У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Демяносова М.В., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Харківської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Московського районного суду Харкова від 18 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_5, який ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер. На час смерті ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, яка була матір'ю позивача ОСОБА_4 Остання своєчасно звернулась із заявою про прийняття спадщини та 27 листопада 2000 року отримала свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частини вказаної квартири. 14 жовтня 2002 року ОСОБА_6 померла і позивач вступив у спадщину, отримавши 16 квітня 2003 року свідоцтво про право на спадщину. З вказаного часу ОСОБА_4 зареєстрований та постійно мешкає у вказаній квартирі, дбає про майно, несе витрати по його утриманню. Зазначаючи, що він відкрито, безперервно, добросовісно володіє 1/2 часткою квартири протягом більше 10 років, позивач просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2015 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 з інших підстав.

У грудні 2015 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_4 подано касаційну скаргу на рішення Московського районного суду Харкова від 18 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2015 року.

За результатами автоматичного розподілу справ між суддями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 грудня 2015 року вказану касаційну скаргу призначено судді-доповідачу ОСОБА_7

Розпорядженням керівника апарату Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2016 року № 232/0/32-16 призначено повторний автоматичний розподіл справ у зв'язку з відставкою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_7 у відповідності до Постанови Верховної Ради України № 1513-VIII від 08 вересня 2016 року «Про звільнення суддів», у результаті чого 10 жовтня 2016 року зазначену скаргу передано судді-доповідачу Ступак О.В.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої і апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами першої та апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Частиною 8 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України передбачено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, тобто з 01 січня 2001року.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга ст. 344 ЦК України).

Судами попередніх інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 24 червня 1996 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду належала ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер. Дружина померлого - ОСОБА_6, яка була матір'ю позивача, у встановлений термін звернулась до нотаріальної контори зі заявою про прийняття спадщини та 27 листопада 2000 року отримала свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку вказаної квартири. 14 жовтня 2002 року ОСОБА_6 померла. Позивач ОСОБА_4 у встановлений законом термін звернувся зі заявою до нотаріальної контори та 16 квітня 2003 року отримав свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1. Право власності на 1/2 частку зазначеної квартири за останнім зареєстроване у встановленому законом порядку. З довідки, виданою Державним реєстром речових прав на нерухоме майно вбачається, що відомості про власника іншої 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 відсутні. Позивач ОСОБА_4 з 2003 року мешкає у квартирі АДРЕСА_1, знав про те, що 1/2 частини вказаної квартири йому не належить та не належала його матері ОСОБА_6

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив із того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що ОСОБА_4 не надано суду жодних належних чи допустимих доказів на підтвердження того, що при заволодінні чужим майном він не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності на спірну частину квартири, а надані позивачем докази спростовують факт добросовісного володіння останнім спірною 1/2 частиною вищевказаної квартири.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи в касаційному порядку не передбачено.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Московського районного суду Харкова від 18 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

М.В. Демяносов

Ю.Г.Іваненко