Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 27 Доповідач Коломієць О. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Жигановської О.С., Якухно О.М.

з участю секретаря

судового засідання: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 24 лютого 2016 року

встановила:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позову зазначала, що 07 серпня 2012 року між нею та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики, за яким вона передала в борг останньому 35000,00 доларів США для купівлі земельної ділянки та будівництва жилого будинку строком до 07 серпня 2013 року. У визначений строк ОСОБА_3 кошти у повному обсязі не повернув.

Посилаючись на те, що надані в борг кошти були витрачені в інтересах сім'ї, ОСОБА_2 просила стягнути на її користь суму боргу в розмірі 35000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 28.08.2015 р. становить 745 850 грн., солідарно з ОСОБА_3 та з дружини останнього ОСОБА_4.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 24 лютого 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, без проведення належного дослідження всіх доказів у справі та надання їм відповідної оцінки. При розгляді справи суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про безпідставність вимог, оскільки сторони договору визнають як факт укладення вказаного договору позики, так і факт передачі коштів. Крім того, факт передачі коштів також доводиться реальними наслідками, зокрема : купівлею відповідачем ОСОБА_4 земельної ділянки за отримані від відповідача 12000,00 дол. США, які останній переслав із США на її банківську картку та будівництвом на земельній ділянці будинку за позичені у позивача 23000,00 дол. США, які були отримані братом відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5. Також матеріали справи не містять доказів про отримання ОСОБА_3 грошових коштів з інших джерел, які були витрачені ним в інтересах сім'ї на купівлю земельної ділянки та будівництво будинку.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 08 вересня 2007 року, який розірвано рішенням Червоноармійського районного суду Житомирської області 24 вересня 2015 року (а.с.64).

07 серпня 2012 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір позики, згідно якого відповідач позичив у позивача 35000,00 дол. США для купівлі земельної ділянки та будівництва жилого будинку для своєї сім'ї, які зобовязався повернути в строк не пізніше 07 серпня 2013 року (а.с.4).

За договором купівлі-продажу від 14 серпня 2012 року ОСОБА_4, з письмової згоди чоловіка ОСОБА_3, придбала у власність земельну ділянку площею 800 кв.м., розташовану за адресою : с. Оліївка Житомирського району Житомирської області, район Крошні масив Крок, вул. Кримська, діл.12, за 49800,00 грн., які були сплачені продавцю до підписання договору. Цільове призначення (використання) земельної ділянки : для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (а.с.5-28).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивач не довела належними та допустимими доказами виникнення між сторонами зобовязальних відносин через безгрошовість договору позики, оскільки позивач не довела факт передачі коштів відповідачу в день укладення договору позики та наявність заборгованості відповідача ОСОБА_3 перед позивачем. Також суд не взяв до уваги визнання відповідачем ОСОБА_3 позову, оскільки таке визнання порушує права та інтереси відповідача ОСОБА_4

Проте такі висновки суду є помилковими виходячи з наступного.

Згідно пункту 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін), то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1046, ч. 2 ст. 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-50цс16 від 24.02.2016р).

Судом встановлено, що 07 серпня 2012 року ОСОБА_3 було видано розписку про отримання від ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 35000,00 доларів США. Зі змісту розписки вбачається, що у ній зазначено: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, особистий підпис позичальника та обовязок позичальника повернути їх позикодавцю.

Таким чином, надана позивачем розписка є документом, що підтверджує факт отримання відповідачем грошових коштів на суму 35000,00 доларів США, які до зазначеного в договорі позики строку повернення, на час розгляду справи відповідачем не повернуті. Дані обставини визнаються позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 (а.с.53)

З урахуванням обставин справи, досліджених письмових доказів, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині про стягнення з відповідача ОСОБА_3, з урахуванням вимог ст.ст. 192, 533 ЦК України, заборгованості за договорами позики.

Посилання суду на перебування відповідача ОСОБА_3 з 19 червня 2010 року і на день складання розписки за межами України, передача коштів двома траншами і не в день складання розписки (12000,00 дол. США особисто отримано відповідачем в 2010 році перед відїздом в США, а 23000,00 дол. США - братом відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5) не свідчить про безгрошовість договору позики. Так факт передачі коштів доводиться самою розпискою, сторони договору визнають як факт укладення договору позики, так і факт передачі коштів. Крім того, договір позики є укладеним з моменту передання грошей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-79цс14 від 02.07.2014р).

Разом з тим, вимоги ОСОБА_2 щодо солідарного стягнення боргу з колишньої дружини позичальника ОСОБА_4 до задоволення не підлягають виходячи з наступного

Як убачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_4 не є стороною договору позики від 07.08.2012 року, також вона не надавала згоду у письмовій чи будь-якій іншій формі на укладення договору позики. І як пояснила в суді про існування розписки дізналася лише тоді, коли виник судовий спір про стягнення заборгованості за договором позики. Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 в суді першої інстанції також підтвердив, що про отриману ним для брата частину позики в розмірі 23000,00 дол. США до відома відповідача ОСОБА_4 не ставив.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Саме по собі зазначення у розписці, що кошти призначено для купівлі земельної ділянки та будівництва жилого будинку, не свідчить про витрату цих грошей на купівлю земельної ділянки та будівництва будинку для проживання сім'ї позичальника.

Відповідно до змісту ст.ст.10,11,58-60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками. Докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Всупереч вимог процесуального закону позивач не надала належних і допустимих доказів того, що отримані ОСОБА_3 за розпискою грошові кошти були витрачені в інтересах сім'ї позичальника. До того ж, розписка датована 07.08.2012 року, а земельна ділянка була придбана згідно договору купівлі-продажу 14.08.2012 року і при цьому відповідач ОСОБА_3 давав письмову згоду на її придбання.

Окрім того, відповідач ОСОБА_4 зазначала, що не було спростовано, що сторони працювали і мали кошти для придбання земельної ділянки. В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_3 не заперечував, що в 2010 році він виїхав на заробітки до США і першу частину позичених коштів у розмірі 12000,00 дол. США взяв із собою; за кордоном він працював і зароблені кошти пересилав в Україну на відкритий розрахунковий рахунок.

Копії розрахункових документів за придбання будівельних матеріалів також не свідчать про те, що дані будівельні матеріали були придбані саме за позичені у позивача кошти. Також у більшості видаткових накладних та рахунках прізвище покупця відсутнє, в деяких зазначено прізвище ОСОБА_5, а в деяких ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.147-215).

Крім того, звертаючись у вересні 2015 року з позовом про розірвання шлюбу відповідач ОСОБА_3 посилався на ті обставини, що він зі своєю дружиною ОСОБА_4 близько 5-ти років тому припинили ведення спільного господарства, не підтримують подружніх стосунків та не проживають разом. Протягом останніх трьох років його дружина проживає у цивільному шлюбі з іншим чоловіком. Вказані обставини підтверджуються змістом рішення суду про розірвання шлюбу (а.с.64).

У звязку з чим, посилання позивача на ті обставини, що грошові кошти за договором позики отримано відповідачем ОСОБА_3 в інтересах сімї та використано ним на потреби сімї є безпідставними.

Відповідно до положень п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового - про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 слід стягнути судові витрати, понесені позивачем ОСОБА_2 за розгляд справи в судах першої та другої інстанції в розмірі 7673,40 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 24 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 07.08.2012 року в розмірі 745 850 (сімсот сорок пять тисяч вісімсот пятдесят) грн., що за курсом НБУ станом на 28.08.2015 р. становить еквівалент 35000 (тридцять пять тисяч) доларів США.

В решті вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати в розмірі 7673,40 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий : Судді :