АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1189/16 Головуючий 1 інст. - Аркатова К.В.
Справа № 638/3147/15-ц Доповідач - Кісь П.В.
Категорія: договірні
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2016 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого, судді - Кіся П.В.,

суддів: - Кіпенко І.С.,

- Шаповал Н.М.,

за участю секретарів - Сементовської О.М., Прийміч А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою представника публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - Крапівцевої Олени Олександрівни на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про стягнення банківського вкладу та нарахованих відсотків, -

ВСТАНОВИВ:

10.03.2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом в якому просив стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі по тексту- ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») заборгованість за договором банківського вкладу №SAMDNWFD500 від 28.02.2014 року в сумі 20 000 доларів США та нараховані відсотки в розмірі 425 доларів США.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

В апеляційній скарзі представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» - Крапівцева О.О. просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що відповідно до ст. 1059 ЦК України та ст.ст.59, 64 ЦПК України, позивач на підтвердження позовних вимог повинен був надати оригінали договору та платіжного документу про внесення коштів, оскілки це має суттєве значення, так як загальновідомим фактом є те, що на окупованій території Автономної Республіки Крим орган країни-окупанта - АНО «ФЗВ» за рахунок майна відповідача здійснює виплати вкладникам ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за договорами, які були укладені з філією Кримське ГРУ ПАТ «ПРИВАТБАНК». При цьому виплати здійснюються на підставі оригіналів документів, у тому числі договору депозитного вкладу та платіжного документа про внесення за ним коштів. Крім того, суд першої інстанції не застосував ст.360-7 ЦПК України та правові висновки ВСУ у справі № 6-118цс14 від 29.10.2014 року, в яких зазначено,що при вирішенні даної категорії справ необхідна наявність документу про внесення грошових коштів на депозитний рахунок.

Вважає, що відсутність оригіналів документів у вкладника може свідчити про звернення останнім за виплатами до АНО «ФЗВ» (за рахунок майна банку), доказів зворотного суду першої інстанції позивачем не надано, так само як і не вказана причина ненадання оригіналів документів суду, та чи є вона поважною. Поряд з цим, банк не має можливості надати ці докази (банківські екземпляри договору та платіжного документу про внесення коштів). Згідно загальновідомої обставини, яка не потребує доказування з огляду на ст.61 ЦПК України, банк був позбавлений доступу до своїх документів у зв'язку з окупацією території АРК де знаходиться докази та частина цілісного майнового комплексу ПАТ КБ «ПриватБанк».

В судовому засіданні апеляційного суду представники ПАТ КБ «ПриватБанк» підтримали апеляційну скаргу і просили задовольнити її, посилаючись на доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Криниць кий Д.І. та його представник проти апеляційної скарги заперечували, вказуючи, що на підтвердження своїх доводи вони надавали в суді першої інстанції оригінали письмових доказів - договори, квитанції, платіжних документів, відповідей центрального органу управляння ПАТ КБ «ПриватБанк» в м.Дніпропетровську на їх запити, що копії цих письмових доказів, посвідчені головуючим в суді першої інстанції, долучено до матеріалів справи, надали додаткові докази - відповіді ПАТ КБ «Приватбанк» за підписом посадових осіб з прикладенням до них мокрої печатки, якими належність наданих суду першої інстанції доказів.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає за таких підстав.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. (ст.ст.10, 60 ЦПК України).

Розглядаючи справу, суд першої інстанції забезпечив сторонам іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості подання доказів та доведення перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що 28 лютого 2014 року між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк», у відділенні, що розташоване в Автономній республіці Крим м. Севастополь по вул.Щербака, буд.12, укладено договір банківського вкладу № SAMDNWFD500

Згідно наданим позивачем доказам залишок по вкладу, оформленому на ім'я позивача, станом на 28.02.2014 р. становив 20 000 доларів США; вклад оформлений на 3 місяці, до 28.05.2014 р. включно; банк відкриває особовий рахунок НОМЕР_1, на який зараховується вклад; на суму вкладу нараховуються відсотки за ставкою 8,5% річних; період нарахування відсотків по вкладу - 1 місяць.

Пункт 4 даного договору передбачає припинення дії договору у випадку виплати всієї суми разом з відсотками.

31 липня 2014 року позивач звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з заявою про надання інформації стосовно договору банківського вкладу, на що 22.08.2014 року отримав відповідь про те, що вклад відкритий 28.02.2014 року на території АР Крим на суму 20 000 доларів США. 28.03.2014 року нараховані відсотки в розмірі 130,41 доларів США, після чого робота з рахунком не проводилась, так як договір блокований. Договір не пролонгований. Як зазначає відповідач, окупація території АРК та міста Севастополя зробила неможливою роботу банківської системи в регіоні і відповідно до Постанови Правління Національного банку України №260 від 06.05.2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» припинив свою діяльність в Криму.

14 листопада 2014 року позивач направив до ПАТ КБ «ПриватБанк» вимогу про видачу банківського вкладу, відповідь на яку не отримав. Факт відправлення та отримання вимоги підтверджується квитанцією про поштове відправлення та опису від 15.11.2014 року та роздруківкою з сайту «Укрпошти» про вручення поштового відправлення 18.11.2014 року.

На підтвердження того факту, що сторонами дійсно було укладено договір банківського вкладу (депозиту), під час судового засідання в Дзержинському районному суді м.Харкова представником позивача надано оригінали договору № SAMDN7366 на суму 35 000 доларів США від 30.05.2012 року, заяви № SAMDN 734 на оформлення вкладу «Мультивалютний, 3 місяці» від 27 листопада 2012 року, копію заяви від 28.02.2014р., завірену належним чином, про розірвання договору № SAMDNWFD734 від 27.11.2012 року, оригінал договору № SAMDNWFD500 від 28 лютого 2014 року, та оригінали квитанції на 35 000 доларів США від 30.05.2012 року та платіжного доручення № від 27.11.2012 року на 23 000 доларів США.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач довів обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог, що надані оригінал квитанції повністю відповідають вимогам закону, є належними в розумінні ч.2 ст.59 ЦПК України, що відповідачем та його представниками ці обставини та надані позивачем докази не с спростовані, а відтак маються передбачені законом підстави для задоволення позову. Спірний договір і квитанції мають усі необхідні реквізити, а відтак банк зобов'язаний виплатити вкладнику депозит і проценти на вклад на умовах та в порядку, встановлених договором банківського вкладу та у відповідності до вимог закону.

Доводи відповідача суд відхилив, надавши їм відповідну правову оцінку.

Так, відповідно до ст.1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території" тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно до вимог ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або інший дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Статтею 1 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (ст.633 цього Кодексу).

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (ст.2 Закону України "Про банки і банківську діяльність").

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення ст.1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору.

За змістом ст.1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі.

За приписами ч.І, 2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до ч.5 ст. 1061 ЦК України, проценти на банківський вклад

нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Згідно ч.І ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Крім того, розглядаючи справу "Золотас проти Греції", Європейський суд вказав, що особа, яка розмістила грошову суму в банку, передала йому право використання цієї суми, банк був зобов'язаний зберігати її, й у разі використання з метою одержання прибутку мав повернути еквівалентну суму вкладникові після припинення дії угоди. Отже, власник рахунку міг уважати, що його вклад у банку в безпеці, особливо при отриманні відсотків. Власник рахунку правомірно вважав, що буде повідомлений про ситуацію, яка загрожує суті угоди з банком і його фінансовим інтересам, щоб він міг завчасно зробити дії відповідно до закону та зберегти право на захист свого майна. Подібні довірчі відносини характерні для банківських операцій та банківської справи.

Відмовляючись повернути кошти, що належать клієнтові, банк порушує також і положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також Першого протоколу, ратифікованих Україною. В абз.1 ст.1 протоколу вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 525 ЦК України передбачено недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання.

Відповідно до положень ч.2ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України на сьогодні встановлені Декретом "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від

19лютого 1993 року №15-93; Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджені постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 року №200, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 18 червня 2007 року за №656/13923; Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2000 року №520, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 21 лютого 2001 року за № 152/5343 та іншими документами.

В п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року №14 зазначено, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання.

У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192 ЦК, ч.З ст.533 ЦК; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю").

Тому не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором чи договором банківського вкладу в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті.

Станом на 15 грудня 2015 року Національний банк України встановив офіційні курси валют на рівні: 100 доларів США - 2193,2784 грн.

Крім того, спірним договором сторонами було визначено, що на суму вкладу у розмірі 20 000 доларів СІЦА нараховуються проценти по ставці 8,5% річних.

З огляду на викладене суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 підлягають задоволенню, а сума у розмірі 20 000 доларів США, що на час розгляду справи еквівалентно 438 655 грн. 68 коп., повинна бути стягнута з відповідача.

Нараховані відсотки за спірним договором також підлягають стягненню.

Розмір 8,5 відсотків річних від суми вкладу складає 425 доларів США та розраховується наступним чином: 20000доларів США (сума вкладу) х 8,5 (визначені договором відсотки) /12 місяців х 3 місяці, що еквівалентно 9 321 грн. 43 коп., та підлягає стягненню з відповідача.

Згідно вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги і залишає рішення без змін, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про гіпотетичну можливість недобросовісного здійснення ОСОБА_4 прав вкладника та процесуальних прав і можливості ним повторного отримання грошових коштів за умовам банківського вкладу ґрунтуються на припущеннях і спростовуються наданими позивачем та його представниками доказами.

Апеляційний суд відхиляє посилання апелянта на ст.360-7 ЦПК України та правові висновки Верховного Суду України у справі №6-118цс від 29.10.2014 року, оскільки мають місце різні обставини.

З даної справи вбачається, що грошові кошти внесені вкладником на депозит банку на контрольованій відповідачем території, вказані позивачем обставини виконання умов договору та рух коштів підтверджені наданими банком (в м.Дніпропетровськ) письмовими доказами, які відповідачем не спростовані.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - Крапівцевої Олени Олександрівни відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя - П.В. Кісь

Судді: І.С. Кіпенко

Н.М. Шаповал