АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/37/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 5, 39 Кузьменко В. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоМіщенка С. В.
суддівГончар Н. І. , Трюхана Г. М.
при секретаріКолеснику Я. В.

з участю ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_12 - ОСОБА_6 та представника ОСОБА_13 - ОСОБА_7 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_13, ОСОБА_12 до ОСОБА_8, Черкаської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування та за зустрічним позовом ОСОБА_8 до Черкаської міської ради, ОСОБА_12, ОСОБА_13 про визнання права власності на будинок, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_12 та ОСОБА_13, через своїх представників - ОСОБА_6 та ОСОБА_7, звернулись до суду з позовом до Черкаської міської ради, ОСОБА_8 про визнання права власності в порядку спадкування.

В обґрунтування своїх вимог посилалися на те, що після смерті ОСОБА_14 (дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_1) спадкоємцями є: ОСОБА_13, ОСОБА_12 та ОСОБА_8, які прийняли спадщину у встановлений строк та спосіб і отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що належала померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Черкаською державною нотаріальною конторою 05.11.1986р. пор.№2-6954 (жилий будинок дерев'яний, обкладений цеглою площею 49,7 кв.м, надвірні споруди: літня кухня під літ. «Б,б», сарай під літ. «Г,г», огорожа під № 1, 2, розташовані на земельній ділянці розміром 500 кв. м.) /а.с. 42-43/.

Вважають, що, оскільки будинок, що позначений в інвентаризаційних документах на будинковолодіння по АДРЕСА_1 під літ. "Ж-І", був побудований на земельній ділянці, яка була виділена спадкодавцю, який був в одній особі забудовником (замовником) та власником цього будинку, то він також відноситься до спадкового майна, не зважаючи на ту обставину, що на час смерті ОСОБА_14 не було за останнім зареєстровано на нього право власності. Але на даний об'єкт спадкоємцям не було видано свідоцтво про право на спадщину.

Також позивачі вважають, що об'єктом спадкових прав спадкоємців померлого є і надвірні споруди, позначені під літ. В, в, Д, Е, огорожа № 1-3, свердловина № 4, які також не ввійшли до складу спадкового майна на яке було видано нотаріусом свідоцтва про право на спадщину на ім'я всіх спадкоємців по тій причині, що вони були побудовані спадкодавцем після набуття ним права власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Черкаською державною нотаріальною конторою 05.11.1986р. пор.№2-6954

Оскільки між спадкоємцями існує свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частину зазначеного нерухомого майна, позивачі, збільшивши та уточнивши позовні вимоги /а.с. 8-13/, просили суд:

1. Визнати - за ОСОБА_13 право власності в порядку спадкування на 1/3 частину спадкового майна: домоволодіння літ. Ж-І, загальною площею 74,5 кв. м., надвірні споруди літ. В, в, Д, Е, огорожа № 1-3, свердловина № 4, розташованих на земельній ділянці 2 307 кв. м. по АДРЕСА_1; визнати право власності в порядку спадкування; - за ОСОБА_12 на 1/3 частину спадкового майна: домоволодіння літ. Ж-І загальною площею 74,5 кв. м., надвірні споруди літ. В, в, Д, Е, огорожа № 1-3, свердловина № 4, розташованих на земельній ділянці 2 307 кв. м. по АДРЕСА_1;

2. Визнати право власності в порядку спадкування; - за ОСОБА_8 на 1/3 частину спадкового майна: домоволодіння літ. Ж-І, загальною площею 74,5 кв. м., надвірні споруди літ. В, в, Д, Е, огорожа № 1-3, свердловина № 4, розташованих на земельній ділянці 2 307 кв. м. по АДРЕСА_1. Поділити домоволодіння та існуючі надвірні споруди по АДРЕСА_1, що складається з житлових будинків літ. А-1 та літ. Ж-1, надвірних споруд літ. Б, б, В, в, Г, Д, Е, огорожі № 1-3, 4 в натурі у відповідності до ідеальних часток кожного із співвласників та виділити частки в натурі у власність ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_8 із спільної часткової власності та встановлення порядку користування земельною ділянкою площею 2 807 кв. м. у відповідності до часток у домоволодінні з урахуванням фактичного розподілу.

ОСОБА_8 звернулась з зустрічною позовною заявою до Черкаської міської ради, треті особи: ОСОБА_12, ОСОБА_13 про визнання права власності на будинок /а.с.15-17/.

Свої позовні вимоги позивач по зустрічному позову обґрунтовувала тим, що рішенням виконавчого комітету Соснівської районної ради народних депутатів № 272 від 22.08.1990 року (п. 56) /а.с.18-19/ їй, ОСОБА_8, було дозволено будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 на існуючому фундаменті, враховуючи клопотання батька ОСОБА_14.

Цей житловий будинок був введений в експлуатацію на її ім'я, про що свідчить Акт приймання індивідуального домоволодіння /а.с.20/, який був затверджений рішенням виконавчого комітету Соснівської районної ради народних депутатів № 446 від 27.08.1997 року /а.с.21/.

06.08.1998 року вона отримала свідоцтво про право власності НОМЕР_1 на домоволодіння по АДРЕСА_1. Відповідно до цього свідоцтва, орган, що його видав, вказав підставою видачі рішення виконкому № 629 від 21.07.1998 р. /а.с.23 /. Але рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 21 серпня 2014 року свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 06 серпня 1998 року визнано недійсним. Підставою для визнання недійсним свідоцтва стало те, що рішення виконкому № 629 від 21.07.1998 р., на підставі якого, на думку суду, видавалось свідоцтво про право власності, скасоване рішенням суду /а.с. 65-68/. Тому, оскільки: будинок, що позначений в інвентаризаційних документах на будинковолодіння під літ. "Ж-І", будувала за свої власні кошти вона, маючи на це дозвіл виконавчого комітету Соснівської районної ради /а.с. 8/; цей будинок був нею введений в експлуатацію, про що є акт від 08.08.1997р., затверджений рішенням виконавчого комітету Соснівської районної ради № 446 від 27.08.1997р. /а.с. 20-21/, то вона як власник цього майна в порядку ст. 16, ст. 392 ЦК України звернулася за захистом порушеного права на нього й просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок літ. Ж-1 по АДРЕСА_1.

Ухвалою від 08 червня 2015 року первісний позов за зустрічний позов були об'єднанні в одне провадження /а.с. 34/.

Ухвалою від 08 червня 2015 року треті особи за зустрічним позовом ОСОБА_12 та ОСОБА_13 були замінені на відповідачів /а.с. 35/.

Ухвалою від 08 червня 2015 року судом було виділені, з раніше об'єднаних в одне провадження, первинного позов та зустрічного позову, в окреме провадження вимоги щодо реального поділу домоволодіння відповідно до встановлених ідеальних часток

/а.с. 37/.

22 вересня 2015 року Соснівський районний суд м. Черкас ухвалив рішення, яким позов ОСОБА_12, ОСОБА_13 до Черкаської міської ради, ОСОБА_8 про визнання права власності в порядку спадкування задовольнив частково.

Визнав за ОСОБА_12 право власності в порядку спадкування на 1/3 частину спадкового майна: надвірних споруд літ. В - сарай, літ. в - погріб, літ. Д - гараж, літ. Е - вбиральня, огорожа № 1-3, свердловина № 4, розташованих на земельній ділянці по АДРЕСА_1.

Визнав за ОСОБА_13 право власності в порядку спадкування на 1/3 частину спадкового майна: надвірних споруд літ. В - сарай, літ. в - погріб, літ. Д - гараж , літ. Е - вбиральня, огорожа № 1-3, свердловина № 4, розташованих на земельній ділянці по АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог позивачів ОСОБА_12, ОСОБА_13 - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_8 до Черкаської міської ради, ОСОБА_12, ОСОБА_13 про визнання права власності на будинок суд задовольнив.

Визнав за ОСОБА_8 право власності на житловий будинок літ. «Ж-І» по АДРЕСА_1.

Визнав за ОСОБА_8 право власності в порядку спадкування на 1/3 частину спадкового майна: надвірних споруд літ. В - сарай, літ. в - погріб, літ. Д - гараж, літ. Е - вбиральня, огорожа № 1-3, свердловина № 4, розташованих на земельній ділянці по АДРЕСА_1.

Повністю не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції , ОСОБА_12 та ОСОБА_13, через своїх представників - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подали апеляційну скаргу.

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що суд не вірно застосував норми матеріального права, оскільки, зокрема, при вирішенні даного спору потрібно було застосовувати норми права які діяли на час відкриття спадщини (1995 рік), тобто передбачені Законом України «Про власність» та ЦК УРСР 1963 р., а не норми ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Також, на думку апелянтів, суд першої інстанції допустив неповноту розгляду справи та невірно встановив обставини справи. Оскільки не врахував, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 в користування ОСОБА_8 не виділялася, свідоцтво про право власності на даний будинок НОМЕР_1 від 06 серпня 1998 року, яке було видано на її ім'я, визнано недійсним, а будинок під літ. Ж-1 будувався самим спадкодавцем ОСОБА_14 та за його кошти, а тому він входить до складу спадщини і на нього мають право всі спадкоємці померлого в рівних частинах. Що доводиться матеріалами справи та вже було встановлено судовими рішеннями при розгляді інших справ за участю ОСОБА_8 Тому суд мав ухвалити рішення про повне задоволення первісного позову та відмовити у задоволенні вимог зустрічного позову.

Крім того суд вийшов за межі позовних вимог по зустрічному позову та встановив право власності ОСОБА_8 на будинок літ. Ж-1, по АДРЕСА_1, хоча остання таких вимог в позові не заявляла, оскільки просила визнати за нею право власності на житловий будинок літ. «Ж-1» по АДРЕСА_1.

При цьому суд не дослідив питання щодо правового статусу об'єкту, оскільки не встановив реальну площу даної будівлі, яка має значне відхилення від параметрів будівлі, спорудження якої було дозволено рішенням райвиконкому, на яке послався суд. Затвердивши своїм рішенням правовий статус самочинного будівництва без наявності для того підстав, передбачених законом.

Апелянти просили: - частково скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 вересня 2015 року в частині відмови в задоволенні первісних позовних вимог щодо визнання права власності на будинок літ. Ж-1, по АДРЕСА_1, та ухвалити нове рішення, яким визнати право власності на будинок літ. Ж-1, по АДРЕСА_1 за спадкоємцями ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_8 в частці по 1/3 кожному; - частково скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 вересня 2015 року в частині задоволення зустрічних позовних вимог про визнання за ОСОБА_8 права власності на будинок літ. Ж-1, по АДРЕСА_1, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_8 про визнання права власності на майно.

У решті рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 вересня 2015 року про визнання надвірних споруд об'єктом спадкових прав та визнання права власності за спадкоємцями в рівних частинах апелянти просили залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 вересня 2015 року в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів встановила, що суд першої інстанції, розглядаючи справу, допустив неповноту розгляду, помилково вважав необхідні обставини встановленими та ухвалив рішення з порушенням норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

ОСОБА_12 та ОСОБА_13, звертаючись з первісним позовом до ОСОБА_8, Черкаської міської ради, про визнання права власності в порядку спадкування, посилалися на ту обставину, що будинковолодіння по АДРЕСА_1 під літ. "Ж-І" входить до складу спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_14, а тому вони та відповідач ОСОБА_8, як спадкоємці першої черги, що прийняли спадщину мають право на 1/3 частину даного будиноковолодіння, тому просили визнати за кожним право власності в порядку спадкування на вказану частку будинковолодіння по АДРЕСА_1 під літ. "Ж-І" загальною площею74,5 кв. м.

ОСОБА_8, звертаючись з зустрічним позовом до ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про визнання права власності на будинок, вказала, що цей же будинок під літ. "Ж-І", але з зазначенням адреси: АДРЕСА_1, - був побудований нею за особисті кошти на існуючому фундаменті з дозволу виконавчого комітету Соснівської районної ради народних депутатів № 272 від 22.08.1990р., наданого їй, враховуючи клопотання батька ОСОБА_14. Що її батько ОСОБА_14 права на нього не мав, що вона набула на нього права власності, ввівши його експлуатацію, про що свідчить Акт приймання індивідуального домоволодіння на її ім'я /а.с.20/, який був затверджений рішенням виконавчого комітету Соснівської районної ради народних депутатів № 446 від 27.08.1997р./а.с.21/, - тому вона, як власник цього майна, в порядку ст. 16, ст. 392 ЦК України й звернулася за захистом порушеного права на нього, й просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок літ. Ж-1 по АДРЕСА_1.

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року (абзац другий).

При цьому Пленум Верховного Суду України уточнив, що у разі, коли спадщина відкрилася до зазначеної дати, застосовується чинне на той час законодавство. Якщо ж спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК України, то спадкові відносини регулюються останнім, лише, якщо строк на прийняття спадщини не закінчився до 1 січня 2004р. (абзац третій пункту 1 постанови).

Як вбачається з досліджених судом матеріалів справи, ОСОБА_14 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Тому до правовідносин щодо спадкового майна, яке залишилося після його смерті, необхідно застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року, а не Цивільного Кодексу України, який набрав чинності 01 січня 2004 року.

Але суд першої інстанції на дану обставину не звернув увагу та, ухвалюючи рішення в частині вимог первісного позову, керувався виключно нормами Цивільного Кодексу України, який набрав чинності 01 січня 2004 року.

Відповідно до норм ст. 525 ЦК УРСР (1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

За правилами ст. 548 ЦК УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 560 ЦК УРСР 1963 року спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу).

Згідно зі ст. 561 ЦК УРСР 1963 року свідоцтво про право на спадщину видається після закінчення шести місяців із дня відкриття спадщини спадкоємцям, які прийняли її в установленому порядку.

Відповідно до п. 119, п. 135, чинної на час відкриття спадщини Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, державною нотаріальною конторою за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємцям, які одержали свідоцтво про право на спадщину певної частини спадкового майна, в дальшому видаються наступні свідоцтва про право на спадщину інших частин спадкового майна, яке не перераховане в раніше виданому свідоцтві.

Згідно п. 26 зазначеної інструкції державні нотаріуси відмовляють у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законові. При цьому державний нотаріус на прохання особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, повинен викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. У цих випадках державний нотаріус не пізніше триденного строку виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Подібним чином порядок вчинення нотаріальних дій пов'язаних з оформленням права на спадщину, а також порядок і форма відмови у вчиненні нотаріальної дії, - було врегульовано й в Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994р. N 18/5, що зареєстрована в Міністерстві юстиції України 7 липня 1994р. за N 152/361 (пункти 24, 109,112-113), а також в Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004р. N 20/5, що зареєстрована в Міністерстві юстиції України3 березня 2004р. за N 283/8882 (пункти 31,205-232) та у чинним на даний час Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012р. N 296/5, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012р. за N 282/20595 та є чинним на даний час (розд. І глава 13, розд. ІІ глава 10).

У пунктах 5, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 січня 1992 р. № 2 "Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні", надано роз'яснення, що для забезпечення правильного та своєчасного розгляду скарг суддя зобов'язаний, зокрема, витребувати постанову державного нотаріуса. Сам нотаріус бере участь у справі як заінтересована особа (ст. 98 ЦПК України) і несе обов'язки та користується правами, передбаченими ст. 99 цього Кодексу.

Тому, розглядаючи первісний позов, суд першої інстанції мав перевірити чи прийняли сторони спадщину після смерті ОСОБА_14, чи зверталися вони до нотаріуса по питанню отримання свідоцтва про право на спадщину, чи отримали вони свідоцтва про право на спадщину на спірний будинок або постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії по видачі такого свідоцтва.

Суд встановив, а сторони визнали, що вони, як спадкоємці першої черги після смерті ОСОБА_14, прийняли спадщину і отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що належала померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Черкаською державною нотаріальною конторою 05.11.1986р. пор. №2-6954 (жилий будинок дерев'яний, обкладений цеглою площею 49,7 кв.м, надвірні споруди: літня кухня під літ. «Б,б», сарай під літ. «Г.г», огорожа під № 1,2, розташовані на земельній ділянці розміром 500 кв. м.) /а.с.42-43/.

Але при цьому суд не перевірив чи зверталися позивачі до нотаріуса з приводу отримання свідоцтва про право на спадщину на будинок під літ. "Ж-І" по АДРЕСА_1 та чи у визначений порядком спосіб було їм відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірний будинок, й відповідно , чи підлягає захисту їх право у спосіб, що визначений в позовній заяві.

Також, розглядаючи дану справу, суд не з'ясував що є предметом спору: чи будинок під літ. "Ж-І" по АДРЕСА_1, чи будинок під літ. "Ж-І" по АДРЕСА_1, - хоча зі змісту первісного і зустрічного позовів вбачається, що їх вимоги стосуються одного й того ж нерухомого майна.

При цьому суд не дослідив в повному об'ємі та не встановив , що взагалі є предметом спору, враховуючи ту обставину, що в справі відсутні дані про поточну інвентаризацію як будинковолодіння по АДРЕСА_1,так і будиноковолодіння по АДРЕСА_1, а інвентарна справа на них не досліджувалася.

Як наслідок, суд не дослідив - чи не є цей спірний об'єкт нерухомості або його складові частини самочинним будівництвом.

Також, не зважаючи на ту обставину, що зустрічний позов був заявлений в порядку ст. 392 ЦК України, суд першої інстанції не перевірив факт наявності та чинності правовстановлюючих документів на будинок, що є предметом розгляду за зустрічною позовною заявою, а також, в який передбачений законом спосіб, було набуте позивачем право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України, про зазначено у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 18 лютого 2015р. у справі № 6-244цс14; від 24 червня 2015р. № 6-318 цс15.

При цьому суд передчасно дійшов до висновку про наявність підстав для захисту порушеного права позивача за зустрічним позовом.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Тому враховуючи, що суд першої інстанції, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, невірно оцінив надані сторонами докази , допустив неповноту розгляду справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, розглянув позов невірно застосувавши норми матеріального права, - рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_13, ОСОБА_12 до ОСОБА_8, Черкаської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування та за зустрічним позовом ОСОБА_8 до Черкаської міської ради, ОСОБА_12, ОСОБА_13 про визнання права власності на будинок - в частині відмови в задоволенні первісних вимог ОСОБА_13, ОСОБА_12 до ОСОБА_8, Черкаської міської ради щодо визнання в порядку спадкування права власності на будинок літ. Ж-1, по АДРЕСА_1 та в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_8 до Черкаської міської ради, ОСОБА_12, ОСОБА_13 про визнання права власності на будинок - належить скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення.

З досліджених судом матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_14 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Черкаською державною нотаріальною конторою 05.11.1986р. пор.№2-6954, на праві власності належав жилий будинок дерев'яний, обкладений цеглою площею 49,7 кв.м., надвірні споруди: літня кухня під літ. «Б,б», сарай під літ. «Г,г», огорожа під № 1, 2, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 /а.с. 44-48, 81-82/.

Відповідно до ст. 90 Земельного Кодексу УРСР, що був чинний на час набуття права власності ОСОБА_15 на вказаний будинок, - на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною.

При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі.

Якщо попередній власник будівлі одержав земельну ділянку на пільгових умовах за нормами, що перевищують діючі, за новим власником будинку може бути закріплена в користування земельна ділянка, виходячи з норм, встановлених статтею 88 цього Кодексу.

Рішенням виконавчого комітету Соснівської районної ради народних депутатів № 272 від 22.08.1990 (п. 56) надано дозвіл ОСОБА_8, на будівництво трикімнатного житлового будинку розміром 9,5 х 10,3 м. на існуючому фундаменті по АДРЕСА_1, враховуючи клопотання батька ОСОБА_14 /а.с. 18-19/.

Однак при цьому з користування ОСОБА_14 земельна ділянка по АДРЕСА_1 не вилучалася і ОСОБА_8 для будівництва будинку органом місцевого самоврядування не надавалася, що визнали сторони в ході розгляду справи.

ОСОБА_8 не заперечувала, що зазначений в рішенні виконкому фундамент за вказаною адресою був споруджений ОСОБА_14, але не було надано доказів про перехід права власності на нього до ОСОБА_8

На виконання дозволу наданого зазначеним рішенням, на вказаному, вже існуючому фундаменті, було споруджено будинок, який в технічному паспорті на будинковолодіння по АДРЕСА_1 був позначений літ. Ж-1 /а.с.45/.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_14 помер, спадкоємцями першої черги, що прийняли спадщину після його смерті були ОСОБА_13, ОСОБА_12 та ОСОБА_8, які і отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що належала померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Черкаською державною нотаріальною конторою 05.11.1986р. пор.№2-6954 (жилий будинок дерев'яний, обкладений цеглою площею 49,7 кв.м., надвірні споруди: літня кухня під літ. «Б,б», сарай під літ. «Г,г», огорожа під № 1, 2, розташовані на земельній ділянці розміром 500 кв.м.) /а.с .42-43/.

З приводу отримання свідоцтва про право власності на будинок по АДРЕСА_1 у м. Черкасах, що був позначений літ. Ж-1, ОСОБА_13 та ОСОБА_16 відмову нотаріуса у формі постанови, що передбачена законодавством, не отримували, а лист завідувача Першої черкаської державної нотконтори від 26.09.2009р. «Про результати розгляду заяви», на який вони посилаються, - не є відмовою у вчиненні нотаріальної дії вчиненої у формі постанови /а.с. 61-62/.

Після смерті ОСОБА_14 його дочка ОСОБА_8 08 серпня 1997 року здійснила введення в експлуатацію вказаного будинку на своє ім'я, про що свідчить Акт приймання індивідуального домоволодіння, який був затверджений рішенням виконавчого комітету Соснівської районної ради народних депутатів № 446 від 27 серпня 1997 року /а.с. 20-21/.

А саме, відповідно до зазначеного акту та рішення був прийнятий в експлуатацію та надано дозвіл на оформлення права власності : «…На будинок АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_8 житловою площею 43,5 кв.м., корисною - 74,5 кв.м.».

Хоча рішенням виконавчого комітету Соснівської районної ради народних депутатів № 272 від 22.08.1990 року надавався дозвіл на будівництво будинку корисною площею 97,85 м.кв. (9,5 Х 10,3=97,85).

Рішенням Виконавчого комітету Черкаської міської ради № 629 від 21.07.1998 року розділено землекористування по АДРЕСА_1 на два окремих та надано право користування земельними ділянками:

- ОСОБА_8 земельну ділянку площею 1 387,30 кв.м., з них: 500 кв.м. в постійне користування для обслуговування жилого будинку літер «Ж-І», господарських будівель і споруд, 887,30 кв.м. в тимчасове короткострокове користування на 3 роки під город без права забудови, без відшкодування понесених затрат і збитків, збудованому жилому будинку літер «Ж-І» привласнити АДРЕСА_1 (у зв'язку з чим вносилися відповідні зміни й до інвентарної справи);

- за жилим будинком літер. «А-І», власник якого ОСОБА_14 помер, залишено земельну ділянку для оформлення спадщини площею 1 467 кв.м., з них: 500 кв.м. в постійне користування для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, 967 кв.м. в тимчасове короткострокове користування на 3 роки під город без права забудови, без відшкодування понесених затрат і збитків. Жилому будинку літер «А-І» залишено АДРЕСА_1.

На підставі вказаного рішення Виконавчого комітету Черкаської міської ради 6 серпня 1998 року ОСОБА_8 отримала свідоцтво про право власності НОМЕР_1 на домоволодіння по АДРЕСА_1 у м. Черкасах /а.с. 23/.

Але постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 грудня 2012 року визнано незаконним та скасоване рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради № 629 від 21.07.1998 року /а.с. 29-30/.

А рішенням апеляційного суду Черкаської області від 21 серпня 2014 року свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 6 серпня 1998 року визнано недійсним з тих підста, що рішення виконкому № 629 від 21 липня 1998 року, на підставі якого видавалось свідоцтво про право власності, скасоване рішенням суду /а.с. 65-66/.

Після чого ОСОБА_8 зверталась до Реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції по питанню державної реєстрації прав на житловий будинок літ. «Ж-І» по АДРЕСА_1.

Рішенням Реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції за № 24335699 від 11 вересня 2015 року ОСОБА_8 відмовлено у державній реєстрації права власності на будинок по тій причині, що заявник не надала оригінал акту приймання індивідуального домоволодіння від 08.08.1997р. та документу, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку /а.с.111/.

Дане рішення Реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції ОСОБА_8 не оскаржувалося, а зазначені документи також не були надані і суду при розгляді даного спору. Зокрема ОСОБА_8 надала суду замість оригіналу, посвідчену копію акту приймання індивідуального домоволодіння від 08.08.1997р., надати оригінал даного акту відмовилася.

Усуваючи допущену судом першої інстанції неповноту розгляду справи, під час розгляду справи колегією суддів апеляційного суду було досліджено матеріали інвентарної справи на будинковолодіння по АДРЕСА_1, та, за ухвалою колегії суддів, спеціалістами Черкаського об'єднаного бюро техінвентаризації проведено поточну інвентаризацію будинковолодіння. За наслідками якої було виготовлено спеціалістами КП Черкаське ООБТІ технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1 в м.Черкаси.

Відповідно даних технічного паспорту, на території будинковолодіння по АДРЕСА_1 розташовані два житлові будинки: житловий будинок позначений літ. А-1 та житловий будинок позначений літ. «Ж-2,ж,ж1» (раніше під літ «Ж-1»).

При цьому інвентаризацією було виявлено факт самочинного будівництва мансардного поверху будинку літ. Ж-2 та тамбура до даного будинку під літ.ж1 /а.с. 208/ та, відповідно, встановлено збільшення загальної площі будинку під літ. Ж-2 до 122,5 кв.м.

Таким чином колегією суддів було встановлено:

- що на будівництво будинку по АДРЕСА_1 органом місцевого самоврядування видавався дозвіл ОСОБА_8, але земельна ділянка останній для цих потреб не виділялася, а будинок будувався на існуючому фундаменті та на земельній ділянці, що була в користуванні ОСОБА_14 та з дозволу останнього, при цьому врегулювання ступеня участі в будівництві даного будинку між ним в письмовій формі здійснено не було ;

- що на час смерті спадкодавця ОСОБА_14 будинок в експлуатацію введений не був і ні за останнім, ні за іншою особою, в тому числі й за ОСОБА_8, - не було зареєстровано право власності на будинок під літ. Ж-1 (нині після проведення інвентаризації позначений літ. «Ж-2,ж,ж1») по АДРЕСА_1;

- що нотаріусом постанова про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на даний будинок на ім'я ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не виносилася;

- що оригінал акту приймання індивідуального домоволодіння від 08.08.1997р. ОСОБА_8 наданий не був, а даний будинок є об'єктом самочинного будівництва і на день розгляду справи у державній реєстрації права власності на цей будинок зокрема ОСОБА_8 відмовлено, а раніше видане свідоцтво про реєстрацію права власності на нього було скасоване судом.

У п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року роз'яснено, якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

У п. 23 даної Постанови Пленуму Верховного суду України визначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Листом Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 також роз'яснено, що у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.

Тому, враховуючи, що позивачі за первісним позовом, звертаючись до суду з вимогами про визнання права власності в порядку спадкування на частку в будинку по АДРЕСА_1, не підтвердили належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, неможливість оформлення ними права власності на вказане майно в позасудовому порядку, а також, враховуючи ту обставину, що ними було фактично заявлено вимогу про визнання права власності на будинок, який є об'єктом самочинного будівництва , про що в тому числі було зазначено й в апеляційній скарзі та знайшло підтвердження при перевірці даної обставини апеляційним судом, - то у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_13, ОСОБА_12 до ОСОБА_8, Черкаської міської ради щодо визнання права власності на будинок літ. Ж-1, по АДРЕСА_1 за спадкоємцями ОСОБА_13, ОСОБА_12 та ОСОБА_8 в частці по 1/3 кожному належить відмовити.

Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У ст. 331 цього Кодексу міститься загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

При цьому ні нормою ст. 331 ЦК України ні нормою ст. 392 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення.

Тому, за встановлених обставин та враховуючи, що на спірний будинок у ОСОБА_8 право власності не виникло, оскільки їй відмовлено в державній реєстрації даного нерухомого майна, яке до того ж є об'єктом самочинного будівництва, то не підлягає до задоволення і зустрічний позов ОСОБА_8 до Черкаської міської ради, ОСОБА_12, ОСОБА_13 про визнання права власності на будинок і в його задоволенні належить також відмовити.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_12 - ОСОБА_6 та представника ОСОБА_13 - ОСОБА_7 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 вересня 2015 року - задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_13, ОСОБА_12 до ОСОБА_8, Черкаської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування та за зустрічним позовом ОСОБА_8 до Черкаської міської ради, ОСОБА_12, ОСОБА_13 про визнання права власності на будинок - в частині відмови в задоволенні первісних вимог ОСОБА_13, ОСОБА_12 до ОСОБА_8, Черкаської міської ради щодо визнання в порядку спадкування права власності на будинок літ.Ж-1, по АДРЕСА_1 та в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_8 до Черкаської міської ради, ОСОБА_12, ОСОБА_13 про визнання права власності на будинок - скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_13, ОСОБА_12 до ОСОБА_8, Черкаської міської ради щодо визнання права власності на будинок літ. Ж-1, по АДРЕСА_1 за спадкоємцями ОСОБА_13, ОСОБА_12 та ОСОБА_8 в частці по 1/3 кожному - відмовити.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_8 до Черкаської міської ради, ОСОБА_12, ОСОБА_13 про визнання права власності на будинок - відмовити.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :