АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2076/16 Справа № 202/2684/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Мороз В. П. Доповідач - Свистунова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої В.Ю., Ремеза В.А.

за участю секретаря Синенка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційне підприємство №49» про усунення перешкод в користуванні житлом,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2, третя особа - Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про усунення перешкод, які чинить відповідач у праві власності та визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

У подальшому, позивачем було подано заяву про зміну підстав позову та просив суд визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, кімнатою площею 13,8 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1.

У обґрунтування своїх уточнених позовних вимог позивач посилався на те, що він проживає в АДРЕСА_1. Позивач приватизував кімнату площею 15,4 кв.м, у якій проживав і зареєстрував своє право власності на 52/100 її частки, однак, на початку 2015 року дізнався, що у спірній квартирі зареєстрований відповідач - ОСОБА_2, який фактично у спірній кімнаті не проживає.

З урахуванням викладеного, просив суд визнати ОСОБА_2 таким що втратив право користування жилим приміщенням, а саме - кімнатою площею 13,8 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 на підставі ст.. 107 ЖК України та вирішити питання судових витрат.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся із зустрічною позовною заявою. У обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог просив суд зобов'язати ОСОБА_3 не чинити йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_3 судові витрати.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задоволені у повному обсязі.

Визнано ОСОБА_2 таким, втратив право користування жилим приміщенням, а саме - кімнатою площею 13,8 кв.м у квартирі АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 243,60 грн.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційне підприємство № 49» про усунення перешкод у користуванні житлом відмовлено в повному обсязі.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та задовольнити його зустрічні вимоги, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 проживає в АДРЕСА_1. Відповідно до ордеру від 15.05.1970 за № 120, виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради депутатів трудящих, право на зайняття двокімнатної квартири отримала ОСОБА_4 та члени її сім»ї: ОСОБА_5 (мати наймача) та ОСОБА_6 (донька наймача). В період часу 1971-1972 року мати відповідального квартиронаймача померла.

01.08.1975 року позивач одружився з ОСОБА_4,та 18.09.1975 року був зареєстрований за місцем проживання в спірній квартирі. В квартирі проживав позивач його дружина та донька дружини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

За домовленістю між членами сім»ї у 1975 році було здійснено перепланування квартири і згодом відокремлення особистих рахунків по сплаті за житлово-комунальні послуги, внаслідок чого позивач ОСОБА_3 з дружиною стали проживати в одній кімнаті квартири, а ОСОБА_6 в іншій.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року дружина позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 померла і у квартирі залишись проживати позивач ОСОБА_3 та донька його дружини - ОСОБА_6

На підставі рішення Виконавчого комітету Індустріальної районної ради від 21.04.2006 року № 246 перепланування квартири було узаконено. Після чого, позивач приватизував кімнату квартири, у якій проживав, площею 15,4 кв.м і зареєстрував своє право власності на 52/100 її частки, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської Ради 24.05.2006 року. Інша частина квартири - кімната площею 13,8 кв.м, у якій проживала ОСОБА_6, залишилась не приватизованою, оскільки перебувала у комунальній власності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла і позивач ОСОБА_3 залишився проживати один у спірній квартирі. Позивач ОСОБА_3 дізнався, що ОСОБА_2, був зареєстрований у спірній квартирі з липня 2013 року, а відповідно до довідки з місця проживання про склад сім'ї і реєстрацію, що видано КП «Житлово-експлуатаційне підприємство № 49» Дніпропетровської міської ради від 19.02.2015 року за №408, ОСОБА_2 зареєстрований як сусід по квартирі в кімнаті площею 13,8 кв.м.

Згідно акту про не проживання особи в квартирі від 06.03.2015 року, виданого директором КП ЖЕП № 49 Індустріального району м. Дніпропетровська Кремена Н.В., ОСОБА_2, який числиться зареєстрованим у спірній квартирі з липня 2013 року, ніколи в даній квартирі не проживав і не проживає, не має ніякого відношення до даної квартири.

Суд задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом, виходив з того, що вимоги ОСОБА_3 є доведеними та обґрунтованими, а зустрічні позовні вимоги у свою чергу не підлягають задоволенню, оскільки не знайшли свого підтвердження.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Житло загальною площею 45,2 кв. м. складається з двох помешкань:

1) приватизоване (доля 52/100) площею 23,4 кв.м., яке складається з 1 житлової кімнати і частки в приміщеннях спільного користування - належить на приватної власності позивачу ОСОБА_3;

2) неприватизоване (доля 48/100) площею 21,8 кв.м., яке складається з 1 житлової кімнати і частки в приміщеннях спільного користування - перебуває в комунальній власності, законне право користування має одна особа - відповідач ОСОБА_2.

Зазначені факти не заперечувались сторонами та підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами: свідоцтвом про право власності, технічним паспортом, рішенням виконкому Індустріальної райради від 21.04.2006 р. №246, а також копією паспорту відповідача ОСОБА_2 і інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Крім того, судом було встановлено, що ОСОБА_3 із померлими особами, що проживали та були зареєстровані у спірному приміщенні, з 1975 року не перебував у сімейних стосунках, не вів спільного господарства, не є їх спадкоємцем.

Також, судом встановлено, що 52/100 частини спірної квартири приватизовані позивачем ОСОБА_3, тобто вказана особа реалізувала своє право участі у приватизації. Крім того, на підставі рішення суду від 30 жовтня 1975 року, на кімнату 13,5 кв.м. відкрито окремий рахунок та змінено умови договору житлового найму. Рішення не оскаржено та набрало законної сили. Таким чином, враховуючи зазначене та дійсний правовий режим спірної квартири, ОСОБА_3 не має майнових прав чи прав користування зазначеним вище спірним помешканням.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції невірно було встановлено обставини у справі, що призвело до неправильного вирішення спору. Суд першої інстанції не встановив, які саме права позивача ОСОБА_3 були порушені та підлягають судовому захисту. Оскільки, позивачем за первісним позовом не надано доказів на підставі чого є встановленим його безперечне право на звернення до суду із зазначеним позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування спірним приміщенням та з підстав передбачених ст.. 107 ЖК України.

Судом першої інстанції не визначено правових норм, які б відновлювали права позивача, які судом визнані як порушені, не встановлено на підставі яких норм таке порушене право ОСОБА_3 підлягає захисту і саме шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом. Тоді як у відповідності до вимог чинного законодавства, право на звернення з відповідною вимогою, у даному випадку, щодо квартири, яка перебуває у комунальній власності, мають: власник (Дніпропетровська міська рада) або уповноважена ним особа, якою відповідно до відповідно до статей 62-78 Житлового кодексу України, є Житлово-експлуатаційна організація, а також таке право надано наймачу, яким відповідно до належних доказів, що містяться у матеріалах справи є саме ОСОБА_2 таким чином, у відповідно до вимог ст. ст. 15,16, 391 ЦКУ ОСОБА_3 не є суб'єктом, що має право на пред'явлення зазначених позовних вимог.

Крім того, судом першої інстанції не досліджено того факту, що саме ОСОБА_2, як наймач спірного житла має перешкоди у користуванні, і саме зазначене підтверджено як поясненнями самого позивача за зустрічним позовом, так і належними доказами, що містяться у матеріалах справи: висновками дільничного інспектора, актом інженера з інвентаризації нерухомого майна.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не досліджено обставини, що мають суттєве значення для вирішення спору, а матеріалами справи є доведеним той факт, що ОСОБА_3 здійснює перешкоди ОСОБА_2 у користуванні житлом. Законне право ОСОБА_2 таким чином є порушеним і підлягає захисту шляхом усунення судом зазначених перешкод (ст. 16, 391 ЦКУ), тобто задоволенням зустрічного позову.

Крім того, колегією суддів встановлено, що витрати пов'язані з утриманням другого помешкання несе саме ОСОБА_2, що також підтверджується матеріалами справи.

На наведені факти місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, що призвело до неправильного вирішення спору та ухвалення незаконного рішення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням викладеного вище, вимог ст.ст. 88, 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2015 року - скасувати.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційне підприємство №49» про усунення перешкод в користуванні житлом - задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді В.Ю.Міхеєва

В.А.Ремез