У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді -Губар В.С.,

суддів - Висоцької О.В., Мамонової О.Є.,

при секретарі Козлачковій Ю.В., Бивалькевич Т.В.

за участю: ОСОБА_1, ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, представників ПАТ "УкрСибанк" ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 жовтня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про захист прав споживачів та визнання недійсними договорів,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 жовтня 2015 року позов ПАТ „УкрСиббанк задоволено: стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ „УкрСиббанк заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 11.03.2008 року в сумі 326 961 грн. 70 коп., з яких 13 403 швейцарських франка 35 сантимів заборгованості за кредитом та відсотками, що за курсом НБУ станом на 05.05.2015 року становить 303 583 грн. 88 коп. та 23 377 грн. 82 коп. заборгованості по пені. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до ПАТ „УкрСиббанк про захист прав споживачів та визнання недійсними договорів відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_1, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх зустрічний позов, а в задоволенні позову ПАТ „УкрСиббанк - відмовити, посилаючись на безпідставність вимог банку та порушення судом норм матеріального і процесуального права. Визначений банком та стягнутий судом першої інстанції розмір заборгованості за кредитним договору як такий в апеляційній скарзі не оскаржується.

На думку апелянтів, при укладенні кредитного договору банком не дотримано такої істотною умову договору як визначення грошових коштів та відсотків, розмір яких також має бути чітко виражений у зобовязанні. Відповідачі наголошують, що реальною валютою зобовязання є гривня, оскільки через касу банку або через відкритий в банку рахунок ОСОБА_2 19 900 швейцарських франків не отримувала, їх конвертація у гривню також не проводилась, що свідчить про недотримання банком істотних умов договору та є підставою для визнання його недійсним. Крім того, для ОСОБА_2 було відкрито лише два поточні рахунки у гривні та у доларах США, рахунок у швейцарських франках не відкривався, що свідчить про неможливість зарахування грошових коштів за спірним кредитним договором. Апелянти зазначають, що висновком судової економічної експертизи від 12 серпня 2015 року встановлено відсутність грошових коштів в банку на момент видачі кредиту, а також те, що видача АКІБ „УкрСиббанк ОСОБА_2 кредиту у розмірі 19 900 швейцарських франків належно оформленими документами не підтверджується.

Апелянти ОСОБА_2 та ОСОБА_1 стверджують, що договір про надання споживчого кредиту від 11.03.2008 року не містить орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуги з його оформлення. У договорі і графіку платежів відсутній детальний розпису загальної вартості кредиту; на позичальника покладено обовязок укладення за власний рахунок договору страхування предмету застави у рекомендованій банком страховій компанії; для позичальника договором встановлені жорсткі обовязки щодо дотримання строків розрахунків і детально розписано види відповідальності за їх порушення, в той час як обовязки та відповідальність банку викладено у вигляді загальних положень. Перелічені положення договору не відповідають вимогам статей 11,18,19 Закону України „Про захист прав споживачів і Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що є безумовною підставою для визнання договору недійсним як такого, що є несправедливим і укладеним з використанням нечесної підприємницької практики.

В письмових запереченнях ПАТ „УкрСиббанк просить апеляційну скаргу

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відхилити, а законне і обгрунтоване рішення суду першої інстанції - залишити без змін (а.с.2-15 т.3).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ „УкрСиббанк, суд першої інстанції виходив з того, що у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_2 умов кредитного договору станом на 08.05.2015 року виникла заборгованість у розмірі 326 961 грн.70 коп., з яких 13403 швейцарських франка 35 сантимів заборгованості за кредитом та відсотками, що за курсом НБУ станом на 05.05.2015р. становить 303583 грн.88 коп. та 23777 грн. 82 коп.- заборгованість по пені., яка підлягає стягненню на користь позивача - солідарно з боржника ОСОБА_2 та з поручителя ОСОБА_1 (а.с.210-226).

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2І до ПАТ «УкрСиббанк», суд виходив з відсутності законних підстав для визнання ОСОБА_6 про надання споживчого кредиту № 0 від 11.03.2006 р. та додаткових угод до нього та іпотечного договору недійсними, оскільки такі вимоги не грунтуються на матеріалах справи і не відповідають вимогам закону.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками оскаржуваного рішення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 11.03.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 укладений Договір про надання споживчого кредиту №0, згідно з яким позивач отримала кредитні кошти в сумі 19 900 швейцарських франків, що дорівнює еквіваленту 97 324,75 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, які зобовязувалась повернути не пізніше 06.03.2018 року та сплачувати протягом перших 30-ти календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту проценти за користування кредитом у розмірі 10,99 % річних (а.с. 5-11 том 1).

На забезпечення виконання кредитних зобов»язань, 11 березня 2008 р. Банк уклав з відповідачем ОСОБА_1 договір поруки № 31107Р87, за яким останній зобовязувався перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_2 усіх її зобовязань, що виникли з договору про надання споживчого кредиту №0 від 11 березня 2008 року (а.с.12-13 том 1).

11 березня 2008 року між АКІБ „УкрСиббанк та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір № 31108Z65, за яким ОСОБА_2 передала в повторну іпотеку Банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (а.с.108-113 том 1).

У процесі виконання договору Банк уклав з відповідачем ОСОБА_2 наступні првочини: Додаткову угоду №0/1 від 16.02.2009 року, якою змінено графік погашення кредиту (а.с.98 том 1); Додаткову угоду № 2 від 22.07.2010 року, якою змінено схему погашення кредиту шляхом застосування ануїтетних платежів (а.с.14-15 том 1); Додаткову угоду № 3 від 03.02.2011 року щодо зміни схеми погашення кредиту (а.с.16-17 том 1).

Оскільки ОСОБА_2 взяті зобов»язання за кредитним договором належним чином не виконувала, станом на 08.05.2014 р. виникла заборгованість 13403 швейцарських франка 35 сантимів за кредитом та відсотками, що за курсом НБУ станом на 05.05.2015р. становить 303583 грн.88 коп. (259815,76 за кредитом+43768,12 за відсотками); та 23777 грн. 82 коп.- заборгованість по пені (за несвоєчасне погашення заборгованості: за кредитом 15544,60грн.+за відсотками 7833,22 грн.).

Згідно ст. 6, ч.1 ст. 626, ст. 627, ч.1 ст.628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Таким чином, виходячи з аналізу зазначених норм права, істотними умовами кредитного договору є розмір грошових коштів, які надають позичальнику, а також розмір процентів, які останній зобовязаний сплатити.

Особливості регулювання відносин за договорами про надання споживчого кредиту визначено Законом України „Про захист прав споживачів.

Закріпивши на законодавчому рівні певний порядок і вимоги щодо укладення договорів, зокрема, і кредитних договорів, законодавець з метою захисту порушеного права учасників кредитних правовідносин встановив правові підстави визнання правочинів, в тому числі і кредитних договорів, недійсними у випадку недотримання вимог законодавства при їх укладенні.

За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Положеннями ст. 229 ЦК України встановлено правові наслідки правочину, який вчинений під впивом помилки. Згідно до ст. 230 ЦК України встановлено правові наслідки правочину, вчиненого під впливом обману. Зазначені норми матеріального закону є імперативними і довільному та розширеному тлумаченню не підлягають. Відтак, обман і помилка є самостійними підставами для визнання правочину недійсним.

Згідно до положень ч. 1 ст. 230 ЦК України замовчування стороною існування наявності обставин, які мають істотне значення і можуть перешкоджати вчиненню правочину, є обманом.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 229 ЦК України підставою недійсності правочину визначено істотні обставини, якщо особа помилилася щодо природи првочину, прав та обов»язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість викориситовувати за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом.

При цьому нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсними окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, за умови, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Відповідно до ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 19 цього Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЗУ „Про захист прав споживачів в редакції чинній на час укладення договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Недотримання зазначених вимог відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5, 6, 7 ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Відтак, статті 18, 19 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII „Про захист прав споживачів передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Виходячи з аналізу положень ст.18 Закону України „Про захист прав споживачів, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійним в цілому.

Положення ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів щодо необхідності доведеності порушення прав споживача узгоджується з положеннями і з вимогами норм цивільного та цивільно-процесуального права.

Згіддно до вимог ст.ст. 15, 16 ЦК України, статей 1 та 3 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому під час розгляду спору в суді доказуванню підлягає не лише сам по собі факт порушення норм матеріального права, зокрема і в сфері договірних правовідносин під час укладення договору, а підлягають встановленню обставини доведеності порушення законних прав позивача, їх істотності та зясування, в чому саме полягає порушення його законних прав.

Необхідність встановлення причинно - наслідкового звязку у договірних правовідносинах у разі порушення законних прав позивача в звязку з недотриманням вимог законодавства при укладенні договорів вбачається з правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України у справах № 6-27цс14 від 30 квітня 2014 року, №6-119цс14 від 10 вересня 2014 року та №6-110 цс14 від 10 вересня 2014 року, №6-121цс14 від 01 жовтня 2014 року.

Аналіз тексту договору про надання споживчого кредиту №0 від 11 березня 2008 року дає підстави стверджувати, що в договорі зазначено найменування та місцезнаходження кредитодавця АКІБ „УкрСиббанк в особі Начальника відділення № 352 акціонерного комерційного інноваційного банку „УкрСиббанк ОСОБА_7, яка діє на підставі довіреності 229 від 14.01.2008 року; кредитні умови - зокрема, визначено, що банк зобовязується надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті у швейцарських франках в сумі 19900 швейцарських франків 00 сантимів, що дорівнює еквіваленту 97 324,75 грн., а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит. Сторони також погодили, що у разі надання банком кредиту в іноземній валюті у швейцарських франках кредит надається банком тільки шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника згідно умов договору. Пунктом 1.2.2 договору визначено строк кредитування позичальник зобовязаний повернути кредит в повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 06 березня 2018 року.

Пунктом 1.3.1.сторони погодили, що плата за користування кредитним коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дня видачі кредиту, процентна ставка встановлюється в розмірі 10,99 %, а після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов договору; а згідно п.1.3.3. - нараховування процентів за договором здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця, методом „факт/360 відповідно до вимог чинного законодавства України.

Розділом 3 кредитного договору передбачені права та обовязки сторін, зокрема, пунктом 3.2.2 надано позичальнику право дострокового погашення кредиту, а також пунктом 3.4.4 застрахувати за власний рахунок предмет застави на користь банку в рекомендованій банком страховій компанії на строк не менше одного календарного року. Розділом 4 договору встановлено відповідальність сторін. Також згідно умов договору його сторони передбачили та погодили, що банк в ряді випадків у визначеному порядку може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення, в тому числі у разі здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами та/або кредитами, або зміни у грошово-кредитній політиці НБУ.

Підписавши договір про надання споживчого кредиту, позичальник погодився, що укладаючи цей договір, усвідомлює можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів та їх використанні за цільовим призначенням згідно умов даного договору, внаслідок чого може виникнути потреба у доплаті позичальником за рахунок власних коштів повної вартості продукції (товару/робіт/послуг), яку останній придбаває за рахунок кредитних коштів банку, а також визначено, що перед укладанням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України „Про захист прав споживачів (п.7.13 договору).

Додатком №1, який є невідємною частиною договору №0 від 11 березня 2008 року, встановлено графік платежів, а додатком № 2 невідємної частини додаткової угоди №2 від 22 липня 2010 року визначено сукупну вартість кредиту. Зазначені обставини в апеляційному суді позичальником не спростовані ніякими належними і допустимими документальними доказами і у справі такі докази відсутні.

Отже, апеляційний суд погоджується з тим, що в договорі про надання споживчого кредиту № від 11 березня 2008 року зазначено необхідну інформацію про умови кредитування, передбачені як ч.4 Закону України «Про захист прав споживачів», так і Законом України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, в тому числі і щодо валюти кредитування. На спростування цих обставин відповідачами ніяких належних і допустимих документальних доказів не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду.

Аналіз наведених норм права та встановлених обставин дає підстави стверджувати, що Банк у письмовій формі надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, попередивши, що валютні ризики під час виконання зобовязань покладені на позичальника, а також надав розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, що вбачається із підписаних позивачем ОСОБА_6, додаткових угод та додатків до них № 1,2.

Перевіряючи доводи скарги, апеляційним судом достовірно встановлено, що волевиявлення ОСОБА_2 на укладення кредитного договору на умовах та з урахуванням отриманої від банку інформації, передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів, та отримання згідно умов договору саме швейцарських франків, її згода з визначеним договором розміром річної відсоткової ставки за кредитом та іншими умовами договору підтверджуються наявними в матеріалах справи фінансовими документами щодо систематичної сплати протягом тривалого часу періодичних платежів згідно умов договору. Здійснюючи погашення кредиту ОСОБА_2 фактично підтверджувала відсутність порушення її законних прав та інтересів саме при укладенні договору. Здійснення проплат по кредиту позичальником ОСОБА_2 припинено лише у січні 2014 року.

Своїми підписами на кожній сторінці кредитного договору, додатків до нього, додаткових угод позичальник ОСОБА_2 фактично підтверджувала своє ознайомлення з умовами кредитування, зокрема і з умовами взаєморозрахунків.

Таким чином, аргументи апеляційної скарги про відсутність в договорі орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуг, детального розпису загальної вартості кредиту, встановлення жорстких обовязків позивача та бланкетного характеру зобовязання банківської установи, дискримінаційних умов зміни відсоткової ставки, що призвело до порушень прав споживача банківської послуги, є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Відсутні в матеріалах справи і докази порушення прав ОСОБА_2 пунктом 3.4.4 договору, яким передбачено обовязок позичальника стосовно страхування предмета застави.

Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Виходячи з аналізу зазначеної норми права, підставою для визнання правочину недійсним є його невідповідність вимогам закону на час його укладення, а тому наступні дії сторін, повязані з невиконанням чи неналежним виконанням умов договору, зокрема і виплати чи невиплати позичальнику кредитних коштів не можуть бути підставою для визнання самого кредитного договору недійсним.

Враховуючи викладені обставини, а також матеріали справи, у їх сукупності, а також оцінюючи, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, апеляційний суд вважає законними та обгрунтованими висновки суду першої інстанції про не прийняття до уваги висновку № С-186 судової економічної експертизи від 12 серпня 2015 року, оскільки судом достовірно встановлений факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів, тривале виконання нею умов укладеного договору за відсутності будь-яких заперечень з її боку стосовно факту отримання коштів в іноземній валюті. Висновок цієї експертизи не спростовує наданих позивачем розрахунків кредитної заборгованості та не доводить відсутності заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором. Правові висновки зазначеної експертизи суд не може прийняти до уваги, оскільки визначення і оцінка правовідносин між сторонами спору належить до компетенції суду.

ОСОБА_2 не надано суду доказів про те, що при укладенні оспорюваних договорів та отриманні кредитних коштів вона діяла не на свій розсуд та не за власним бажанням і не доведено, що її волевиявлення не було вільним та не було її власним розсудом.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

З розрахунку заборгованості за кредитом, наданого позивачем, вбачається, що у позичальника ОСОБА_2 у звязку з неналежним виконанням кредитного договору станом на 08.05.2015 р. перед банком утворилась заборгованість в сумі 326 961 грн. 70 коп., з яких :

- 13 403, 35 швейцарських франка 35 сантимів, що станом на 08.05.2015 року становить 303 583 грн. 88 коп. заборгованості за кредитом та відсотками у межах строків позовної давності;

- 23 377 грн. 82 коп. заборгованості по пені, яка позивачем розрахована з 08.05.2014 року у відповідності до п.4.1. кредитного договору.

Заперечень щодо суми заборгованості по кредитному договору апеляційна скарга не містить і належних та допустимих документальних доказів на спростування цих розрахунків не надано у суді першої інстанції і не представлено апеляційному суду.

Апеляційний суд відхиляє аргументи скарги стосовно припинення дії договору поруки, оскільки за умовами п.1.1. укладеного між банком та відповідачем ОСОБА_1 договору поруки № 31107Р87 від 11 березня 2008 р. ОСОБА_1 узяв на себе обов»язок відповідати перед кредитором по усіх зобов»язаннях ОСОБА_2 за кредитним договором у повному обсязі як існуючих у теперішній час, так і тих, що можуть виникнути у майбутньому. Згідно п.3.1 цей договір поруки діє до повного припинення всіх зобов»язань боржника за основним договором (а.с.12-13).

Отже, суд першої інстанції повно і об»єктивно встановив і дослідив обставини справи, правильно застосував до правовідносин між сторонами норми матеріального права. Оскаржуване рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених доказах, оцінка яких проведена у відповідності до положень ст. ст. 57-66 ЦПК України. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять передбачених законом підстав для скасування правильного по суті судового рішення. Отже, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: