АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Поливач Л.Д., Шахової О.В.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 15 серпня 2016 року

в с т а н о в и л а :

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 6 серпня 2002 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, під час якого ними було придбано майно та розміщено грошові кошти на депозитних рахунках у банках. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13 листопада 2015 року шлюб між сторонами розірвано. Оскільки згоди про поділ спільного майна подружжя сторонами не досягнуто, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд стягнути з відповідача на її користь в якості поділу майна подружжя грошові кошти у розмірі 12183, 48 доларів США; грошові кошти у розмірі 85000 грн.; визнати за відповідачем право власності на автомобіль Hyundai Tucson 2.0 CRDi GLS 4WD, державний реєстраційний номер НОМЕР_1; стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у розмірі 187500 грн. в якості грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля, яка їй належить у праві спільної сумісної власності.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 15 серпня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в якості поділу майна грошові кошти у розмірі 12183, 48 доларів США, що за курсом НБУ станом на 15 серпня 2016 року становить 305123 грн. 07 коп., за договором від 20 серпня 2013 року; грошові кошти у розмірі 85000 грн. за договором від 17 жовтня 2014 року. Визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль Hyundai Tucson, державний реєстраційний номер НОМЕР_1. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 187500 грн. в якості грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля Hyundai Tucson, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що грошові кошти розміщені на депозитних рахунках були отримані у борг у ОСОБА_4 згідно договору позики від 14 серпня 2013 року для подальшого їх використання в інтересах сім'ї. Сума боргу за договором позики становить 35000 доларів США, що підтверджується розпискою від 14 серпня 2013 року. Вказаний борг відповідач особисто повернув після розірвання шлюбу за рахунок коштів, що були розміщені на депозитних рахунках. Враховуючи, що розмір частки позивача у боргових зобов'язаннях подружжя значно перевищує вартість спільного майна подружжя, яке підлягає поділу, суд першої інстанції дійшов передчасних висновків щодо стягнення з відповідача на користь позивача Ѕ грошових коштів розміщених на рахунках у банку. Крім того, відповідач не вносив на депозитних рахунок суду компенсації вартості Ѕ частини автомобіля, що є обов'язковою умовою для застосування ст. 365 ЦК України, а тому суд першої інстанції помилково не застосував положення ст. 71 СК України щодо визнання ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу та залишення автомобіля у спільній частковій власності.

Представники ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

ОСОБА_1 та її представник - ОСОБА_6 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважали, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 6 серпня 2002 року, від якого мають сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13 листопада 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

Під час перебування у шлюбі сторонами було придбано автомобіль Hyundai Tucson 2.0 CRDi GLS 4WD, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який був зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру МВС про реєстрацію автомобіля.

20 серпня 2013 року між ПАТ "Укргазбанк" та ОСОБА_2 був укладений депозитний договір № 03/08/13/0008, відповідно до якого відповідачем на депозитному рахунку банку були розміщені грошові кошти у сумі 20000 доларів США.

З виписок про рух коштів, наданих ПАТ "Укргазбанк", убачається, що на депозитному рахунку зберігалися грошові кошти у розмірі 24366, 95 доларів США, які були повернуті ОСОБА_2 після розірвання шлюбу , а саме 21 січня 2016 року.

17 жовтня 2014 року між ПАТ "Ощадбанк" та ОСОБА_2 був укладений договір № 77877526 на вклад "Строковий пенсійний" для фізичної особи, відповідно до якого на рахунку у банку були розміщені грошові кошти у сумі 170010 грн.

Згідно заяви на видачу готівки №77877526 грошові кошти в розмірі 170010 грн. були повернуті ОСОБА_2 17 лютого 2016 року, також після розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 65 СК України передбачено що, дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Як роз'яснено в п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Пунктом 22 Постанови судам роз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи.

При вирішенні питання щодо поділу грошових коштів, які розміщені на депозитних рахунках є необхідним встановлення розміру таких грошових коштів, коли саме вони були зняті з депозитного рахунку, чи в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, чи після його розірвання.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що кошти розміщені відповідачем на депозитних рахунках у ПАТ "Укргазбанк" та у ПАТ "Ощадбанк" є спільним сумісним майном подружжя і відповідно до ст. ст. 60, 70 СК України кожному належить по 1/2 частині.

Враховуючи, що кошти з депозитних рахунків були зняті ОСОБА_2 після розірвання шлюбу та останній розпорядився ними на власний розсуд без згоди позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача Ѕ частини зазначених коштів.

За змістом ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦПК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

При цьому, в разі не вчинення сторонами дій направлених на надання згоди присудження грошової компенсації та не внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя").

Отже, законодавство передбачає певні способи поділу судом майна подружжя.

У ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 370 ЦК України зазначено, що співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої компенсації вартості його частки.

З вказаного випливає, що звернення до суду з вимогами про стягнення компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, є одним із способів поділу такого майна.

Автомобіль Hyundai Tucson 2.0 CRDi GLS 4WD, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, придбаний у період шлюбу, зареєстрований за ОСОБА_2, перебуває у його користуванні та є річчю неподільною.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку відповідності позовних вимогпро визнання за відповідачем право власності на вказаний автомобіль та стягнення з останнього на користь позивача грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля вимогам чинного законодавтсва.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність підстав для застосування вимог ст. ст. 365 ЦК України, оскільки відповідач не вносив на депозитних рахунок суду компенсації вартості Ѕ частини автомобіля, а тому суд повинен був застосувати положення ст. 71 СК України щодо визнання ідеальних часток подружжя в майні та залишення його у спільній часткові власності є необґрунтованими з огляду на наступне.

Положення ч. 4 ст. 71 СК України щодо присудження грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно за його згодою застосовується у разі, коли позивач просить залишити майно собі, припинивши право власності на нього іншого з подружжя, зі сплатою йому грошової компенсації замість його частки у цьому майні за його згодою, із внесенням цих коштів на депозитний рахунок суду, за позовом, що є предметом даного розгляду, позивач вимагає стягнення компенсації на її користь, а не просить припинити право власності на спірне майно іншого з подружжя.

Крім того, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вирішення спору про поділ майна подружжя шляхом визнання за сторонами права власності по 1/2 частини на автомобіль не надасть жодній зі сторін можливості вільно володіти та розпоряджатись своєю власністю та не вирішить спір по суті.

Також не можуть бути прийняті судом до уваги і посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції при поділі майна боргових зобов'язань подружжя.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. У разі коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України).

У відповідності з вимогами ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок виникає у випадках встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За правилами ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Із матеріалів справи вбачається, що 14 серпня 2013 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 35000 доларів США, що підтверджується договором позики грошових коштів і письмовою розпискою.

У договорі позики та розписці про отримання грошей, не зазначено на які цілі бралася позика.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), суд першої інстанції дійшов до правильного висновку щодо відсутності підстав вважати, що договір позики було укладено в інтересах сім'ї, кошти було використано в інтересах сім'ї та що ОСОБА_1 давала згоду на укладення такого договору і знала про нього. Зазначені юридично важливі обставини позивач не довів, що є його процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Заперечуючи проти правильності визначення вартості автомобіля Hyundai Tucson 2.0 CRDi GLS 4WD, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, відповідачем ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не заявлялося клопотання про призначення судової авто товарознавчої експертизи для визначення ринкової вартості зазначеного.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Ураховуючи викладене, підстави для скасування рішення суду першої інстанції і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 15 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: Л.Д. Поливач

О.В.Шахова