Справа № 180/1954/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2016 р. м. Марганець

Марганецький міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої Хомченко С.І

за участю секретаря Назаренко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Марганці позовну заяву ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, товариство з обмеженою відповідальністю «Система Інвест» про визнання кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним. Обґрунтовуючи позовні вимоги вказує на те, що 06.03.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ним було укладено кредитний договір № 49/08-МК, згідно якого банк надав йому кредитні кошти в розмірі 545000 грн. зі сплатою 18% річних за користування кредитом на строк до 05.03.2013 року. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором банком укладено договори поруки від 06.03.2008 року з ТОВ «Система Інвест», ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 Позивач вважає, що відповідно до ст.. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами або однією із сторін іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Крім цього, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

19.05.2008 року відповідачем змінено п. 2.1 кредитного договору, а саме підвищено процентну ставку за користування кредитом до 19,5%. Крім того, під час укладання кредитного договору, в порушення ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» відповідач не повідомив його про умови надання кредиту та не надав у повному обсязі інформації про умови кредитування.

Пункт 4 розділу 4 кредитного договору суперечить п. 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим постановою НБУ від 10.05.2007 року № 168, оскільки встановлена банком плата за розрахунково-касове обслуговування позичальника та плату за видачу частини кредиту траншу, являється платою за дії, які вчиняються банком на свою користь, тобто плата за послуги для отримання банком винагороди за платне користування позичальником кредитними коштами.

Крім того, п. 4.6. розділу 4 кредитного договору суперечить ч. 4 п. 5 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки надає право кредитору в односторонньому порядку на власний розсуд без згоди позичальника змінити процентну ставку за кредитом при настанні певних умов, а клієнт не має права відмовитися, лише у разі незгоди повністю протягом 3 днів сплатити заборгованість. В даному випадку умови договору не дають права позичальнику відстояти свої інтереси при незгоді з умовою щодо підвищення відсоткової ставки банком, при незгоді з умовою про повернення достроково всього кредиту, що саме по собі є дискримінацією, тобто таким, що всупереч принципу добросовісності і має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу.

Пункт 6.1. договору суперечить п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки встановлює відповідальність за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів у вигляді пені з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. Однак, відповідно до ст.. 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Таким чином, розмір відповідальності є непропорційно великим до суми основного зобовязання понад 250% від вартості продукції у разі невиконання зобовязань за договором, а тому умови договори є несправедливими.

Крім того, в порушення ч. 2 п. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», у договорі про надання кредиту відсутній детальний розпис загальної вартості кредиту, тобто, відсутня істотно умова договору ціна, що передбачено ст.. 632 ЦК України.

Умови кредитного договору, які викладені в п.п. 3.4, 4.6, 5.4-5.6, що регулюють внесення змін (доповнень) та розірвання договору, передбачають вказані дії лише в односторонньому порядку і лише в інтересах та з боку банку. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», договір повинен містити порядок зміни і припинення дії договору, проте умови договору не містять умови про порядок зміни і припинення дії договору.

Крім того, кредитний договір не містить умов про відповідальність банку, а містить лише відповідальність позичальника при порушенні умов кредитного договору, що суперечить п. 9 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

В звязку з цим істотні умово договору є недійсними, в силу укладення їх в порушення вимог вищезазначених законів та ЦК України, а тому кредитний договір є недійсним в повному обсязі відповідно до ст.. 215 ЦК України. Тому позивач просить суд визнати недійсним кредитний договір № 49/08-МК від 06.03.2008 року, укладений між ним та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час розгляду справи повідомлений належним чином. Надав письмові заперечення проти позову та просить відмовити у задоволенні такого в звязку з відсутністю підстав для позову, оскільки при укладенні договору сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, договір укладено в належній формі. Позивач був згоден з умовами договору, оскільки здійснював платежі за кредитом. Штрафні санкції, встановлені договором, не суперечать чинному законодавству та при укладенні договору були погоджені всі його умови, в тому числі і щодо розміру та процедури нарахування пені. Крім того, рішенням Марганецького міського суду від 27.02.2013 року задоволено позовні вимоги АТ «Банк «Фінанси та кредит» за спірним кредитним договором та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та третіх осіб заборгованість по кредиту, а тому кредитний договір є дійсним. Крім того, позивачем порушено строк позовної давності. А тому в позові належить відмовити.

Представник позивача надала суду заяву про поновлення пропущеного строку позовної давності, де зазначила, що позивач має поважні причини пропуску строку позовної давності, оскільки 15.09.2009 року позивач звертався до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до відповідача про визнання дій неправомірними та зміну умов кредитного вищезазначеного договору. Позивач не є фахівцем у галузі права і уклав договір про надання правової допомоги з представником, який в порушення договору надала суду заяву про залишення позову без розгляду і 14.04.2011 року суд своєю ухвалою залишив позов без розгляду, про що позивач дізнався від представника відповідача лише 10.11.2013 року. Тому вважає причину пропуску строку поважною і просить суд поновити строк звернення до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним.

Треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ТОВ «Система Інвест» надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

06 березня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» - правонаступником якого є відповідач публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1, було укладено кредитний договір № 49/08-МК відповідно до умов якого ОСОБА_1 було надано кредит у розмірі 545000 грн. зі сплатою 18% річних за користування кредитом на строк до 05 березня 2023 року. Як зазначено в пункту 2.3 договору, кредитні ресурси отримані позичальником для споживчих цілей.

З метою забезпечення виконання кредитного зобовязання за кредитним договором було укладено 06.03.3008 року договір поруки № 49/08/1 з ТОВ «Система Інвест», № 49/08/2 з ОСОБА_3, № 49/08/3 з ОСОБА_2, №49/08/4 з ОСОБА_5, № 49/08/5 з ОСОБА_4

Позивач вважає умови договору несправедливими і такими, що порушують принцип рівності сторін кредитного договору, а тому просить визнати даний кредитний договір недійсним.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливими, такими, що обмежують права споживача, наслідком яких є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача, такі умови може бути змінено або визнано недійсним.

Як вбачається з умов кредитного договору, а саме пунктів 3.4, 4.6, 5.4 банк наділений правом змінювати умови договору в сторону обтяження зобовязань позичальника, в той час як позичальнику такого права не надано.

Умови кредитного договору, які викладені в п.п. 3.4, 4.6, 5.4-5.6, що регулюють внесення змін (доповнень) та розірвання договору, передбачають вказані дії лише в односторонньому порядку і лише в інтересах та з боку банку. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», договір повинен містити порядок зміни і припинення дії договору, проте умови договору не містять умови про порядок зміни і припинення дії договору.

Так, п. 4.6. розділу 4 кредитного договору суперечить ч. 4 п. 5 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки надає право кредитору в односторонньому порядку на власний розсуд без згоди позичальника змінити процентну ставку за кредитом при настанні певних умов, а клієнт не має права відмовитися, лише у разі незгоди він повинен повністю протягом 3 днів сплатити заборгованість. В даному випадку умови договору не дають права позичальнику відстояти свої інтереси при незгоді з умовою щодо підвищення відсоткової ставки банком, при незгоді з умовою про повернення достроково всього кредиту, що не відповідає принципу добросовісності і має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу.

Крім того, кредитний договір не містить умов про відповідальність банку, а містить лише відповідальність позичальника при порушенні умов кредитного договору, що суперечить п. 9 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Пункт 6.1. договору суперечить п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки встановлює відповідальність за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів у вигляді пені з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. Однак, відповідно до ст.. 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Встановлений банком розмір відповідальності є непропорційно великим до суми основного зобовязання у разі невиконання зобовязань за договором.

Зазначені положення кредитного договору № 49/08/-МК є несправедливими і такими, що порушують принципи рівності сторін договору.

Конституційний Суд України в рішенні від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 (справа № 1-26/2011 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 ст. 1, ст.. 11, ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі Рішення КСУ), в пункті 3 зазначив:

„Конституційний Суд України, вирішуючи порушене в конституційному зверненні питання, виходить з такого:

3.1. Україна як соціальна, правова держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом. Держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів (стаття 1, частина четверта статті 13, частини перша, четверта статті 42 Конституції України).

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша, друга статті 8 Основного Закону України).

3.2. Регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень Цивільного кодексу України (далі - Кодекс).

Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 Кодексу. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності.

Конституційний Суд України вважає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

3.3. Конституційний Суд України бере до уваги також положення актів міжнародного права.

Так, у пунктах 1, 2 Резолюції Генеральної ОСОБА_6 ООН „Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року № 39/248 зазначено такі цілі: сприяти країнам у встановленні або подальшому забезпеченні належного захисту свого населення як споживачів; сприяти створенню структур виробництва і розподілу, здатних задовольняти потреби і запити споживачів; заохочувати високий рівень етичних норм поведінки тих, хто пов'язаний з виробництвом і розподілом товарів та послуг для споживачів; сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою всіх підприємств на національному і міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах; заохочувати створення ринкових умов, що надають споживачам більший вибір при нижчих цінах. При цьому уряди повинні розробляти, укріплювати та продовжувати активну політику захисту інтересів споживачів.

Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ОСОБА_6 Європи від 17 травня 1973 року № 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача.

У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватися до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (пункти 9, 13, 14 преамбули зазначеної Директиви).

За змістом Директиви 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів важливим для забезпечення довіри споживачів є пропонування ринком достатнього ступеня їх захисту. При цьому в зазначеній Директиві відповідні права споживачів регламентуються на доконтрактній стадії, а також на стадії виконання кредитної угоди.

3.4. Згідно з частинами першою, третьою статті 1054 Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до пункту 2 статті 19 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12 липня 2001 року № 2664-III (далі - Закон про фінансові послуги).

Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

За частиною першою статті 11 Закону між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частиною 2 ст. 11 Закону та абзацом 16 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги» врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а статтею 56 Закону України „Про банки і банківську діяльність" від 7 грудня 2000 року № 2121-III (далі - Закон про банки) - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу.

У частині третій статті 11 Закону встановлено правила збору та використання інформації щодо споживача як на стадії укладення договору споживчого кредиту, так і в процесі його виконання.

Положення частин четвертої - одинадцятої статті 11 Закону передбачають такі права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту. Зокрема, це право споживача протягом певного терміну відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо.

Права споживачів на стадії виконання кредитного договору передбачаються також положеннями статті 1056 Кодексу, частини четвертої статті 55 Закону про банки, частини другої статті 6 Закону про фінансові послуги, згідно з якими банкам заборонено в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами, за винятком випадків, встановлених законом.

Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення Закону, які є предметом офіційного тлумачення у справі, спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг та збалансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою. Тому в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору."

Як зазначив в Рішенні КСУ - межі дії принципу свободи договору визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності.

Саме порушення банком критерію справедливості при формулюванні п.п.3.4, 4.6, 5.4 5.6, 6.1 кредитного договору було підставою для звернення ОСОБА_1 з позовом до суду.

Наявність таких пунктів кредитного договору призвела до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позивача як споживача, у зв'язку з чим ці умови кредитного договору є несправедливими.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів", відповідно до якої, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, суд виходить не з обставини підписання позивачем кредитного договору та його погодження з усіма його умовами, а з обставини прямої заборони Законом відповідачу включати зазначену несправедливу умову в кредитний договір, тому що, як зазначено у Рішенні КСУ, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору.

Відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до заяви банку у справі № 2-29/11 за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ТОВ «Система Інвест» про стягнення боргу за кредитним договором, яка задоволена повністю рішенням Марганецького міського суду Дніпроптеровської області від 27.02.2013 року, відповідач вимагав стягнення: заборгованості за кредитом в розмірі 402694,43 грн.; простроченої заборгованості за кредитом в розмірі 106625,61 грн., нараховані відсотки в сумі 4341,74 грн., заборгованість за відсотками в розмірі 231257,66 грн.; пені за несвоєчасне погашення кредиту в розмірі 609822,672 грн., пені за несвоєчасне погашення відсотків в розмірі 1166330,34 грн.

Таким чином, розмір пені, яку вимагав стягнути банк, значно перевищує розмір заборгованості за кредитом.

Відповідно до вимог ч.2 та 3 ст. 18 Закону, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; 10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Таким чином, розмір додаткової відповідальності по сплаті пені значно перевищує 50% заборгованості за кредитом, чим порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач - позивач у справі.

Відповідно до п. 4 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору.

Відповідно до ст.ст. 4, 10, 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України які приймались відповідно до Конситуції України. Зміст правочину не повинен суперечити положенням інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержавння в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповіно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Оскількі в судовому засіданні встановлено, що положення кредитного договору №49/08-МК від 06.03.2008 року суперечать нормам Закону України «Про захист прав споживачів», суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання правочину недійсним із застосуванням підстав його недійсності

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно вимог статті 257 цього Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Суд, з урахуванням того, що строк позовної давності минув, приймаючи до уваги звернення позивача до суду з позовом про зміну умов кредитного договору, вважає причини пропуску строку позовної давності поважними і поновлює їх.

На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про захист прав споживачів», ст..ст. 4, 10, 203, 215, 216, 261, ст. ст. 10, 11, 60, 88, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Поновити ОСОБА_1 процесуальний строк для звернення до суду про захист цивільного права.

Визнати кредитний договір № 49/08-МК від 06 березня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» недійсним.

Зобовязати сторони повернути другій стороні все, що вони одержали на виконання цього правочину.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на користь держави судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: С. І. Хомченко