АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22ц/796/2477/16 Головуючий у 1 інстанції -Гуменюк А.І.
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 лютого 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

головуючого - Панченка М.М.

суддів - Барановської Л.В., Побірченко Т.І.

при секретарі - Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Вугілля України» на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 20 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугілля України» про стягнення заборгованої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Вугілля України» і, з урахуванням уточнень до позову, керуючись ст.ст.116,117 КЗпП, просила винести рішення, яким стягнути з відповідача на свою користь: заборговану заробітну плату за період з 1.11.2014 року по 31.05.2015 у сумі 39.534 грн.58 коп., з яких 33.218 грн.84 коп. - заборгованість по основній заробітній платі, та 5.520 грн.21 коп. - по додатковій заробітній платі; середній заробіток за час затримки виплати при звільненні за період з 31.05.2015 року, у сумі 11.159 грн.75 коп.

Також позивачка просила стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у сумі 8.000 грн. та судові витрати на правову допомогу у сумі 3.000 грн. /а.с.1-4, 54-57/.

Позивачка зазначала, що вона працювала на посаді провідного економіста відокремленого підрозділу «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр ДП «Вугілля України», розташованого у м.Макіївка Донецької області і працювала на цій посаді до 31.05.2015 року до моменту окупації м.Макіївка російськими військами.

Однак, на час припинення її роботи в указаній установі, відповідач нарахував, але не виплатив їй заробітну плату у вище зазначеній сумі.

Оскільки орган управління відповідача розташований у м.Києві, позивачка звернулась з цим позовом до відповідача за місцем його знаходження.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 20 серпня 2015 року позов задоволено частково /а.с.88-94/.

Судовим рішенням стягнуто з ДП «Вугілля України» на користь позивачки 44.412 грн.34 коп., які складаються: із нарахованої але не виплаченої заробітної плати у сумі 33.218 грн.84 коп., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.05.2015 року по 10.08.2015 року у сумі 10.193 грн.50коп. та моральної шкоди у сумі 1.000 грн., а в решті позову відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі ДП «Вугілля України» просить скасувати рішення, як постановлене на неповно з"ясованих обставинах з порушенням вимог матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові /а.с.97-99/.

Не заперечуючи проти нарахованої судом заборгованості, вимагаючи скасування судового рішення, скаржник в апеляційній скарзі послався на те, що на цей час Відокремлений підрозділ «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» (ВП «ГІРЦ») зареєстрований та здійснює свою діяльність у м.Макіївка Донецької області. Оскільки указане місто перебуває в зоні АТО, що потягло суттєве скорочення обсягів видобутку та реалізації продукції ДП «Вугілля України« надавало рекомендації керівнику Підрозділу щодо оптимізації структури ВП»ГІРЦ» шляхом звільнення працівників сектору збору інформації, де працювала позивачка.

Однак, як зазначає скаржник, до указаних рекомендацій ДП»Вугілля України» керівництво ВП»ГІРЦ» не прислухалось, чисельність сектору працівників не оптимізував, діяльність підрозділу не згорнув та продовжував діяти на власний розсуд, що призвело до ситуації, коли працівники фактично не працюють, підприємство фактично простоює, а заробітна плата нараховується, у відповідності з чинним законодавством України.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача визнав правомірність вимог позивачки.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи та обговоривши апеляційну скаргу в межах заявлених доводів, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до ст.94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник, або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць, через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Як слідує з матеріалів справи і таке встановлено судом, відповідно до наказу №66/к від 18.09.2014 року позивачка ОСОБА_1 з 19.09.2014 року була працевлаштована на посаді провідного економіста Відокремленого підрозділу «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» (ВП»ГІРЦ») ДП «Вугілля України», розташованого у м.Макіївка Донецької області за трудовим договором на невизначений термін з посадовим окладом зґідно штатного розкладу /а.с.18/.

Головна структура ВП»ГІРЦ» підпорядковується відповідачу ДП»Вугілля України», який розташований у м.Києві.

Позивачка працювала на цій посаді до 31.05.2015 року і припинила свою робочу діяльність у відповідача з 31.05.2015 року у зв»язку з окупацією м.Макіївка російськими військами.

Відповідно до записів у трудовій книжці позивачки, остання звільнена з роботи 31.05.2015 року за п.1 ст.40 КЗпП з підстав ліквідації ВП»ГІРЦ», яке відбулось на підставі листа відповідача, як головної структури ДП»Вугілля України» за №12 від 1.4.2015/а.с.,61-62,58/.

Відповідно до ст.47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов"язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно до ст.116 КЗпП власник підприємства, або уповноважений ним орган зобов»язані провести зі звільненим працівником повний розрахунок в день звільнення. А якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Як слідує із розрахункової довідки за №166/15 від 10.06.2015 року, виданої ВП»ГІРЦ», заборгованість підприємства перед позивачкою по невиплаченій заробітній платі, станом на час її звільнення, склала 33.218 грн.84 коп. /а.с.63/.

Як встановлено в суді першої інстанції відповідачем на час розгляду справи не були виплачені позивачці заборговані суми у зв»язку з чим вона правомірно звернулась до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Трудове законодавство виходить з принципу презумпції невинуватості працівника, тобто не можна застосовувати до працівника негативних заходів без належних та допустимих на те доказів.

Відповідно до ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку позивачки за час затримки розрахунку при її звільненні, суд першої інстанції правомірно керувався ст.117 КЗпП, та постановою КМ України №100 від 8 лютого 1995 року „Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" і визначив середню заробітну плату за час затримки її виплати за період з 31.05.2015 року по 10.08.2015 року сумі 10.193 грн.50 коп., розмір якої відповідачем не оскаржується.

При цьому, суд апеляційної інстанції, в силу ст. 303 ЦПК України перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Крім того, судом обгрунтовано, з застосування ст.237-1 КЗпП, стягнуто з відповідача на користь позивачки моральну шкоду у сумі 1.000 грн.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі відносно того, що територія міста Макіївки Донецької області на час виникнення спірних правовідносин не перебувала під юрисдикцією української влади, а тому, начеб-то, позивачка не виконувала свої посадові обов»язки, колегія суддів вважає безпідставними і такими, що спростовані дослідженими матеріалами справи. Зокрема, листом відповідача за №12 від 1.4.2015 на адресу ВП»ГІРЦ», із якого слідує, що ДП «Вугілля» розпорядилось ліквідувати ВП»ГІРЦ» і звільнити всіх працівників за п.1 ст.40 КЗпП до червня 2015 року.

А це означає, що відповідач визнавав позивачку такою, що виконує свої трудові обов»язки до дня ліквідації ВП»ГІРЦ», тобто, до 31.05.2015 року. При цьому, якщо заборгованість позивачці по заробітній платі не була виплачена ВП»ГІРЦ», то цей обов»язок, як вважає позивачка, правомірно повинен бути покладений на вище стоячу структуру, якою є відповідач і за розпорядженням якої було ліквідовано ВП»ГІРЦ».

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене у відповідності до вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Вугілля України» відхилити, а рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 20 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді