16.02.2016 Справа № 756/2897/15-ц
унікальний №756/2897/15
провадження№2/756/197/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«11» лютого 2016 року Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Белоконної І.В.

при секретарі Клімковської Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою, мотивуючи своє звернення тим, що 21 листопада 2014 року ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 кошти у сумі 250 000 доларів США із зобов'язанням повернути до 06 грудня 2014 року. Позика була зафіксована борговою розпискою, яка була складена та підписана ОСОБА_2 Відповідно до розписки ОСОБА_2 не виконав свої зобов'язання та не повернув кошти. Тому ОСОБА_1 заявив свої позовні вимоги до ОСОБА_2

До початку розгляду справи по суті ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 із зустрічним позовом про визнання договору позики у формі розписки недійсним з підстав його фіктивності. Внаслідок того, що розписка складалась без наміру настання правових наслідків за правочином у формі договору позики, а з метою технічного закріплення умов іншої майбутньої угоди, а саме договору купівлі-продажу корпоративних прав банківської установи, яка не відбулась.

У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом/відповідача за зустрічним позовом позовні вимоги за первісним позовом підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, заперечував проти задоволення позовних вимог зустрічного позову, пояснив, що дійсно у розписці є помилка щодо дати її складення, зазначено 21 грудня 2014 року, однак коли фактично була складена розписка сторона позивача за первісним позовом/відповідача за зустрічним позовом не пам'ятає.

Представник відповідача за первісним позовом/позивача за зустрічним позовом проти позовних вимог за первісним позовом заперечувала, підтримала позовні вимоги за зустрічним позовом у повному обсязі, пояснила, що розписка, яку позивач за первісним позовом вважає належним та допустимим доказом укладення договору позики та формою даного договору, виходячи з її змісту, є нікчемною, внаслідок того, що відповідно до її змісту грошові кошти були нібито отримані 21 грудня 2014 року, а зобов'язання їх повернути виникло вже 06 грудня 2014 року, тобто раніше, ніж нібито отримані грошові кошти. Вказане підтверджує, що розписка не має жодного юридичного сенсу, та не може слугувати належним та допустимим доказом передачі грошових коштів. Також вказувала на певні фактичні обставини, за яких була складена розписка, згідно яких розписка складалась без наміру настання правових наслідків за правочином у формі договору позики, а з метою технічного закріплення умов майбутньої іншої угоди, а саме договору купівлі-продажу корпоративних прав банківської установи, який так і не відбувся.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги за первісним позовом та позовні вимоги за зустрічним позовом не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Предметом розгляду у дані цивільній справі є застосування 1046, 1047, 1049 ЦК України щодо змісту договору позики, його умов, моменту укладення, вимоги до письмової форми договору та правового значення розписки позичальника про отримання грошової суми.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

У той самий час за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13.

При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

В розписці, яка надана позивачем на підтвердження своїх вимог, зазначено, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 отримав від позивача за первісним позовом ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 250 000 доларів США, які зобов'язався повернути до 06 грудня 2014 року. Розписка складена 21.12.2014 року. (а.с. 4)

Суд зазначає, що із тексту вказаної розписки не убачається, що позивач за первісним позовом передав відповідачу за первісним позовом грошові кошти саме в борг, як то передбачається умовами договору позики.

Також текст вказаної розписки не вказує на дату передачі відповідних грошових коштів відповідачу за первісним позовом.

Твердження представника позивача за первісним позовом, що передача грошей відбулась у листопаді 2014 року не може бути прийнято судом до уваги, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження такого факту з боку позивача за первісним позовом не надано.

При цьому суд виходить з положень статті 218 ЦК України, яка встановлює, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Окрім пояснень, з боку позивача за первісним позовом, на підтвердження факту передачі коштів відповідачу за первісним позовом у відповідні час та дату, доказів суду не надано та про їх наявність не зазначено.

При цьому, суд виходить з того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, а у письмовій формі договір позики між позивачем та відповідачем не укладався.

Сама по собі розписка, що надана позивачем за первісним позовом, не вказує на момент та дату передачі грошей, проте за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання (Правова позиція Верховного Суду України, викладена у Постанові від 02.07.2014 року справі № 6-79цс14).

Відтак позивачем за первісним позовом не доведений належними та допустимими доказами момент передання грошей відповідачу за первісним позовом, що унеможливлює визначення моменту укладення відповідного договору позики між сторонами. Отже за вказаних обставин відсутні належні та допустимі докази, що вказують на укладення відповідного договору позики між позивачем та відповідачем за первісним позовом.

Відтак суд приходить до висновку про відсутність укладеного між позивачем та відповідачем відповідного договору позики.

Щодо зустрічних позовних вимог відповідача за первісним позовом, то з урахуванням висновків, яких суд дійшов розглядаючи первісний позов щодо відсутності укладеного договору позики між сторонами, суд зазначає про таке.

Пунктом 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв'язку з цим необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Отже, встановивши, що між сторонами у справі відповідний договір позики не укладався, відсутні й правові підстави для задоволення зустрічних позовних вимог щодо визнання недійсним договору, який не є вчиненим.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, на підставі чинного законодавства, враховуючи правову позицію Верховного Суду України та подовження Пленуму ВСУ, суд доходить висновку, що у задоволені первісного позову та зустрічного позову необхідно відмовити.

На підставі викладеного вище, керуючись ст.ст. 208, 638-640, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 1, 8, 10, 15, 16, 60, 64, 208, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - залишити без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Апеляційному суду м. Києва через Оболонський районний суд м. Києва.

Суддя І.В. Белоконна