АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/661/16 Головуючий 1 інст. - Саркісян О.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді : Пономаренко Ю.А.,

суддів колегії : Шевченко Н.Ф.,

Івах А.П.,

за участю секретаря: Каплоух Н.Б.,

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2014 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» до ОСОБА_3, яка діє також в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5, управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про виселення,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2013 року ПАТ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 особисто, а також в якості законного представника - неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, третя особа: ОСОБА_5, управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про виселення, в якому просило виселити відповідачів з АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалося на те, що заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19.03.2012 року було звернено стягнення на предмет іпотеки - ізольовану квартиру АДРЕСА_2, по належить на праві власності ОСОБА_5 для задоволення вимог позивача в сумі 302549,24 грн. та встановлено порядок реалізації цієї квартири. Відповідачі в добровільному порядку на письмову вимогу банку про виселення не відреагували, а тому просив виселити відповідачів в примусовому порядку.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2014 року позовні вимоги ПАТ «ПриватБанк» задоволено. Виселено ОСОБА_3 з неповнолітнім сином ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_3. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати в сумі 229,40 грн.

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з апеляційною скаргою на вказане рішення.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 10.06.2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23.04.2014 року скасовано. У задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У липні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з касаційною скаргою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України від 26.11.2014 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення апеляційного суду Харківської області від 10.06.2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 08.04.2015 року апеляційну скаргу задоволено частково. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23.04.2014 року скасовано. У задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

19.05.2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з касаційною скаргою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 28.10.2015 року касаційна скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення апеляційного суду Харківської області від 08.04.2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до цього ж суду.

Не погодившись з рішенням суду 1 інстанції, ОСОБА_3 звернулася з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення є незаконним, необґрунтованим та постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. В своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким позовну заяву залишити без розгляду, провадження у справі закрити до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Як вбачається з матеріалів справи, року усім учасникам у цій справі були направлені судові повістки-повідомлення про розгляд справи на 12.01.2016року. 12.01.2016 року розгляд справи було перенесено на 02.02.2016 року, оскільки відповідач та треті особи не з'явились. 13.01.2016 року відповідача ОСОБА_3 було повідомлено представником ПАТ КБ «ПриватБанк» ще й телеграмою, відповідно до вимог ст.74 ЦПК України. Але 02.02.2016 року в судове засідання сторони не з'явились, про причини неявки не повідомили.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи, оскільки через неявку учасників процесу колегія суддів неодноразово відкладала розгляд справи, і тому колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ч.1 ст.303 ЦПК України).

Суд першої інстанції, розглядаючи справу та задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що ОСОБА_3 особисто, а також якості законного представника ОСОБА_4 банком була направлена письмова вимога про добровільне виселення зі спірної квартири протягом місяця, яка залишилася без виконання, а тому, враховуючи вимоги ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ч. 3 ст. 109 ЖК України, виселив відповідачів.

Судова колегія вважає, що такий висновок суду першої інстанції є правильним, обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам діючого законодавства.

Матеріали справи містять дані про те, що 23.05.2008 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_3, яка діяла у власних інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4, продала спільну квартиру ОСОБА_5, але ж після укладення вказаного договору відповідачі залишилися бути зареєстрованими в цій квартирі та далі в ній проживати.

23.05.2008 року між банком та ОСОБА_5 укладено договір кредиту № НАЕЕGК01270016. На забезпечення виконання основного зобов'язання 23.05.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_4.

Зважаючи на невиконання ОСОБА_5 зобов'язання за кредитним договором утворилась заборгованість та заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на належну йому на праві власності вищевказану квартиру шляхом продажу з укладанням від імені банку договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності,а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

21.10.2013 року рекомендованим листом банк направив на адресу ОСОБА_3 особисто, а також як законному представник ОСОБА_4 письмову вимогу - протягом одного місяця звільнити квартиру, яка є предметом іпотеки, проте відповідачі на вимогу не відреагували.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Тому, судова колегія вважає, що суд 1 інстанції, врахувавши всі обставини справи вірно дійшов висновку щодо підставності позовних вимог про виселення ОСОБА_3 з неповнолітнім сином ОСОБА_4 з вказаної квартири.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

При такому положенні, судова колегія вважає, що суд повно та всебічно дослідив усі обставини по справі, дав їм належну оцінку і постановив законне та обґрунтоване рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального закону.

Інші доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -