АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2285/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 Дунаєв С. О.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоПодороги В. М.
суддівДемченка В. А., Василенко Л. І.
при секретаріАнкудінові О. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 серпня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_10, зустрічним позовом ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7 до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про визнання договору іпотеки припиненим, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2016 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_10

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 17 березня 2008 року між ПАТ КБ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_10 був укладений договір № CS2GI, відповідно до якого позичальник отримала від банку кредит в розмірі 250 000 грн. зі сплатою 15% річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 17 березня 2026 року.

ОСОБА_10 порушила умови вказаного кредитного договору, внаслідок чого станом на 15 квітня 2016 року розмір заборгованості по кредитним зобов'язанням складає 2 066 143,30 грн., яка складається з наступного: 249 516,95 грн. - заборгованість за кредитом; 595 060,23 грн. заборгованість по процентам за користуванням кредитом; 1 221 566, 12 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

В забезпечення виконання позичальником кредитних зобов'язань між позивачем та відповідачами, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, 17 березня 2008 року був укладений іпотечний договір № CS12GI, предметом якого є квартира за адресою: АДРЕСА_1.

Просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CS2GI від 17 березня 2008 року в розмірі 361 075 грн. звернути стягнення на квартиру загальною площею 50,20 м?, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу квартири позивачем на підставі договору іпотеки № CS12GI від 17 березня 2008 року з укладанням договору купівлі-продажу від імені ПАТ КБ "ПриватБанк" з іншою особою-покупцем із встановленням початкової ціни продажу предмету іпотеки на рівні 361075 грн., будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з державною реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення позивачем всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі.

У липні 2016 року ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9 звернулися до суду з зустрічним позовом до ПАТ КБ"ПриватБанк" про визнання договору іпотеки припиненим.

Свої позовні вимоги обґрунтовували тим, що вимоги Банку не підлягають до задоволення у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Зазначали, що Банк вже скористався своїм правом на судовий захист та звернув стягнення на предмет іпотеки у спосіб визначений п.4.2 Договору іпотеки, і вже висилив з цієї квартири ОСОБА_6

Дані обставини підтверджуються заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 червня 2009 року, що набрало законної сили, тобто Банк захистив свої права ще сім років тому. Чинним законодавством не передбачено повторний судовий захист права, яке вже захищено судом.

Банком не надано суду жодного доказу повторного порушення прав Банку з боку відповідачів.

Вважають, що даний іпотечний кредит є споживчим кредитом, а зі спливом строку позовної давності за основною вимогою спливає строк позовної давності і за додатковою вимогою(іпотекою).

Із заочного рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 червня 2009 року вбачається, що Банк обрахував заборгованість за кредитом станом на 11 квітня 2008 року, тобто на дату невиконання Позичальником та Іпотекодавцями вимог Банку, щодо дострокового повернення споживчого кредиту.

Однак, Банк продовжує порушувати їхні права шляхом пред'явлення повторних позовів.

Тому просили відмовити в первісному позові через пропуск позивачем строку позовної давності.

Визнати припиненим з 17 липня 2012 року договір іпотеки №CS2GI від 17 березня 2008 року.

Стягнути з ПАТ КБ"ПриватБанк" судові ватрати в сумі 551,20 грн.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 серпня 2016 року в задоволенні позову ПАТ КБ"ПриватБанк" та у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ПАТ КБ"ПриватБанк" подав апеляційну скаргу.

Зазначав, що погоджується із відмовою суду у зустрічному позові та з відмовою у позові в частині виселення. Але не може погодитися із відмовою у зверненні стягнення на предмет іпотеки, оскільки строк позовної давності по кредитному договору для банку обчислюється окремо по кожному простроченому платежу, строк позовної давності по останньому платежу закінчується 17 березня 2019 року.

Тобто, в межах даного строку Банк і міг захистити свої права.

Вважає, що наявність судового рішення, яке не виконане відповідачем не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Просив рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 серпня 2016 року скасувати в частині відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк».

В іншій частині рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18 грудня 2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Рішення суду оскаржується ПАТ КБ «ПриватБанк» та лише в частині відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17 березня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_10 був укладений договір про іпотечний кредит № CS2GI(а.с. 14-16).

Згідно вказаного кредитного договору позичальник отримала від банку кредит в розмірі 250 000 грн. зі строком погашення не пізніше 17 березня 2026 року зі сплатою 15% річних за користування кредитом. З 17 серпня 2008 року розмір процентної ставки за користування кредитом був збільшений до 25.08% річних, а з 01 лютого 2009 року - 30%(а.с. 18).

Згідно п. 2.4 Договору, позичальник зобов'язувався здійснювати погашення кредиту та нарахованих відсотків ануїтетними платежами в сумі не менше 3391,77 грн. щомісячно до 17 числа кожного місяця.

Частина 1 ст. 1054 ЦК України визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В забезпечення виконання позичальником кредитних зобов'язань між позивачем та відповідачами 17 березня 2008 року був укладений іпотечний договір, предметом якого є квартира за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.20-22).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, звичайно ставляться.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином(ст. 599 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст. ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

ОСОБА_10, як позичальник, порушила умови виконання кредитних зобов'язань, внаслідок чого станом на 04 листопада 2008 року утворилась заборгованість по кредитному договору.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

З метою захисту своїх прав, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_10 та ОСОБА_6 з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення ОСОБА_6 з квартири, яка є предметом іпотеки.

Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 червня 2009 року суд задовольнив позов і в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 272 511,11 грн. звернув стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та виселив ОСОБА_6 з цієї квартири (а.с.135-138).

Вищевказане рішення суду набрало законної сили і підлягає до виконання, але фактично на теперішній час не виконано.

Згідно розрахунку заборгованості за договором № CS2GI станом на 06 квітня 2016 року заборгованість ОСОБА_10 складає 2 066 143,30 грн., яка складається з наступних сум: 249 516,95 грн. - заборгованість за кредитом, 595 060,23 грн. - за процентами за користування кредитом, 1 221 566,12 грн. - пеня (а.с.8-11).

В січні 2011 року позивач звертався до суду з позовом до ОСОБА_7. та ОСОБА_9 про виселення цих осіб з квартири, яка є предметом іпотеки, але рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 01 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено. Ухвалюючи рішення суд вказав про неможливість виселення зазначених осіб без надання їм іншого постійного житла (а.с.72-73).

У 2015 року позивач звертався до суду з позовом до відповідачів про виселення.

Ухвалою суду від 22 квітня 2015 року закрито провадження в частині вимог до ОСОБА_6, а ухвалою від 02 червня 2015 року - в частині вимог до ОСОБА_7 та ОСОБА_9

Рішенням від 02 червня 2015 року відмовлено у задоволені позову до ОСОБА_8 Ухвалюючи рішення, суд вказав про неможливість виселення відповідача без надання йому іншого постійного житла (а.с.75-78).

Згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМСУ України в Черкаській області від 23 травня 2015 року, на теперішній час в квартирі, яка є предметом іпотеки, відповідачі не зареєстровані(а.с. 34-37).

Дана обставина підтверджується також копією адресної карти особи за адресою АДРЕСА_1, де зазначено, що відповідачі на теперішній час за даною адресою не зареєстровані (а.с. 166).

Відповідно до акту комісії КП «Придніпровська служба утримання будинків» Черкаської міської ради від 05 липня 2016 року, відповідачі на час обстеження відсутні, а зі слів мешканців будинку, в кв. 67 постійно ніхто не проживає (а.с. 126).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що вертаючись до суду з відповідним позовом до ОСОБА_10 та ОСОБА_6 позивач хоча і реалізував своє право як іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки, однак вимога банку була пред'явлена лише до одного із майнових поручителів (ОСОБА_6.), то на частки предмету іпотеки, які приходяться на інших майнових поручителів (ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9.), до теперішнього часу банк, як іпотекодержатель, не звернув стягнення, тому має суб'єктивне право на звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в цілому.

Проте, подаючи зустрічний позов відповідачі за первісним позовом просили застосувати до позовних вимог банку позовну давність(а.с. 148-150).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України.

Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо)(ст. 266 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 6 листопада 2013 року (N 6-116цс13), 30 вересня 2015 року( N 6-154цс15).

Пунктом 5.2.4 кредитного договору передбачено право банку вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в частині або в цілому, сплати відсотків за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов'язань за цим договором або за іпотечним договором(а.с. 14 з.б., 15).

Згідно п. 5.3.3 кредитного договору, зобов'язання позичальника у разі порушення умов цього договору або іпотечного договору на вимогу кредитора достроково повернути кредит з одночасною сплатою нарахованих відсотків за користування кредитними коштами, штрафних санкцій та інше(а.с. 15).

Відповідно до п.6.3 кредитного договору виконання позичальником вимоги кредитору щодо дострокового повернення суми кредиту повинно бути здійснено позичальником в строк зазначений кредитором у відповідній вимозі, але не пізніше 30 календарних днів з дати її отримання(а.с. 15 з.б.).

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч.2 ст. 1050 ЦК України).

Таким чином, аналізуючи норми ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України слід дійти висновку про те, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу - до закінчення строку виконання останнього зобов'язання (у справі, що розглядається 17 березня 2016 року) вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись в залежності від закінчення строку сплати кожного із щомісячних платежів.

В правовій позиції, викладеній в постанові від 27 січня 2016 року по справі №6-990цс15, Верховний Суд України зазначив, що у випадку, коли кредитор змінює на підставі ч.2 ст. 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, позовна давність обчислюється від цієї дати.

Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й зобов'язаний пред'явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Отже, суд першої інстанції також вірно прийшов і до висновку, що звертаючись до суду з позовом в 2009 році, банк змінив строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором, оскільки заявив вимогу про дострокове виконання кредитного зобов'язання, тобто саме з 17 червня 2009 року необхідно відраховувати строк позовної давності по вимогах банку, що виникають з кредитного договору, а відтак загальний строк позовної давності тривалістю у три роки сплинув 17 червня 2012 року. Тому, банк звернувся до суду поза межами строку позовної давності.

ПАТ КБ «ПриватБанк» ні в суді першої інстанції, ні при перегляду справи в суді апеляційної інстанції не надано ніяких доказів в обґрунтування причин з яких він пропустив строк позовної давності, а тому позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягають задоволенню у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстави для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Рішення суду ухвалено в межах заявлених вимог, на підставі наданих сторонами доказів, досліджених в судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 319 ЦПК України судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" - відхилити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 серпня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_10, зустрічним позовом ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7 до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про визнання договору іпотеки припиненим - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена на протязі 20 днів до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :