У Х В А Л А

27 травня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Лященко Н.П.,Яреми А.Г.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту та поділ спільного майна подружжя,

встановила:

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 1 липня 2015 року позов задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 1 лютого 2004 року по 1 лютого 2015 року. Визнано квартиру АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частини вказаної квартири кожному. У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції в частині поділу спільного майна подружжя скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення. Визнано за ОСОБА_4 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/3 частини вищезазначеної квартири. У решті рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, рішення апеляційного суду скасовано, а рішення суду першої інстанції залишено в силі.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу касаційного суду та залишити в силі рішення апеляційного суду, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме ч. 2, 3 статті 70 СК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Суд першої інстанції дійшовши висновку про поділ спільного майна подружжя порівну, з висновками якого погодився касаційний суд, виходив із того, що законних підстав для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя немає. Батько та мати зареєстровані та проживають разом з дитиною у спірній квартирі, відповідач сплачує аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 2 400 грн. щомісяця, що значно перевищує розмір прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, а також батько несе додаткові витрати на утримання неповнолітньої дитини.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 3 жовтня 2013 року суд касаційної інстанції виходив із того, що при поділі спільного майна подружжя наявні підстави, передбачені статтею 70 СК України, для відступлення від засад рівності часток подружжя, зокрема враховано, що з позивачкою проживають двоє малолітніх дітей, розмір аліментів для їх належного утримання та забезпечення є недостатнім та наявні обставини, що мають істотне значення, для такого відхилення від засад рівності часток.

- від 4 вересня 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що частка позивачки підлягає збільшенню, оскільки на її утриманні знаходяться неповнолітні діти, які потребують медичного догляду, а розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

- від 11 грудня 2013 року суд касаційної інстанції виходив із того, що ухвалюючи рішення про відступ від засад рівності часток подружжя, апеляційний суд, не врахував тих обставин, що згідно з ч.ч. 2,3 ст. 70 СК України підставами для цього можуть бути, зокрема те, що один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, також за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Суд не дав належної оцінки обставинам справи та не перевірив чи є підстави, які б давали можливість суду зменшити частку позивача.

- від 29 квітня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що факт недостатності розміру аліментів, які неповнолітні діти, непрацездатні повнолітні діти одержують для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, може бути підставою для відступу від засади рівності часток подружжя при поділі спільного майна. Викладені обставини можуть бути підставою відповідного позову, однак, до моменту звернення особи до суду з даним позовом, аліменти з відповідача на утримання дітей не стягувалися, а тому апеляційним судом безпідставно покладено в основу оскаржуваного рішення обставини, що на момент звернення до суду з позовом не існували.

У наданій для порівняння ухвалі Верховного Суду України від 26 жовтня 2005 року, як суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій виходив із того, що в порушення вимог процесуального права, доводів позивачки та заперечень відповідача щодо сплати аліментів, приховування спільного майна, які б давали підстави для відступу від рівності часток при поділі майна, суди не перевірили.

- У наданій для порівняння ухвалі Верховного Суду України від 17 лютого 2010 року, як суд касаційної інстанції, виходив із того, що збільшуючи частку майна особи в спірній квартирі, яка є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції, в порушення вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України, не встановив обставин, які б свідчили про наявність підстав для застосування до даних правовідносин положень ч.2,3 ст. 70 СК України. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2,3 ст.70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч.1 ст. 60 СК України).

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту та поділ спільного майна подружжя за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Н.П. Лященко

А.Г. Ярема