Головуючий суду 1 інстанції - Озеров В.О.
Доповідач - Луганська В.М.
Справа № 431/2084/15-ц
Провадження № 22ц/782/822/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2016 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Луганської області в складі

головуючого Луганської В.М..

суддів: Коновалової В.А., Фарятьєва С.О.

за участю секретаря Козубської А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку Луганської області цивільну справу за апеляційною скаргою прокурора Старобільського району Луганської області в інтересах держави в особі Департаменту Державної архітектурно- будівельної інспекції України у Луганській області, Старобільської міської ради на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 18 серпня 2015 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Старобільської міської ради, відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Старобільського районного управління юстиції про визнання права власності на самочинно збудований нежитловий будинок,

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою про визнання права власності на самочинно збудований нежитловий будинок в обґрунтування якого зазначила, що вона у березні 1998 року придбала на підставі договору купівлі-продажу 35/100 нежитлової споруди з надвірними господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Ця будівля придбана нею з метою улаштування магазину для здійснення підприємницької діяльності. Для проведення реконструкції нежитлової споруди нею було отримано дозвіл виконавчого комітету Старобільської міської ради. Для реконструкції споруди ліцензованим розробником - науково- виробничою фірмою «НТІ» був розроблений робочий проект № 77-С-01 реконструкції приміщення під магазин з прибудовою. Даний проект відповідав всім вимогам чинних будівельних норм і стандартів України про що свідчить позитивний висновок комплексної державної експертизи № 13-00444009 від 14.10. 2009 року філії ДП «Украдердбудекспертиза» у Луганській області.

Під час будівництва інспекцією державного архітектурно будівельного контролю у Луганській області були виявлені порушення та притягнуто її до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу.

Посилається на те, що відповідно до технічного паспорту на нежитловий будинок, який складено Старобільським районним бюро технічної інвентаризації від 19.12.2013 нежитловий будинок складається з підвалу, першого, другого та третього поверху, загальною площею 303, 8 кв.м., реконструкція якого завершена в 2013 році. Даний нежитловий будинок знаходиться на земельній ділянці за кадастровим номером № НОМЕР_1, яка є її власністю на підставі Державного акту на земельну ділянку. Позивач посилається не те, що вона не може зареєструвати право власності на даний нежитловий будинок, оскільки вона не має рішення суду або документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття об'єкта в експлуатацію. Тривалий час вона не мала можливості отримати дозвіл на початок будівництва через судове провадження за позовом власника іншої частини будинку. Згідно Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів , затверджених Постановою КМ України від 13 квітня 2011 року № 461, у разі коли на самочинно збудоване нерухоме майно визнано право власності за рішенням суду воно приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком. На підставі ч.5 ст. 376 ЦК України просила суд визнати за нею право власності на нежитловий будинок б/н розташований на АДРЕСА_1, який самочинно збудований на земельній ділянці з кадастровим номером № НОМЕР_1.

Під час розгляду справи позивач уточнила заявлені вимоги, позов було заявлено до Старобільської міської ради та реєстраційної служби Старобільського районного управління юстиції. Просила суд визнати за нею право власності на нежитловий будинок б/н, розташований на АДРЕСА_1, який самочинно збудований на земельній ділянці з кадастровим номером № НОМЕР_1.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 18 серпня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Суд визнав за ОСОБА_2 право власності на нежитловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, який складається з: літера (А-1)- будівля СТБ, літера (а) - котельня, літера (А-3) -магазин, літера (а1-3, а3-3) - прибудови, літера б/н -підвал, який самочинно збудований на земельній ділянці з кадастровим номером № НОМЕР_1.

Сторони рішення суду не оскаржували.

В апеляційній скарзі прокурор Старобільського району Луганської області просить рішення Старобільського районного суду від 18 серпня 2015 року скасувати, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, а саме вимог ст.ст. 328, 375, 376 ЦК України, ст.10 Закону України «Про архітектурну діяльність», ст.ст. 6, 38, 39, 40 Закону України « Про регулювання містобудівної діяльності» та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні заявлених вимог.

В судовому засіданні прокурор підтримав апеляційну скаргу, посилаючись на доводи викладені в апеляційній скарзі.

Представник Департаменту Державної архітектурно будівельної інспекції у Луганській області в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, вважає, що підстав для ухвалення рішення суду першої інстанції не було.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнав вважає, що підстав для скасування судового рішення не має, рішення суду ухвалено відповідно до вимог закону. Пояснив, що у суду апеляційної інстанції не було підстав для прийняття апеляційної скарги прокурора, прокурором пропущено строк на оскарження рішення суду першої інстанції.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнав, вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції не має.

Представник відповідача - реєстраційної служби Старобільського управління юстиції не з'явився, про місце та час судового засідання повідомлений належним чином , надав суду заяву про розгляд справи без їх участі.

Представник відповідача - Старобільської міської ради не з'явився, про місце та час судового засідання повідомлений належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи цієї скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

В статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Однак зазначені вимоги закону судом виконані не були.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, виходив з того, що відповідачі визнали позов і що визнання позову відповідачами не суперечить закону і не порушує права і свободи чи інтереси інших осіб.

Колегія суддів судової палати вважає, що такий висновок суду не відповідає вимогам закону та встановленим по справі обставинам справи, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з вимогами про визнання права власності на самочинно збудований нежитловий будинок, позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що вона не має можливості і не зверталась до відповідних органів Державної реєстраційної служби України оскільки для проведення державної реєстрації самочинного нежитлового будинку вона повинна подати документи, яких вона не має, а саме рішення суду або документ, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту. Крім цього позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що ввести в експлуатацію самочинно збудований будинок вона може за умови визнання права власності рішенням суду, посилаючись на п.10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затверджених постановою кабінету міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461, суд може визнати за нею право власності на підставі ст.376 ЦК України.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6 при розгляді справ даної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до ст. 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання за позивачем права власності.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 05 березня 1998 року відповідно до договору купівлі- продажу придбала 35/100 частини споруди, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 з надвірними господарчими будівлями та спорудами (а.с.4).

Відповідно до Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 29.01.2004 року (а.с.46) позивач є власником земельної ділянки площею 0, 0112 га, яка розташована АДРЕСА_1 Земельну ділянку позивачу надано для комерційного використання (обслуговування магазину).

Рішенням виконавчого комітету Старобільської міської ради від 30 березня 2004 року № 81 ОСОБА_2 надано дозвіл на реконструкцію побутового приміщення на АДРЕСА_1 під магазин для торгівлі промтоварами та будівництво прибудови до нього. Зазначеним рішенням виконавчого комітету зобов'язано ОСОБА_2 виконати проектно-кошторисну документацію, на реконструкцію приміщення під магазин з прибудовою, до початку виконання будівельних робіт отримати дозвіл в органах архітектури (а.с.5).

Згідно припису інспекції державного архітектурно- будівельного контролю у Луганській області від 16.07.2008 року ОСОБА_2 без надання дозволу на будівництво розпочала роботи по будуванню прибудови до магазину, виконала роботи по відриванню котловану чим порушила ст.24, ст.29 Закону України « Про планування і забудову територій». У зв'язку з чим позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності (а.с. 12, 15).

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якій вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З наданих позивачкою доказів вбачається, що вона не зверталася до компетентних державних органів для отримання дозволу на будівництво та вирішення питання щодо введення об'єкту в експлуатацію в установленому законом порядку та оформлення права власності на вказаний об'єкт.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку визначеному законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до ст.10 вказаного Закону Державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд здійснює центральний орган виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури. Державний контроль та нагляд у системі центрального органу виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури здійснює Державна архітектурно-будівельна інспекція України та її територіальні органи (далі - інспекції державного архітектурно-будівельного контролю).

За приписами ч. 1 ст. 23 Закону України "Про планування і забудову територій"будівництво об'єктів містобудування здійснюється згідно з законодавством, державними стандартами, нормами та правилами, регіональними і місцевими правилами забудови, містобудівною та проектною документацією.

Згідно з ч. ч. 1 - 6 ст. 24 Закону України "Про планування і забудову територій" фізичні та юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво об'єктів містобудування на земельних ділянках, що належать їм на праві власності чи користування, зобов'язані отримати від виконавчих органів відповідних рад, Київської та Севастопольської міської державної адміністрацій, у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами, дозвіл на будівництво об'єкта містобудування (далі - дозвіл на будівництво).

Статтею 10 Закону України "Про архітектурну діяльність" визначено, що для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об'єктів архітектури додержання суб'єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а такою з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд.

Державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд здійснює центральний орган виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури. Державний контроль та нагляд у системі центрального органу виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури здійснює Державна архітектурно-будівельна інспекція України та її територіальні органи.

Згідно із п. 2-4 ст. 4 Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України Державна архітектурно-будівельна інспекція приймає в установленому порядку в експлуатацію закінчені будівництвом об'єкти (видає відповідні сертифікати, реєструє декларації про готовність об'єкта до експлуатації та повертає такі декларації); реєструє повідомлення та декларації про початок виконання підготовчих робіт, повідомлення та декларації про початок виконання будівельних робіт та у визначених законодавством випадках повертає такі декларації; у визначених законодавством випадках надає дозволи на виконання будівельних робіт, відмовляє у видачі таких дозволів, анулює дозволи на виконання будівельних робіт.

Тобто, діючим законодавством визначений певний порядок здійснення будівельних робіт з будівництва новоствореного нерухомого майна, порядок отримання дозвільної документації, перевірку об'єктів встановленим нормам і правилам, отримання правовстановлюючого документу і державної реєстрації права власності на новостворене нерухоме майно.

Згідно з ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) замовникмає право виконувати будівельні роботи після: 1) направлення замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт Державній архітектурно-будівельній інспекції або її територіальному органу (далі - інспекції державного архітектурно-будівельного контролю) за місцезнаходженням об'єкта будівництва - щодо об'єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об'єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України; 2) реєстрації відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо об'єктів будівництва, що належать до I - III категорій складності;

Положеннями ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та п. 3 вищевказаногопорядку визначено, що прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до I-III категорій складності, та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів отримання ОСОБА_2 в органі будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт чи реєстрації декларації про початок виконання таких робіт.

Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Частиною 2 наведеної норми передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

За наявності спору право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнано відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

На підставі ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Відповідно наведеного, визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе лише за вимогою особи, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умовинадання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно та власника (користувача) земельної ділянки, що здійснив самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб.

Згідно роз'яснень, які містяться у п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Таким чином, наявність однієї з умов, визначених у статті 376 ЦК України, є підставою для ствердження, що житловий будинок, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом.

Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року по справі № 6-1328цс15 право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником. Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду. При цьому слід урахувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2013 року по справі № 6-130 цс 13 у розумінні ч.1 ст.376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а і об'єкт нерухомості, який в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об'єкта, здійснених без одержання дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Тобто для визнання права власності на підставі рішення суду на самочинно збудований об'єкт необхідна наявність у особи, що здійснила будівництво належного дозволу на будівництво та належного затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості.

В судовому засіданні встановлено, що позивач не отримала належного дозволу на виконання будівельних робіт.

Наданий позивачем звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж від 28.01.2015 року (а.с.89-108) не може бути визнаний належним доказом, виходячи з наступного.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2011 року №554 затверджено Порядок проведення професійної атестації відповідальних виконавців окремих видів робіт (послуг), пов'язаних із створенням об'єктів архітектури. Зазначеним Порядком передбачено, що особа, яка складає звіт про технічне обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єкта повинна мати відповідний сертифікат, виданий у встановленому законом порядку.

Із самого звіту вбачається, що проведення технічного обстеження спірного об'єкту проводив ОСОБА_5, звіт підписаний головним інженером КП проектно- вишукувальний конструкторсько-технологічний інститут «Сєвєродонецький буд проект» ОСОБА_6 У самому звіті відсутня інформація щодо серії та номеру кваліфікаційного сертифікату особи, яка проводила технічне обстеження спірного об'єкту. Реєстр атестованих осіб не містить даних про отримання ОСОБА_5, ОСОБА_6 кваліфікаційних сертифікатів.

Крім того, як вбачається із тексту зазначеного висновку під час технічного обстеження були виявлені недоліки, які зазначені в таблиці 1(а.с.93-94)і за результатами проведеного технічного обстеження об'єкта, стан якого оцінюється як непридатний до нормальної експлуатації або аварійний, замовнику слід виконати роботи згідно з рекомендаціями, наведеними у таблиці 2 (а.с.95-96). Для забезпечення надійної та безпечної експлуатації об'єкта необхідно усунути виявлені під час технічного обстеження недоліки.

За таких підстав, позивач на час розгляду справи у суді першої інстанції не надав суду належних та допустимих доказів того, що спірний об'єкт збудовано без істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивачкою не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження, що новостворений об'єкт побудовано відповідно до будівельних норм і правил на час звернення до суду та на час ухвалення рішення судом першої інстанції.

Колегія суддів судової палати не приймає до уваги надані представником позивача - ОСОБА_4 експертний висновок головного управління МНС України в Луганській області від 01.10.2009 року, висновок Старобільської районної санітарно епідеміологічної станції від 28 липня 2009 року, експертний висновок територіального управління державної інспекції з енергозбереження по Луганській області від 01 серпня 2009 року , висновок експертизи з питань охорони праці від 11 серпня 2009 року та від 18 лютого 2013 року, оскільки зазначені висновки стосуються погодження проекту будівництва і не можуть розцінюватись як висновки щодо безпечності та відповідності побудованого спірного об'єкту будівельним нормам і правилам, оскільки зі слів самого представника позивача будівництво нежитлового будинку закінчено в 2012 році.

Так само колегія суддів судової палати не приймає до уваги наданий представником позивача - ОСОБА_3 висновок по результатам обстеження технічного стану конструктивних елементів споруди побутового приміщення, реконструйованого під магазин з прибудовою на АДРЕСА_1 оскільки даний висновок датований 2009 роком (а. с. 343-362), а як пояснив представник позивача - ОСОБА_4 будівництво вказаного об'єкту було завершено в 2012 році і станом на 2009 рік було побудовано 2 поверхи.

Крім того, колегія суддів судової палати не приймає до уваги наданий представником позивача ОСОБА_3 звіт про проведення технічного обстеження нежитлового приміщення від 28 січня 2016 року, оскільки даний звіт не був предметом судового розгляду у суді першої інстанції. Позивач не отримала дозволу на виконання будівельних робіт чи реєстрації декларації про початок виконання таких робіт і до компетентних органів з приводу отримання належних дозволів у визначеному законом порядку не зверталась, належних та допустимих доказів відповідності новоствореного об'єкту будівельним нормам і правилам до суду першої інстанції не надала. На підставі вищезазначеного, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для визнання за нею права власності на самочинно збудований нежитловий будинок.

Крім того, розглянувши справу та ухваливши рішення, яке стосується інтересів департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Луганській області як органу, що уповноважений приймати в експлуатацію об'єкти будівництва, суд першої інстанції, в порушення вимог процесуального закону, не залучив їх до участі у справі.

Таким чином, рішення Старобільського районного суду від 18 серпня 2015 року, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Ухвалою апеляційного суду Луганської області від 18 грудня 2015 року задоволено клопотання виконуючого обов'язки прокурора Старобільського району Луганської області про відстрочення сплати судового збору та відстрочено сплату судового збору за подачу апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі, в порядку ст. 88 ЦПК України та на підставі підпункту 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір підлягає стягненню з ОСОБА_2 у розмірі 4 019, 40 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, ст.376 ЦК України, ст. 26,34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» Статтею 10 Закону України "Про архітектурну діяльність" колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Старобільського району Луганської області задовольнити.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 18 серпня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заявлених вимог ОСОБА_2 до Старобільської міської ради, відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Старобільського районного управління юстиції про визнання права власності на самочинно збудований нежитловий будинок.

Стягнути з ОСОБА_2 на кристь держави судовий збір у розмірі 4019, 40 грн.

Рішення набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів після його проголошення в касаційному порядку.

Головуючий

Судді: