Справа № 490/3097/16-ц
н/п 2/490/1837/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2016 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Подзігун Г. В.

при секретарі - Головацькому О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - Центральний відділ державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання правочину удаваним, визнання права власності та зняття арешту з транспортного засобу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просила визнати односторонній правочин - довіреність № 1620 від 31.10.2013 року, яка видана ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_1 щодо володіння, користування і розпорядження транспортним засобом марки ГАЗ 33021, 1999 р. в., реєстраційний номер - НОМЕР_1, - удаваним правочином, який вчинений з метою приховання договору купівлі-продажу вищезазначеного транспортного засобу; визнати за позивачкою право власності на вказаний транспортний засіб, а також зняти арешт з зазначеного транспортного засобу і повернути його власнику.

В обґрунтування вимог позову ОСОБА_1 посилалася на те, що позивачка мала намір придбати у відповідача вищезазначений автомобіль. Між сторонами було погоджено усі істотні умови передачі автомобілю, та прийнято рішення про його відчуження шляхом видачі відповідачем довіреності на ім'я позивачки.

Позивачка передала відповідачу грошові кошти, отримала довіреність, реєстраційні документи на транспортний засіб та протягом тривалого часу вільно та безперешкодно володіла і користувалася транспортним засобом. В той же час, у подальшому автомобіль було затримано та поставлено на штрафний майданчик відповідно до постанови на арешт, накладеного Центральним ВДВМ ММУЮ як на майно відповідача.

На теперішній час позивачка вважає, що фактично між сторонами було укладено договір купівлі-продажу автомобіля, а односторонній правочин - видача довіреності - була удаваним правочином, спрямованим на приховання купівлі-продажу транспортного засобу, у зв'язку з чим позивачка і звернулася до суду із даним позовом.

У судове засідання позивачка не з'явилася. При цьому, від її представника до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, вимоги позову підтримав та просив про їх задоволення.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не надав, свого представника до суду не направив.

Представник Центрального ВДВС ММУЮ у судове засідання також не з'явився. При цьому, до суду надав письмові заперечення, в яких посилався на те, що оскільки майно належить відповідачу, арешт було накладено саме на автомобіль як на майно відповідача для забезпечення реального виконання судового рішення.

Представник ПН ММНО ОСОБА_3 до суду також не з'явилася. При цьому, надала до суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності та винести рішення на розсуд суду. Крім того, зазначила, що нотаріус підтверджує лише факт посвідчення довіреності від імені ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_1, однак заперечує факт передачі будь-яких грошових коштів з тих підстав, що оскільки довіреність є одностороннім правочином і видана з ціллю представництва інтересів довірителя перед третіми особами, вона не передбачає передачу грошових коштів.

Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін на підставі наявних у матеріалах справи доказів, оскільки у справі достатньо даних про їх права та взаємини.

Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали та обставини справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Як вбачається із матеріалів справи, 31 жовтня 2013 року ОСОБА_2 для виконання договору доручення було видано довіреність, якою він уповноважив ОСОБА_1 представляти його інтереси в органах ДАІ, органах нотаріату, органах страхування, СТО, автогаражних кооперативах та будь-яких інших компетентних органах, установах та організаціях, незалежно від їх форм власності, підпорядкування та галузевої належності, пов'язані з експлуатацією, продажом (орендою, позичкою), управлінням, технічним обслуговуванням, належного відповідачу на підставі свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2, виданого Миколаївським відділом реєстраційно-екзаменаційної роботи УДАІ УМВС 04.11.2008 року, автомобілем марки ГАЗ 3302 І, 1999 р. в., вантажний фургон малотонажний-В, об'єм двигуна 2 445, шасі (кузов) НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Довіреність була видана на три роки та дійсна до 31.10.2016 року з правом передоручення, з правом скасування довіреностей, виданих в порядку передоручення.

Довіреність було посвідчено ПН ММНО ОСОБА_3 та зареєстровано в реєстрі за № 1620.

31 жовтня 2013 року ОСОБА_2 було складено розписку про те, що він отримав від позивачки грошові кошти в розмірі 20 000 грн. за проданий ним вищезазначений автомобіль.

Протягом тривалого часу позивачка володіла та користувалася транспортним засобом, однак у подальшому, 22 квітня 2016 року ІДПС взводу з ОСП № 2 прапорщиком ОСОБА_4 в присутності свідків було складено акт огляду та тимчасового затримання вищезазначеного транспортного засобу.

Вказаний автомобіль було затримано шляхом його доставлення на зберігання на спеціальний майданчик у зв'язку з арештом, накладеним на транспортний засіб Центральним ВДВС ММУЮ, власник - ОСОБА_2

Крім того, 22 квітня 2016 року командиром взводу з ОСП № 2 роти ДАІ було також вилучено свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2, виданого Миколаївським відділом реєстраційно-екзаменаційної роботи УДАІ УМВС 04.11.2008 року, про що було складено відповідний протокол.

Однак, позивачка вважає, що вказаний автомобіль відповідач передав їй у власність на підставі договору купівлі-продажу, який фактично мав місце у даному випадку, адже між сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов; відповідач отримав грошові кошти у розмірі 20 000 грн. та передав реєстраційні документи на транспортний засіб і ключі від нього.

В той же час, у зв'язку з накладенням арешту порушуються права позивачки як власника вказаного автомобіля.

Вивчивши матеріали та обставини справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі з огляду на таке.

Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажом транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 (далі - Порядок № 1200) та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 (далі - порядок № 1388), які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

За змістом п. 2 Порядку № 1388 (в редакції, чинній на момент видачі довіреності), письмова форма договору є обов'язковою для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх.

Відповідно до п. 7 зазначеного Порядку № 1388 власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) у підрозділах Державтоінспекції (крім транспортних засобів, зареєстрованих до набрання чинності цим Порядком) та без номерних знаків, що відповідають державним стандартам, а також ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах або знищені чи підроблені, забороняється.

За змістом п. 40 вказаного Порядку № 1388 перед відчуженням транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ на підставі заяви власника, документа що посвідчує особу, виконавчого напису нотаріуса, постанови державного виконавця або рішення суду.

Відповідно до п. 42 Порядку № 1388 в разі, коли транспортний засіб знімається з обліку у зв'язку з його відчуженням, у свідоцтві про реєстрацію (технічному паспорті) або на копії реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію на пластиковій основі, робиться запис: «Транспортний засіб знято з обліку для реалізації».

Пунктом 8 вказаного Порядку № 1388 визначено вичерпний перелік документів, які є підставою для перереєстрації транспортних засобів. Для реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зареєстровані в підрозділах ДАІ, крім названих документів, додається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) з відміткою підрозділу ДАІ про зняття транспортного засобу з обліку. Перед відчуженням, передачею такий транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ.

Окрім того, згідно з Порядком № 1200, оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод.

Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС.

У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією суб'єкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акту приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між суб'єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером.

Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану.

У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі.

Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

На відміну від цього, сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов'язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором, не може бути підставою для визнання правочину з видачі довіреності удаваним правочином, та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Судом встановлено, що у даному випадку автомобіль в підрозділі ДАІ не оглядався і з обліку не знімався. На теперішній час він залишається зареєстрованим на ім'я відповідача, у зв'язку з чим, на думку суду, слід вважати, що у відчуження автомобіля у встановленому законом порядку не відбулося.

За такого, при недотриманні зазначених вище положень Порядків суд не може брати до уваги розписку, згідно з якою відповідач отримав від позивачки грошові кошти у розмірі 20 000 грн. за продаж автомобіля.

Враховуючи усе вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову в частині визнання довіреності удаваним правочином, укладеним з метою приховання договору купівлі-продажу, слід відмовити.

При цьому, суд не може взяти до уваги посилання позивачки на ст. 235 ЦК України та постанову Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними», оскільки удаваним є правочин, який вчинено з метою приховання іншого правочину, який було насправді вчинено. В той же час, інший правочин між сторонами не було фактично вчинено, оскільки відчуження автомобіля у спеціально передбаченому законодавством порядку не відбулося.

Позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності.

Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову).

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Зважаючи на те, що видача довіреності на право володіння, користування та розпорядження автомобілем не свідчить про укладення договору купівлі-продажу автомобіля, не породжує у позивачки право власності на транспортний засіб, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачкою права власності на спірний автомобіль.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-688цс15 від 16 грудня 2015 року та в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами.

За такого, в цій частині у задоволенні позову слід також відмовити.

Оскільки вимога про зняття арешту з майна за своїм характером та в силу ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» є похідною від вимоги про визнання права власності на майно, суд відмовляє у задоволенні позову також і в цій частині.

Враховуючи усе вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір сплачено позивачкою при подачі позову до суду.

Керуючись ст. ст. 14, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ Г. В. ПОДЗІГУН