіцянок виконувати не мав наміру. Після того, як вона прийшла до висновку, що відповідач ввів її в оману, звернулася до суду з позовною заявою, та ні в жодній не змогла юридично вірно висловити свої вимоги.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків,крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали предявлений позов та просили його задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування вимог посилалися на обставини викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник проти позову заперечували, просили у його задоволенні відмовити у повному обсязі зауважуючи на тому, що позивачкою пропущено строк позовної давності. ОСОБА_3 та третя особа в судове засідання не з'явилася.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їхніх представників, вивчивши матеріали справи та надані письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебуваючи у зареєстрованому шлюбі 10 липня 2003 року за договором купівлі-продажу придбали спірну квартиру АДРЕСА_3Правда» в м. Дніпропетровську у громадян ОСОБА_5 та ОСОБА_6. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстровано в реєстрі за № 1-1893.

29 березня 2004 року ОСОБА_3, зі згоди позивачки ОСОБА_1, продав відповідачу ОСОБА_2 спірну квартиру АДРЕСА_3Правда» в м. Дніпропетровську. Продаж квартири був здійснений за 13097 грн., які були сплачені покупцем під час оформлення договору купівлі продажу (п. 5 договору). Даний договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за № 1363.

29.03.2004 року ОСОБА_1 надала своєму чоловікові ОСОБА_3 згоду на продаж спірної квартири. Дана згода була оформлена письмово у вигляді заяви, справжність підпису позивачки у якій була засвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 (реєстровий № 1359). При цьому, нотаріусом при вчиненні зазначеної нотаріальної дії був встановлений факт перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають двох дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2

01 червня 2005 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був розірваний, про що в цей же день Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області було видано свідоцтво про розірвання шлюбу (актовий запис в Книзі реєстрації розірвань шлюбів - 277).

Позивачка стверджує, що оспорюваний договір купівлі-продажу слід визнати недійсним з підстав визначених ст. 230 ЦК України, оскільки відповідач ОСОБА_3 перед укладенням правочину вів її в оману, обіцяв після продажу квартири придбати для неї і двох неповнолітніх дітей двокімнатну квартиру, але своїх обіцянок виконувати не мав наміру та врешті й не виконав. Після того, як вона прийшла до висновку, що відповідач ввів її в оману, у змові із покупцем ОСОБА_2 вони штучно занизили ціну договору (ціну за яку було вчинено продаж спірної квартири), вона звернулася до суду з позовними заявами, та ні в жодній не змогла юридично вірно висловити свої позовні вимоги.

Крім того, позивачка вважає, що вчиненням оспорюваного договору купівлі-продажу було порушено права та законні інтереси її дітей, які на момент укладання договору були неповнолітніми, та в результаті такого правочину їх було позбавлено єдиного житла. Також, Органом опіки та піклування не надавався дозвіл на відчуження спірної квартири, що є безумовним порушенням ст. 12 Закону від 02.06.2005 № 2623-IV та ч. 3 ст. 17 Закону від 26.04.2001 № 2402-III і підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

Суд вважає необхідним зазначити, що Закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» від 02.06.2005 № 2623-IV набрав чинності лише 01.01.2006 року, тобто вже після укладання оспорюваного договору купівлі-продажу і до спірних правовідносин не застосовується. Окрім того, позивачка у позові посилається на останню редакцію цієї норми, яка була викладена в редакції Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення порядку надання органами опіки та піклування дозволів на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дітей» від 19.04.2011 № 3234-VI, який набрав чинності лише 12.05.2011 року.

На момент вчинення правочину діяла частина 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-III, яка передбачала, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

В судовому засіданні встановлено, що дозволу на укладання оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 09.03.2004 року від Органів опіки і піклування сторонам не надавалося, хоча станом на березень 2004 року такі правочини вже підлягали нотаріальному посвідченню та державній реєстрації відповідно до вимог ст. 657 ЦК України в редакції, що діяла станом на березень 2004 року.

Та обставина, що Органом опіки і піклування сторонам не надавалося дозволу на укладання договору купівлі-продажу квартири, також підтверджується судовими рішеннями, які долучені до матеріалів справи у копіях, та які були ухвалені за раніше предявленими позивачкою позовними заявами до відповідачів.

Також, відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до ч. 4 ст. 202 ЦК України дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Як встановлено у судовому засіданні у січні 2004 року позивачка надала згоду своєму чоловікові на укладання оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, яка була придбана ними за час шлюбу.

З розписки, яка долучена до матеріалів справи у копії, встановлено, що позивачка ОСОБА_1 17.01.2004 року дійсно отримала від покупця ОСОБА_2 завдаток у розмірі 6480 грн., в рахунок продажу належної їй та її чоловікові квартири. Як вказано у тексті розписки, яка була підписана як позивачкою, так і покупцем ОСОБА_2, за згодою продавця та покупця квартира ними оцінена у 71820 грн., що на той час було еквівалентно 13000,00 дол. США, куди також входила сума завдатку. Отже, вказаний документ дійсно підтверджує реальне існування домовленості між позивачкою, її чоловіком, як продавцями, та ОСОБА_2, як покупцем, про продаж квартири не за 13097 грн., а за 71820 грн.

Відповідно до п. 5 оспорюваного договору, ОСОБА_3 продаж спірної квартири на користь ОСОБА_2 був здійснений за 13097,00 грн., що дорівнювало інвентаризаційній оцінці квартири (п. 4 договору), які були сплачені покупцем продавцю ОСОБА_3 під час оформлення договору купівлі-продажу.

За таких обставин, суд доходить обґрунтованого висновку, що ОСОБА_3 навмисно ввів позивачку, як співвласника квартири, в оману щодо ціни продажу квартири, тобто щодо істотної умови договору, що дійсно є обставиною, яка має істотне значення.

Але разом із тим, відповідач ОСОБА_2 просив застосувати до вимог позивачки строки позовної давності, зауважуючи на тому, що ОСОБА_1 дізналася про порушення цивільних прав та інтересів ще у 2004 році, а із позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, визначених ст. 230 ЦК України, звернулася до суду у 2014 році.

Представник позивачки у заяві від 09.11.2015 року просив вважати перебіг строку позовної давності з 21.02.2012 року, тобто з моменту, коли позивачка ознайомилася з матеріалами справ попередніх розглядів першої та апеляційної інстанції і дізналася про усі обставини вчинення оспорюваного договору купівлі-продажу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252 - 255 ЦК України.

Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи з порушенням її прав, а й обєктивна можливість цієї особи знати про обставини їх порушення… Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як обєктивні (сам факт порушення права), так і субєктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти (правова позиція ВСУ викладена в Постанові від 29 жовтня 2014 р. № 6-152цс14).

В судовому засіданні з досліджених доказів беззаперечно встановлено, що позивачці ще у 2004 році стало відомо про укладання між відповідачами оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, та навіть у встановленому Законом порядку та формі позивачка надала своєму чоловікові ОСОБА_3 згоду на продаж спірної квартири ОСОБА_2 Отже, після здійснення продажу квартири ОСОБА_3 на користь ОСОБА_11, позивачка не отримавши від чоловіка своєї частки грошових коштів, достатніх для придбання окремої квартири, або ж взамін іншої квартири в порядку розподілу спільного майна та коштів, і дізналася про порушення своїх прав.

Посилання ОСОБА_1 та її представника на те, що позивачка при попередніх зверненнях до суду із позовними заявами про визнання правочину недійсним, в силу юридичної необізнаності та неналежної кваліфікованості її представників, обирала неналежні способи і механізми правового захисту, не можуть бути прийняті до уваги та враховані судом як поважні причини пропущення строку позовної давності.

Обставини, передбачені ст. 264 ЦК України під час розгляду справи не встановлені.

Отже, за встановлених під час судового розгляду обставин заява відповідача та його представника про застосування судом строків позовної давності заслуговує на увагу та у задоволенні предявленого позову слід відмовити у повному обсязі з підстави, передбаченої ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 174, 208, 215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д.С. Шклярук