Справа №639/2673/16-ц
№2/639/1154/16
РІШЕННЯ

Іменем України

25 травня 2016 року Жовтневий районний суд м. Харкова

у складі: головуючого судді - Іванової І.В.

за участю секретаря - Тущенко Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, суд-

Встановив:

23 березня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просить стягнути з останнього 32655 грн. 79 коп. інфляційних витрат та 2472 грн. 85 коп. 3% річних за невиконання вироку Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 липня 2013 року в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди у розмірі 54902 грн. 13 коп.

У обґрунтування позову позивач посилається на те, що вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 18.07.2013 ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та стягнуто з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 4 902 грн. 13 коп. та моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. 00 коп. Жовтневим районним судом

м. Харкова 16.09.2014 було видано виконавчий лист № 2012/7964/2012 про стягнення з

ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 54 902 грн. 13 коп. на підставі якого 27.09.2014 державним виконавцем Жовтневим ВДВС ХМУЮ відкрито виконавче провадження № 45725797.

Але до цього часу судове рішення відповідачем не виконано, у зв'язку з чим у відповідача перед позивачем виникло грошове зобов'язання у розмірі 54902 грн. 13 коп.

Позивач вважає, що відповідач повинен нести відповідальність за невиконання грошового зобов'язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на його користь за час прострочення з жовтня 2014 по лютий 2016 року суму боргу: 32 655,79 грн. відповідно до індексу інфляції та з 16.09.2014 по 15.03.2016 року 3 % річних у розмірі 2 472,85 грн., а також стягнути з відповідача витрати за надання правової допомоги у розмірі 5 000 грн.

Представник позивача ОСОБА_1, ОСОБА_3, який дії на підставі договору № 03/03 про надання правової допомоги від 14.03.2016, у зазначене судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав в повному обсязі. У попередньому судовому засіданні надав пояснення відповідні вищенаведеному.

Представник відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_4, яка діє на підставі довіреності від 11.05.2015 року позов ОСОБА_1 не визнала, пояснила, що на теперішній час відповідач відбуває покарання у Холодногірській виправній колонії управління державної пенітенціарної служби України в Харківській області (№ 18), до березня 2016 року йому не було відомо про відкриття виконавчого провадження та постанову державного виконавця про примусове стягнення грошових коштів, разом з тим, відповідачем у березні 2016 частково сплачено кошти. Також зазначила, що не погоджується з позовними вимогами ОСОБА_1, оскільки вважає, що до правовідносин, що виникли між ним та відповідачем, не можуть застосовуватися вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання. На підставі викладеного представник відповідача просила у задоволенні позову відмовити повністю.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 18.07.2013 ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. Вказаним вироком суду було задоволено цивільний позов позивача та стягнуто з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 4 902 грн. 13 коп. та моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. 00 коп.

З метою примусового виконання вироку в частині задоволення цивільного позову позивач отримав виконавчий лист, який перебуває на виконанні у Жовтневому відділі державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Харківської області. На підставі вироку Жовтневого районного суду м. Харкова від 18.07.2013 державним виконавцем Жовтневого ВДВС ХМУЮ 27.09.2014 відкрито виконавче провадження № 45725797.

У своїх позовних вимогах позивач вказує про те, що у відповідача перед ним виникло грошове зобов'язання у розмірі 54 902 грн. 13 коп., яке до цього часу не виконано, а тому вважає, що до правовідносин, що виникли між ними, повинні бути застосовані вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, розмір 3 % річних за період з 16.09.2014 року по 15.03.2016 року становить 2 472,85 грн., сума боргу з урахуванням індексу інфляції за період з жовтня 2014 року по лютий 2016 року становить 32 655,79 грн. Таким чином, загальна сума боргу, розрахована позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, становить 35 128,64 грн.

Під час судового розгляду встановлено, що відповідачем частково сплачено кошти у розмірі 41402,13 грн. та 6300,00 грн. на рахунок Жовтневого ВДВС ХМУЮ, що підтверджується квитанцію № 5884/з6 від 04.03.2016 та квитанцію № 5884/з5 від 15.03.2016 та перераховано на рахунок позивача.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання. Разом з тим, відповідальність, яка встановлена

ст. 625, передбачає насамперед договірні правовідносини.

Статтею 625 ЦК регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України , в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань.

З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Зазначена правова позиція узгоджується з правовою позицією, викладеною в правових висновках Верховного Суду України від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного суду України щодо застосування норми права , викладений у його постанові , прийнятій за результатами розгляду справи з підстав , передбачених пунктами 1 і2 частини першої статті 355 цього Кодексу ,є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного суду України , має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм.

В даному випадку між позивачами з однієї сторони і відповідачем з другої сторони не було укладено договору про грошове зобов'язання, а має місце виконання вироку суду про відшкодування шкоди, завданої в наслідок вчиненого злочину.

Також слід зазначити, що проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, за своєю природою відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування чужими грошовими коштами. Тому під час розгляду справи суд повинен визначити, чи позивач вимагає сплати процентів за користування грошовими коштами, що були надані як позика, кредит, банківський вклад, чи зміст вимоги полягає у застосуванні відповідальності за порушення грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК).

Крім того, відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК, за своєю правовою природою також відрізняється від збитків, відшкодування яких у разі порушення зобов'язання передбачене статтями 611 та 623 ЦК. З огляду на це, стягнення сум на підставі ст. 625 ЦК, не зменшує розміру збитків, до них не застосовуються положення ст. 624 ЦК щодо одночасного стягнення збитків і неустойки.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК).

Згідно із статтями 251, 253 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставні та необґрунтовані, оскільки позивачем не доведено сам факт існування між сторонами зобов'язання, той факт, що зобов'язання є грошовим і наявність прострочення у виконанні відповідачем зобов'язання.

Крім того, суд вважає, що до правовідносин, що виникли між сторонами, не можуть бути застосовані вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України, а тому у задоволенні позовних вимог повинно бути відмовлено повністю.

Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», тому він має бути віднесений на рахунок держави на підставі ч.4 ст. 88 ЦПК України та у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 15, 60, 88, 212-215 ЦПК України, ст. 11, 509, 599, 625, ЦК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення - шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В. Іванова