У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Демяносова М.В., Маляренка А.В., Леванчука А.О., Парінової І.К.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Чернігівської міської ради до ОСОБА_6 про виселення з приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до Чернігівської міської ради про визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсним, за касаційною скаргою Територіальної громади м. Чернігова в особі Чернігівської міської ради на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 18 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року Чернігівська міська рада звернулась до суду із позовом про виселення з приміщення.

Свої вимоги мотивала тим, що прибудова загальною площею 89,9 кв.м. до нежитлового приміщення (теплиць) за адресою: АДРЕСА_1, належить до комунальної власності територіальної громади м. Чернігова на підставі рішення Чернігівської міської ради від 25 квітня 2014 року та свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення від 28 жовтня 2014 року. Проведеною перевіркою даного нежитлового приміщення було встановлено, що підсобне приміщення колишньої теплиці площею 89,9 кв.м. переобладнане під житлове, має електро- та водопостачання, встановлено автономне опалення, і в ньому постійно проживає відповідач з чоловіком. Листом від 17 квітня 2014 року № 7-4/411 відповідача попереджали про необхідність терміново звільнення приміщення, але відповідач приміщення не звільнила.

У липні 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду з зустрічним позовом про визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 17 червня 2015 року встановлено, що нежитлове приміщення загальною площею 89,9 кв.м. є самочинним будівництвом згідно положень ст. 376 ЦК України, а тому свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28 жовтня 2014 року видано з порушенням норм ЦК України. Також зазначала, що спірне нежитлове приміщення переобладнане під житлове. Вважає, що Чернігівською міською радою було пропущено строк позовної давності щодо звернення до суду із первісним позовом про виселення.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 16 вересня 2015 року позов Чернігівської міської ради задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_6 повернути Територіальній громаді м. Чернігова в особі Чернігівської міської ради нежитлове приміщення по АДРЕСА_1,шляхом виселення.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 18 листопада 2015 року рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 16 вересня 2015 року в частині задоволення позову Чернігівської міської ради про виселення ОСОБА_6 з нежитлового приміщення скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі Територіальна громада м. Чернігова в особі Чернігівської міської ради просить суд касаційної інстанції скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Задовольняючи позовні вимоги Чернігівської міської ради та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що право власності на приміщення колишньої теплиці за адресою: АДРЕСА_1, належить Чернігівській міській раді. ОСОБА_6 проживає у спірному приміщенні без належних правових підстав та відмовляється його звільнити у добровільному порядку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову Чернігівської міської ради, апеляційний суд ухвалив рішення про відмову у задоволенні первісного позову, оскільки Чернігівською міською радою не доведено наявності суспільної потреби у вказаному приміщенні, будівля використовується ОСОБА_6 для проживання, підтримується нею в належному стані, забезпечується за її рахунок необхідними комунальними послугами і є житлом ОСОБА_6 в розумінні ст. 8 Європейської Конвенції.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте висновки судів першої та апеляційної інстанцій не ґрунтуються на нормах матеріального закону та не відповідають наявним у справі доказам.

Судами встановлено, що розпорядженням Чернігівської міської ради від 13 вересня 2005 року № 300-р передано безоплатно з оперативного Управління освіти міської ради в оперативне управління Фонду комунального майна міської ради будівлі, розташовані по АДРЕСА_1, а саме: нежитлова будівля (теплиця) площею 759,2 кв. м, первісною балансовою вартістю 4122 грн, балансовою залишковою вартістю 0 грн; нежитлова будівля площею 89,9 кв. м, первісною балансовою вартістю 488 грн, балансовою залишковою вартістю 0 грн (а.с. 6).

Відповідно до договору оренди № 64 від 1 лютого 2001 року Управління освіти Чернігівської міської ради передало ОСОБА_6 в строкове платне користування приміщення, розташоване по АДРЕСА_1, площею 811,23 кв. м для вирощування овочів. Строк дії договору з 1 лютого 2001 року по 1 лютого 2004 року (а.с. 64-66).

17 жовтня 2008 року СПД ОСОБА_6 було надано відповідь, що її звернення про надання письмової згоди на переобладнання нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 під житлове розглянуто і рішення буде прийнято після отримання відповідей на свої запити та розгляду наданих нею документів.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності від 28 жовтня 2014 року будівля за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 849,2 кв. м, є власністю Територіальної громади м. Чернігова в особі Чернігівської міської ради, форма власності - комунальна (а. с. 66).

Актом обстеження нежитлового приміщення, що перебуває у комунальній власності Територіальної громади м. Чернігова, від 9 квітня 2014 року по АДРЕСА_1 встановлено, що нежитлове приміщення (теплиця) площею 759,3 кв. м та підсобне приміщення площею 89,9 кв. м розташовані на території школи-інтернату. Підсобне приміщення переобладнане під житлове. Встановлене автономне опалення та використовується ОСОБА_6 та її чоловіком, які там фактично проживають. Приміщення охороняється двома собаками, через що внутрішньо огляд приміщення здійснити немає можливості, на вхідних дверях висить замок. ОСОБА_6 відмовилася звільнити приміщення та підписати акт обстеження (а.с. 14).

Листом від 17 квітня 2014 року Фонд комунального майна Чернігівської міської ради повідомив ОСОБА_6 про звільнення займаного підсобного приміщення колишньої теплиці, що належить Територіальній громаді м. Чернігова, яке вона займає та використовує без будь-яких правових підстав, у строк до 5 травня 2014 року та вжиття в іншому разі заходів щодо примусового звільнення займаного приміщення (а. с. 12 - 13).

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 17 червня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_6 до Чернігівської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовлено повністю (а. с. 18-20). Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 21 липня 2015 року вказане рішення залишено без змін (а.с. 31-32).

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що спірне приміщення передано ОСОБА_6 в строкове платне користування за договором оренди від 1 лютого 2001 року. Строк дії договору визначено до 1 лютого 2004 року.

Згідно із ст. 764 ЦК України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідно до ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі, якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Відповідно до вимог ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Жиле приміщення, що надається виселюваному, повинно бути зазначено в рішенні суду або постанові прокурора.

Проте суд першої інстанції, зобов'язуючи ОСОБА_6 повернути нежитлове приміщення шляхом виселення, а апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог Чернігівської міської ради про виселення, не звернули увагу на те, що вказане приміщення не є житловим, не віднесено до державного, громадського чи житлового фонду соціального значення. Відповідного рішення щодо віднесення приміщення до житлового фонду в межах визначених повноважень компетентними органами не приймалось.

Суд першої інстанції, як і апеляційний суд, не вірно визначив характер спірних правовідносин, не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та, вирішуючи спір, не перевірив чи припинено дію договору оренди на не житлове приміщення, чи заперечував проти продовження дії договору наймодавець протягом одного місяця після закінчення строку його дії.

Отже, оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як місцевим, так і апеляційним судами, то рішення місцевого суду та рішення апеляційного суду підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 2 ст. 342 ЦПК України, розглянувши касаційну скаргу на ухвалу суду, суд касаційної інстанції скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції, якщо було порушено порядок, встановлений для його вирішення.

Керуючись ст. ст. 336, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Територіальної громади м. Чернігова в особі Чернігівської міської ради задовольнити частково.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 16 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 18 листопада 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог Чернігівської міської ради скасувати.

Справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О. Леванчук

А.В. Маляренко

І.К. Парінова