АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/788/16 Доповідач - Бершадська Г.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Бершадської Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Ткач О. І.,

при секретарі - Бріль В.Л.

з участю сторін - ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 4 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Омега Банк", третя особа - Публічне акціонерне товариство "Альфа-Банк" про визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 15 листопада 2007 року між нею та АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», було укладено кредитний договір №1901/1107/71-293, за умовами якого позивач отримала кредит у розмірі 20 000 доларів США, строком до 15 листопада 2021 року, з встановленою процентною ставкою у розмірі 11,9 % річних. Додатком №1 до кредитного договору встановлено графік погашення кредиту та відсотків щомісячним платежем у розмірі 119 доларів США. Позивач вказала, що зміст кредитного договору суперечить вимогам Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», позаяк у банку відсутня індивідуальна ліцензія на здійснення валютних операцій та ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки умови кредитного договору передбачають погашення кредиту та сплату відсотків за користування ним у доларах США, що є несправедливим, так як всі ризики знецінення національної валюти України банк покладає виключно на споживача кредитних послуг.

В подальшому до участі у справі залучено ПАТ "Альфа-Банк", як третю особу.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 4 квітня 2016 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що у відповідача не було в момент вчинення правочину обов'язкового, згідно вимог ст. 203 ЦК України, обсягу цивільної правоздатності юридичної особи. Апелянт зазначила, що в оспореному кредитному договорі у якості істотних умов договору, а саме порядку видачі та погашення кредиту, зазначені умови проведення цих операцій з іноземною валютою, право на проведення яких було відсутнє

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала та зіслалася на обставини, викладені в ній. Додатково пояснила, що заборгованість за її кредитним договором переходила до різних банків (ПАТ "Сведбанк", ПАТ "Дельта Банк", ПАТ "Омега Банк") і на даний час вона сплачує платежі ПАТ "Альфа Банк". У зв'язку із зростанням курсу долара, вона вважає несправедливими умови договору, які покладають валютні ризики на неї, як споживача.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що 15 листопада 2007 року між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №№1901/1107/71-2, відповідно до якого банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 20 000 доларів США, на строк з 15 листопада 2007 року по 15 листопада 2021 року зі сплатою 11,9% річних, а позивальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання в повному обсязі у терміни, передбачені цим договором.

На момент укладення кредитного договору Національним банком України було видано АКБ «ТАС-Комерцбанк» банківську ліцензію №38 від 31 жовтня 1991 року на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та п.п. 5-11 ч.2ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», дозвіл №38-1 на право здійснювати банківські операції, визначені п.п. 1-4 ч.2 та ч.4ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», зокрема, на здійснення операцій з валютними цінностями.

Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надав позивачу кредитні кошти в іноземній валюті.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що АКБ «ТАС-Комерцбанк» на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу НБУ, укладаючи кредитний договір з позивачем в іноземній валюті діяв в межах своїх повноважень та володів достатнім обсягом суб'єктної правоздатності для вчинення такого правочину та що ОСОБА_1 у письмовій формі було надано вичерпну інформацію про умови та про орієнтовну сукупну вартість кредиту, роз'яснено існуючі особливості кредитування, переваги та недоліки запропонованих схем кредитування.

Колегія погоджується з такими висновками суду.

Відповідно до ст.ст. 215, 203 ЦК України підставою недійсності правочину є суперечливість змісту правочину Цивільному кодексу України, актам цивільного законодавства.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" (далі Декрет КМУ).

Відповідно до ст. 5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету.

Статті 47 та 49 ЗУ "Про банки і банківську діяльність" визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року №275, у п. 5. 3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ.

Аналізуючи зазначені норми матеріального права суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Згідно з пунктом 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028) використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою.

Отже, у разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2011 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, які повинні судову практику привести у відповідність до його рішення.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідач, укладаючи кредитний договір мав право здійснювати операції з валютними цінностями із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто здійснювати кредитування в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст.ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Таким чином, укладаючи оспорюваний договір, сторони були вільними у визначенні умов договору.

Доводи апелянта про те, умови кредитного договору є несправедливими, оскільки виконання умов договору з погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом в іноземній валюті покладає всі ризики знецінення валюти на позичальника, не заслуговують уваги суду, тому що валютні ризики згідно умов договору покладаються на двох сторін договору та позивач, укладаючи оспорюваний договір, сама обрала валюту кредитування. Позивач при укладенні кредитного договору в іноземній валюті та беручи на себе обов'язки щодо погашення цього кредиту саме в доларах усвідомлювала, що стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, що зміна курсу валют можливо настане, а тому повинна була передбачати валютні ризики за цим договором.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин, рішення суду є законним і підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 315, 319 ЦПК України,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 4 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Г.В. Бершадська