Справа № 372/773/16-ц
провадження № 2-641/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2016 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Мори О.М.

при секретарі Василенко О.С.,

за участю прокурора Козленко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Обухові цивільну справу за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до ОСОБА_1, третя особа на стороні відповідача: ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник прокурора Київської області в інтересах позивачів звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у червні 2012 року заступник прокурора Київської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Київської обласної державної адміністрації, Державного підприємства «Київське лісове господарство» із позовом до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 про визнання незаконними та скасування розпоряджень, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, скасування їх державної реєстрації та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння. Позов мотивував тим, що в ході перевірки прокуратурою виявлено факт порушення вимог закону при виділенні у власність ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства на території Обухівського району Київської області. Посилався, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 13 квітня 2006 року надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 24 громадянам, в тому числі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, для ведення особистого селянського господарства площею по 2 га кожному в адміністративних межах Великодмитровицької сільської ради, а розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 7 липня 2006 року затверджено проект землеустрою і передано у власність відповідачам вказані земельні ділянки. На підставі даного рішення відповідачам видано державні акти на право власності на земельні ділянки, зокрема ОСОБА_4- серії НОМЕР_6 (кадастровий номер НОМЕР_2), ОСОБА_5 серії НОМЕР_4 НОМЕР_5 (кадастровий номер НОМЕР_1), ОСОБА_3 серії НОМЕР_4 (кадастровий номер НОМЕР_3).

Справа розглядалась судами неодноразово. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 30.04.2015 року у справі позов прокурора задоволено частково, визнано незаконним та скасовано розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 07.07.2006 року №555, в тому числі щодо передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 2,00 га; визнано незаконними державні акти на право власності на земельні ділянки громадян, в тому числі і серії НОМЕР_8 (кадастровий номер НОМЕР_2), виданий ОСОБА_4; визнано недійсними договори дарування земельних ділянок, укладені 14.06.2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та іншими громадянами; визнано недійсними державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_7 (кадастровий номер НОМЕР_2), виданий ОСОБА_2 та інші державні акти на право власності на земельні ділянки; витребувано на користь Державного підприємства «Київське лісове господарство» із незаконного володіння громадян земельні ділянки, в тому числі із ОСОБА_2 площею 2,00 га з кадастровим номером НОМЕР_2; в задоволенні решти позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду Київської області від 16.07.2015 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 30.04.2015 року в частині визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок, укладених 14.06.2007 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 та іншими, а також в частині визнання незаконними державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_7, виданого ОСОБА_2 та інших державних актів на право власності на земельні ділянки скасовано і ухвалено нове, яким відмовлено в цій частині позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вищезазначеними судовими рішеннями встановлено, що спірні земельні ділянки відносились до категорії земель лісового фонду і перебували у власності держави, а тому оспорювані розпорядження Обухівської районної державної адміністрації щодо передачі ділянок у власність фізичних осіб та видача їм державних актів суперечить вимогам закону. При цьому суд виходив з того, що спірні ділянки не вилучались в ДП «Київське лісове господарство» в установленому законом порядку і не змінювалось їх цільове призначення, а відтак розпоряджатись цією ділянкою Обухівська РДА не мала права.

Просив суд витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України, ДП «Київське лісове господарство» з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,0000 га, що розташована адміністративних межах Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області з кадастровим номером НОМЕР_2, вартістю 16195, 56 гривень.

В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, так як набута відповідачем земельна ділянка вибула з володіння держави з порушенням вимог закону та державі заподіяні збитки.

Представник позивача, Кабінету Міністрів України, подав до суду клопотання, в якому позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив розгляд справи здійснювати без його участі.

Представник позивача, Державного підприємства «Київського лісового господарства», в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача, ОСОБА_1, подавши письмові заперечення, в судовому засіданні пояснив, що відповідач придбав земельні ділянки, згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, без порушення прав позивачів, а тому набувши право власності у встановленому законодавством порядку просив в задоволенні позову відмовити повністю з застосуванням строків позовної давності.

Представник третьої особи ОСОБА_2 будучи належно повідомлений про дату місце та час слухання справи в судове засідання не з'явився.

Суд, заслухавши представників сторін що з'явились в судове засідання, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації №257 від 13 квітня 2006 року «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 24 громадянам для ведення особистого селянського господарства в межах території Великодмитровицької сільської ради», громадянам,, надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею по 2,00 га кожному для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області.

Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 24 громадянам для ведення особистого селянського господарства в межах території Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області був виготовлений в 2006 році ТОВ «Лідер Плюс».

Розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області №555 від 07 червня 2006 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 24 громадянам для ведення особистого селянського господарства в межах території Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області», затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадян, в тому числі і громадянці ОСОБА_4, по 2,00 га кожному для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області.

В червні 2006 року на підставі вказаного розпорядження ОСОБА_4 отримала державний акт на право власності НОМЕР_8 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2 в межах Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області для ведення особистого селянського господарства по 2,00 га кожна.

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 14.06.2007 року, зареєстрованого в реєстрі за №2844 ОСОБА_4 відчужила земельну ділянку ОСОБА_2 яка являється третьою особою в даній справі.

На підставі вказаного договору ОСОБА_2 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_7, площею 2,00 га, кадастровий номер НОМЕР_2.

Зазначені факти встановлені рішенням Обухівського районного суду Київської області від 30.04.2015 року у справі №1018/4857/12 та в силу статті 61 Цивільно - процесуального кодексу України доказуванню не підлягають.

Судом також встановлено, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 30.04.2015 року у справі №1018/4857/12 позов прокурора Київської області задоволено частково, визнано незаконним та скасовано розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 07.07.2006 року №555, в тому числі щодо передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 2,00 га; визнано незаконними державні акти на право власності на земельні ділянки громадян, в тому числі і серії НОМЕР_8 (кадастровий номер НОМЕР_2).

Рішенням апеляційного суду Київської області від 16.07.2015 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 30.04.2015 року в частині задоволення вищезазначених позовних вимог залишено без змін.

В подальшому земельна ділянка площею 2,00 га з кадастровим номером НОМЕР_2 відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 28 травня 2010 року ОСОБА_2 була відчужена на користь ОСОБА_1.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли при розгляді справи суд вважає за необхідне проаналізувати наступні норми права та правові позиції викладені в постановах суддів вищих інстанцій.

Відповідно до частин другої та третьої статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

За статтею 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, через які також згідно зі статтями 83, 84 ЗК України набувається та реалізується право комунальної власності на землю та право державної власності на землю. Комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Статтею 80 ЗК України установлено, що самостійними суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності, а також держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

З урахуванням такого висновку Конституційного Суду України та з огляду на положення статті 11 ЦК України, статей 78, 116, 122 ЗК України, в зв'язку з прийняттям суб'єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, в сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов'язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб'єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб'єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб'єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб'єктом права власності на землі державної власності.

З огляду на положення частини першої статті 83, частини першої статті 84 ЗК України комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст; у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Статтею 122 ЗК України визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування відповідно із земель державної та комунальної власності.

Крім того, з урахуванням статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Однак первинним суб'єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.

Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об'єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу земель державної власності в комунальну власність, а також земельної ділянки в приватну власність із земель відповідно державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Також згідно з частинами другою та третьою статті 1, частиною першою та другою статті 7 ЛК України, ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Судом встановлено, що земля, віднесена Розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області №555 від 07 червня 2006 року до земель сільськогосподарського призначення, мала лісогосподарське призначення (лісового фонду), вона вкрита лісами першої групи.

За таких обставин, «суспільним», «публічним» інтересом звернення заступника прокурора Київської області до суду з вимогою витребування спірної земельної ділянки з володіння ОСОБА_1 є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни цільового призначення земель лісового фонду та безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок і лісів із державної та комунальної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісів - національного багатства України та лісів як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю та ліси, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі та лісів, що незаконно вибули з такої власності.

За правилами статей 83, 84 ЗК України до земель державної та комунальної власності, які не можуть передаватися в приватну власність, віднесено землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до частини другої статті 56 ЗК України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Таке саме правило встановлене статтею 12 ЛК України.

Отже, стосовно землі лісогосподарського призначення закон установлює пріоритет державної, комунальної власності на землю над приватною і, крім того, прямо забороняє органам місцевого самоврядування та органам виконавчої влади передавати в приватну власність ліси та землю відповідного цільового призначення поза складом угідь селянських, фермерських та інших господарств, або й у складі цих угідь, якщо площа ділянки більше, ніж 5 га.

Таким чином, законно набути права приватної власності на спірну земельну ділянку лісогосподарського призначення площею 2 га із земель державної чи комунальної власності не могла жодна юридична чи фізична особа, в тому числі й відповідач ОСОБА_1 Натомість він набув такого права власності у спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідача на землю стало можливим у результаті прийняття органом місцевого незаконного розпорядження, та наступного укладення договорів купівлі-продажу.

Крім того, витребування спірної земельної ділянки з володіння ОСОБА_1 на користь держави відповідає критерію законності: витребування з його власності земельної ділянки здійснюється на підставі норм статті 153 ЗК України, статті 388 ЦК України в зв'язку з порушенням органом місцевого самоврядування вимог ЛК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними. Сумніви суб'єктів звернення в правильності тлумачення та застосування цих норм судами не можуть свідчити про незаконність втручання в право власності.

Згідно ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно ч. 1 ст. 388 цього ж Кодексу, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача, серед іншого, і тоді, коли майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом.

Більше того, спірні землі вибули із власності держави безкоштовно, а саме, в порядку безоплатної приватизації, передбаченої ст. 118 Земельного кодексу України. А тому, відповідно до ч. 3 ст. 388 Цивільного кодексу України, дані землі можуть за будь-яких обставин бути витребувані у добросовісного набувача.

Таким чином, позовні вимоги про витребування земельної ділянки, знайшли підтвердження під час судового розгляду, ґрунтуються на законі, підтверджуються сукупністю зібраних у справі доказів.

При вирішенні спору суд враховує, окрім іншого, правові позиції Верховного Суду України, викладені в постанові від 16.12.2015 року у справі № 6-251ц15.

Відповідно до вимог чинного процесуального законодавства, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України передбачає - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.. Частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що захист цивільних прав та інтересів здійснюється, зокрема, у такий спосіб, як визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 256 ЦК України встановлено, що «позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу»; статтею 257 ЦК України встановлено, що «загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки», статтею 261 ЦК України встановлено, що «перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила», статтею 257 ЦК України встановлено, що «позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення».

Щодо заяви представника відповідача про відмову у задоволенні позовних вимог з застосуванням строку позовної давності, то суд не вбачає підстав для цього. Так, беручи до уваги, що спір про витребування спірної земельної ділянки з незаконного володіння з кадастровим номером НОМЕР_2, що була предметом позову у справі № 1018/4857/12 тривав з червня 2012 року, а остаточне рішення прийнято Апеляційним судом Київської області прийнято 16 липня 2015 року, тому позов подано в межах визначеного законом строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Оскільки, суд задовольняє позовні вимоги, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 1378,00 грн. у відшкодування понесених позивачем та документально підтверджених судових витрат

Керуючись, ст.121 Конституції України, ст.ст.10,11,15,57,60,209,212-214 ЦПК України, , ст.ст.387,388 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до ОСОБА_1, третя особа на стороні відповідача: ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння - задовольнити.

Витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України, ДП «Київське лісове господарство» з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,0000 га, що розташована адміністративних межах Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області з кадастровим номером НОМЕР_2, вартістю 16195, 56 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь прокуратури Київської області сплачений судовий збір у розмірі 1378,00 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд Київської області.

СуддяМора О. М.