У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

суддів:Завгородньої І.М., Гвоздика П.О., Мартинюка В.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Львівського управління юстиції, треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Ющук І.Л., приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Мельничук О.В., приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Волинська Л.В., про визнання недійсним заповітів, визнання недійсним договору дарування частин будинку, застосування наслідків недійсності правочину та скасування витягу про державну реєстрацію права власності, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_10 на рішення апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року позивач звернулася до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що будинок АДРЕСА_1, в якому зареєстрована вона та відповідачі, належав на праві власності їх батькові - ОСОБА_11

Відповідно до заповіту, складеного батьком 13 листопада 2007 року, останній заповів вказаний будинок та земельну ділянку площею 0,0487 га, на якій він розташований, своїм дітям: їй та сину ОСОБА_6 по ј частки будинку та земельної ділянки, доньці ОСОБА_5 - 2/4 частки будинку та земельної ділянки.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 помер.

Після його смерті їй стало відомо про наявність іншого заповіту від 11 травня 2011 року, відповідно до якого ОСОБА_11 заповів належну йому частку в будинку та земельну ділянку сину ОСОБА_6

Крім того, під час розгляду справи вона дізналася про існування ще одного заповіту від 08 липня 2013 року, відповідно до якого її батько все своє майно (житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій він розташований) заповідав доньці ОСОБА_5 Вказаний заповіт через хворобу та похилий вік заповідача за його дорученням підписано ОСОБА_12

Вказувала, що згідно з договором дарування від 09 жовтня 2008 року ОСОБА_11 подарував ОСОБА_5 52/100 частин будинку та 40/100 земельної ділянки, а згідно з договором дарування від 13 грудня 2012 року - 48/100 частин спірного будинку.

Вважає, що під час оформлення заповіту від 11 травня 2011 року та договору дарування від 13 грудня 2012 року її батько внаслідок захворювань не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, у зв'язку з чим просила суд визнати недійсними заповіт від 11 травня 2011 року, заповіт від 08 липня 2013 року, договір дарування від 13 грудня 2012 року, застосувати наслідки недійсності правочину, скасувати витяг про державну реєстрацію права власності від 21 грудня 2012 року про право спільної часткової власності на 48/100 частин будинку, зареєстрованих за ОСОБА_5 та зобов'язати Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівскього МУЮ внести відповідний запис в Єдиний державний реєстр речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 03 липня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним заповіт ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1,

від 11 травня 2011 року за реєстровим № 1256, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ющук І.Л.

Визнано недійсним заповіт ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1,

від 08 липня 2013 року за реєстровим № 1090, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Волинською Л.В.

Визнано недійсним договір дарування 48/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, від 13 грудня 2012 року за реєстровим № 4554, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу

Мельничук О.В.

Застосовано наслідки недійсності правочину.

Скасовано витяг про державну реєстрацію права власності від 21 грудня

2012 року № 36880599 про право приватної спільної часткової власності на

48/100 часток будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрованих за ОСОБА_5, про що зобов'язати Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського МУЮ внести відповідний запис в Єдиний державний реєстр речових прав на нерухоме майно.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_10 просить скасувати рішення апеляційного суду і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норма матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з правилами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. При цьому суд касаційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість постановлених судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та доводів касаційної скарги.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що її батько ОСОБА_11 у момент вчинення спірних правочинів перебував в такому стані, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не міг керувати ними.

Встановивши, що згідно висновку судово-психіатричної експертизи від 20 жовтня 2014 року № 704, ОСОБА_11 в момент складання заповіту від 11 травня 2011 року та на момент укладення договору дарування від 13 грудня 2012 року хронічним психічним захворюванням та недоумством не страждав, при складанні заповіту від 11 травня 2011 року та укладенні договору дарування від 13 грудня 2012 року міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними та правильно сприймав факти, що мають значення для укладення договору, апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про визнання заповітів від 11 травня 2011 року, 08 липня 2013 року та договору дарування від 13 грудня 2012 року недійсними з підстав, передбачених ч.1 ст. 225 ЦК України.

Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм процесуального права, які передбачені ст. ст. 338 - 341 ЦПК України як підстави для скасування рішень, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_10 відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І.М. Завгородня П.О. Гвоздик В.І. Мартинюк