АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№22-ц/796/1113/16 Головуючий у 1 інстанції - Чередніченко Н.П.
Доповідач - Панченко М.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

головуючого - Панченка М.М.

суддів - Барановської Л.В., Побірченко Т.І.

при секретарі - Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_3, третя особа з самостійними вимогами - ОСОБА_1, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, та за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк», ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей Голосіївської районної у м.Києві державної адміністрації, про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсним кредитного договору та визнання факту нікчемності договору іпотеки,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ»Приватбанк») звернувся з позовом до ОСОБА_3 і просив винести рішення, яким, в рахунок погашення кредитної заборгованості, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, відповідно до договору іпотеки указаної квартири шляхом продажу квартири кредитором, з отриманням витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією договору купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення позивачем всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

Позивач послався на те, що позичальник ОСОБА_3 не виконує договірних зобов»язань з погашення кредиту, у зв»язку з чим за ним, на час звернення до суду з цим позовом, утворилась заборгованість у сумі 87.675,63 дол.США.

Також позивач просив ухвалити рішення, яким зобов»язати відповідача та інших осіб, які зареєстровані або проживають у спірній квартирі, яка є предметом іпотеки, виселити з указаної квартири /а.с.4-6/.

В ході розгляду справи, до участі у процесі залучено третьою особою з самостійними вимогами дружину відповідача ОСОБА_1, яка звернулась в цьому провадженні до суду з позовом про визнання за нею права спільної сумісної власності на указану квартиру та визнання нікчемним вище зазначеного договору іпотеки, як такого, що укладений з недотриманням вимог чинного законодавства, з посиланням на те, що вона, як співвласник квартири не давала згоду на заставу цієї квартири в іпотеку. Також просила визнати недійсним кредитний договір з тих підстав, що він укладений з недотриманням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки кредитор не надав позичальнику належної інформації про можливі ризики та незаконно видав споживчий кредит у іноземній валюті /а.с.63-64, 102-107/.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року позов ПАТ КБ»Приватбанк» задоволено у повному обсязі, а у позові ОСОБА_1 відмовлено /а.с.129-135/.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення її позову та відмовити у позові ПАТ КБ»Приватбанк» /а.с.139-146/.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Рішення суду першої інстанції належить скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові ПАТ КБ»Приватбанк» та часткове задоволення позову ОСОБА_1.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення,, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ст.303 ЦПК України під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено, що 21.03.2007 року між ПАТ КБ»Приватбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір за №К3V3GK15005554 на суму 74.980 дол.США під 10,08% річних з кінцевим терміном погашення 21.03.2027 року. Цільове призначення кредиту - придбання житла.

Відповідно до договірних умов (п.7.1.) позичальник зобов'язувався погашати борг шляхом щомісячного внесення на рахунок банку ануїтетних платежів у розмірі 884,5 дол.США на погашення тіла кредиту та відсотків в період з 21 по 25 числа кожного місяця.

Договором також передбачена сплата позичальником пені на користь банку у розмірі 0,15% від суми непогашеної заборгованості за кожен день прострочки платежа.

Таким чином, міжПАТ КБ»Приватбанк» та ОСОБА_3 виникли відносини договору кредита, які, відповідно до ст.1054 ЦК України, полягають у тому, що банк (кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти.

Після отримання кредиту, того ж дня, 21.03.2007 року позичальник ОСОБА_3 придбав двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, відповідно до договору, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Відутою Оксаною Валеріївною за реєстровим №342.

В подальшому, на забезпечення кредитних зобов»язань сторони за кредитною угодою уклали договір іпотеки, посвідчений 21.03.2007 року приватним нотаріусом КМНО Відутою Оксаною Валеріївною за реєстровим №345, в силу якого ОСОБА_3 заставив ПАТ КБ»Приватбанк» придбану за кредитні кошти квартиру АДРЕСА_1, яка складається з двох житлових кімнат загальною площею 45 кв.м.(п.6.1.) /а.с.24-26/.

Сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 423.706 грн.

Отже, між ПАТ КБ»Приватбанк» та ОСОБА_3 виникли також відносини договору іпотеки, які, врегульовані ст.ст.572, 575 ЦК України і в силу яких кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов»язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст.627 ЦК України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов"язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

А, відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Оскільки позичальник ОСОБА_3 не виконував договірні зобов»язання щодо погашення кредиту, станом на 13.10.2014 року за ним утворилась заборгованість, що становить: борг за кредитом - 72.844,07 дол.США; заборгованість за відсотками - 6.893,94 дол.САША; заборгованість по комісії - 1.199,68 дол.США; пені у сумі 2,544,52 дол.США, а також штрафи відповідно до договору: 19,31 дол.США (фіксована частина) та 4.174,11 дол.США (процентна складова), а всього, у сумі 87.675,63 дол.США, що за курсом валют (12,95) на час звернення до суду з цим позовом становить 1.135.399 грн.35 коп.

Свого розрахунку заборгованості відповідач ОСОБА_3 не надав суду і правильність розрахунку визначеного банком не спростував.

Відповідно до ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов»язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов»язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, відповідно до п.18.7.1. договору Іпотеки, укладеного сторонами, у разі порушення іпотекодавцем обов»язків за договором іпотекодержатель має право вимагати повного виконання зобов»язань зі сплати кредиту або відсотків, винагород, а в разі невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

У відповідності з п.28 договору Іпотеки банк має право реалізувати своє право, звернувши стягнення предмета іпотеки шляхом його продажу від свого імені будь-якій особі та будь-яким способом, у порядку передбаченому ст.38 Закону України «Про іпотеку».

Отже, ПАТ КБ»Приватбанк», як іпотекодержатель, вважаючи, що він набув право на задоволення вимог про повернення заборгованих йому коштів шляхом звернення стягнення на заставлену в іпотеку квартиру, звернувся з цим позовом до суду.

Між тим, як зазначив у судовому засіданні представник ОСОБА_3, кредитні кошти у банку, за які придбано спірну квартиру, були отримані відповідачем інтересах сім»ї, тобто, дружини і двох малолітніх дітей, які всі зареєстровані та проживають у спірній квартирі, а кредит погашається спільними коштами разом з дружиною, третьою особою по справі, ОСОБА_1.

Встановлено, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено 20.12.2003 року.

Колегія суддів вважає, що придбана 21.03.2007 року квартира АДРЕСА_1 на ім»я ОСОБА_3, з моменту її придбання, тобто, з моменту передачі продавцю квартири коштів та нотаріального посвідчення цієї квартири, ця квартира є спільним сумісним майном подружжя - покупця, та його дружини, третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_1, що узгоджується з вимогами закону.

Оскільки позивач за первісним позовом ПАТ КБ»Приватбанк» оскаржує право власності за ОСОБА_1 на указану квартиру, колегія суддів вважає обґрунтованим задовольнити її позов, визнавши за нею право спільної сумісної власності подружжя на квартиру, придбану її чоловіком, що відповідає вимогам закону.

Так, відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності.

А в силу ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім»ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно до ч.ч.3,4 ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідчено нотаріально, дійсним.

Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Отже, третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_1 набула право спільної сумісної власності на спірну квартиру з моменту нотаріального посвідчення приватними нотаріусом КМНО Відутою Оксаною Валеріївною від 21.03.2007 року за реєстровим номером №342 договору купівлі-продажу квартири.

Відповідно до ст.392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред»явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється, або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Крім того, вимагаючи визнання нікчемним договору іпотеки від 21.03.2007 року, укладеного між її чоловіком ОСОБА_3 та ПАТ КБ»Приватбанк», третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_1 правомірно посилається на ст.6 Закону України «Про іпотеку», та ст.ст.577,578 ЦК України, згідно яких майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників.

Таким чином, підписуючи 21.03.2007 року договір іпотеки квартири АДРЕСА_1, яка є спільною сумісною власністю подружжя, без нотаріально посвідченої згоди на те іншого співвласника ОСОБА_1, тим самим слідує, що іпотекодавець ОСОБА_3 при укладенні цього договору не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності підписувати договір, що, відповідно до ч.2 ст.215, ч.2 ст.203 ЦК України є підставою для визнання цього договору нікчемним, як такого, що не відповідає вимогам закону з моменту його укладання.

Згідно ч.4 ст.369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Незважаючи на те, що застава майна в іпотеку, в прямому розумінні, не є предметом розпорядження майном, між тим, колегія суддів вважає, що із аналізу ст.6 Закону України «Про іпотеку» слідує, що необхідність отримання згоди на укладання договору іпотеки пов»язується з обмеженням правомочності розпорядження майном. Саме таке обмеження щодо розпорядження власністю подружжя міститься у ст.65 СК України.

Так, згідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об»єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого із подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї, створює обов»язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використовується в інтересах сім»ї.

Дійшовши висновку про задоволення позову ОСОБА_1 про визнання нікчемним договору іпотеки від 21 березня 2007 року за реєстровим №345 колегія суддів враховує також те, що сторони за цим договором діяли недобросовісно по відношенню до ОСОБА_1, як до співвласника предмета іпотеки.

Так, працівники ПАТ КБ»Приватбанк», укладаючи кредитний договір та договір іпотеки ознайомлювались з особистим паспортом ОСОБА_3, з якого слідує, що боржник ОСОБА_3, на час укладання цих договорів, є одруженим зі ОСОБА_1.

В суді апеляційної інстанції представник ПАТ КБ»Приватбанк» визнала ту обставину, що працівники банку при укладанні як договору кредиту, так і договору іпотеки, знали, що ОСОБА_3 є одруженим, однак, не залучаючи до спірних правовідносин другого із співвласників спірної квартири ОСОБА_1, тим самим поступили безвідповідально.

Крім того, банк, знаючи, що придбана ОСОБА_3 квартира, є спільною сумісною власністю, усвідомлював, що іпотекодавець ОСОБА_3 не отримав згоди своєї дружини на укладення договору іпотеки, оскільки у п.11.5. договору іпотеки іпотекодавець заявив, що іпотечна квартира не перебуває у спільній власності.

Те, що ОСОБА_1 не була повідомлена про заставу квартири в іпотеку, підтверджується також поясненнями у суді апеляційної інстанції самої ОСОБА_1 та поясненнями представника її чоловіка, який пояснив, що ОСОБА_3 не вважав обов»язковим повідомляти дружину про заставлення їх спільної квартири в іпотеку.

Отже, вимоги ОСОБА_1 в частині визнання нікчемним договору іпотеки від 21.03.2007 року, укладеного між її чоловіком ОСОБА_3 та ПАТ КБ»Приватбанк» є правомірними і такими, що підлягають задоволенню.

Указаний висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України за результатами розгляду справи за №6-1912 цс15.

У зв»язку з цим, оскільки колегія суддів дійшла висновку про нікчемність договору іпотеки, рішення суду першої інстанції в частині задоволеного позову ПАТ КБ»Приватбанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на заставлену квартиру в порядку виконання зазначеного договору іпотеки, є незаконним і таким, що підлягає скасуванню.

Між тим, в частині позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання недійсним кредитного договору від 21 березня 2007 року №К3V3GK15005554, та додаткового договору №1 від 4.11.2013 року до основного кредитного договору від 21 березня 2007 року №К3V3GK15005554, укладених між позичальником ОСОБА_3 та кредитором ПАТ КБ»Приватбанк», колегія суддів не вбачає підстав для задоволення цих вимог.

Так, вимагаючи визнання недійсними кредитної угоди від 21.03.2007 року та додаткової угоди №1 від 4.11.2007 року, позивачка ОСОБА_1 посилається на те, що: вона не надавала згоду своєму чоловікові позичальнику за кредитним договором ОСОБА_3 на укладення кредитної угоди; крім того послалась на порушення ПАТ КБ»Приватбанк» вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про захист справ споживачів та п.2.1. постанови Плавлення НБУ від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупної вартості кредиту»; також позивачка зазначила, що валютою кредитного договору повинна бути грошова одиниця України, а не іноземна валюта.

Відмовляючи у позові в цій частині, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно зазначив, що за змістом статей 203,215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину.

Однак, як слідує зі спірного кредитного договору від 21.03.2007 року та додаткового договору до нього від 4.11.2013 року, сторони правочинів досягли згоди щодо всіх обставин, які мають істотне значення для їх укладення (сума кредиту, процент за користування ним, строки повернення кредиту, умови припинення договору та ін.) Факт отримання грошових коштів банком позичальнику ніким не оспорюється.

Стосовно відсутності згоди третьої особи ОСОБА_1 на укладення її чоловіком кредитної угоди суд обгрунтовано не взяв до уваги, оскільки указаний договір не є договором розпорядження спільним майном, а тому права позивачки в цій частині не порушені.

Так, відповідно до п.25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» слідує, що положення статті 65 СК щодо порядку розпорядження майном, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного з подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Враховуючи встановлені у судовому засіданні обставини, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, відмовивши у позові ПАТ КБ»Приватбанк», та частково задовольнивши позовну заяву ОСОБА_1.

Встановлено що в ході розгляду справи сторони не просили суд, в порядку ч.3ст.267 ЦК України, застосувати строк позовної давності.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, в порядку розподілу судових витрат, колегія суддів вважає за правомірне стягнути з ПАТ КБ»Приватбанк» на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір при зверненні до суду першої інстанції та до суду апеляційної інстанції в загальній сумі 5.379 грн.10 коп.

Керуючись ст.ст.307,308,309 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року в частині задоволеного позову Публічного акціонерного товариства КомерційнийБанк «Приватбанк» до ОСОБА_3, третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

У позові Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_3, третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, та виселення з указаної квартири - відмовити.

Скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року в частині відмови у позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» та ОСОБА_3 про визнання квартири спільної сумісною власністю подружжя, та визнання нікчемним договору іпотеки. Ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

Визнати за ОСОБА_1 та за ОСОБА_3 право спільної сумісної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_1.

Визнати нікчемним, недійсність якого встановлена законом, договір іпотеки, укладеного між ОСОБА_3, та Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк «Приватбанк», щодо квартири АДРЕСА_1 на забезпечення зобов»язань за кредитним договором від 21 березня 2007 року №К3V31505554, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Відутою Оксаною Валеріївною від 21 березня 2007 року за реєстровим №345.

В частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору від 21 березня 2007 року №К3V3GK15005554, та додаткового договору №1 від 4.11.2013 року до основного кредитного договору від 21 березня 2007 року №К3V3GK15005554, укладених між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк «Приватбанк» на суму 74.980дол.США, відмовити.

Скасувати рішення в частині стягнення зі ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» судового збору у сумі 487 грн. 20 коп., та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 5.379 грн.10 коп.

В решті рішення залишити без змін.

В іншій частині апеляційну скаргу відхилити.

Рішення набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання чинності шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді