АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження : 22ц/790/2679/16 Головуючий 1-ї інстанції - Чудновська І.І.
Категорія : договірне.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Шевченко Н.Ф.

суддів - Івах А.П., Бобровського В.В.

при секретарі - Каплоух Н.Б.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, Червонозаводського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Харківській області, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави та зняття арешту з майна, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який було уточнено, до Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, Червонозаводського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Харківській області, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави та зняття арешту з майна.

В обґрунтування позову посилався на те, що у грудні 2008 року між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «Астра Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк») було укладено договір кредиту на суму 296 218 грн. для придбання автомобіля Toyota Land Cruiser 200 строком до 04 грудня 2015 року.

На забезпечення зобов'язань за кредитним договором у грудні 2008 року між Банком та ОСОБА_3 укладено договір застави, відповідно до якого останній передав у заставу Банку належний йому на праві власності автомобіль марки Toyota Land Cruiser 200, державний номер НОМЕР_1.

У грудні 2009 року укладено договір купівлі-продажу, за яким він придбав у ОСОБА_3 автомобіль Toyota Land Cruiser 200 за 43 400 доларів США.

Відповідно договору поруки від 28 лютого 2012 року він поручився за ОСОБА_3 перед Банком за виконання зобов'язань по кредитному договору і, як поручитель, сплатив за боржника на користь кредитора необхідні кошти за кредитним договором, тобто виконав за нього зобов'язання.

Пізніше йому стало відомо, що постановами від 27 жовтня 2010 року, 16 лютого 2012 року по виконавчим провадженням державними виконавцями Червонозаводського ВДВС ХМУЮ, відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ ХО та Московського ВДВС ХМУЮ було накладено арешт на його автомобіль та оголошено заборону на його відчуження.

Дані постанови вважав такими, що порушують його право звернення стягнення.

Представники відповідачів Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, Червонозаводського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції та Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Харківській області надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутністю з покладанням на розсуд суду.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 проти позову заперечувала з посиланням на відсутність правових підстав для визнання права власності за договором застави.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по усті позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом норм процесуального і матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача ОСОБА_6 та відповідача ОСОБА_3, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що сторонами були заявлені у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності на майно набувається на підставах не заборонених законом, зокрема із правочинів.

Згідно ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Судом встановлено, що 4 грудня 2008 року ВАТ «Астра Банк» та ОСОБА_3 уклали кредитний договір №73003, за умовами якого ВАТ «Астра Банк» надало ОСОБА_3 кредит у розмірі 296 218 грн. на строк до 4 грудня 2015 року включно на придбання автомобіля Тоyota Land Cruiser 200 (а.с.9-11).

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 4 грудня 2008 року ВАТ «Астра Банк» та ОСОБА_3 уклали договір застави №73003/3, відповідно до якого ОСОБА_3 передав у заставу банку належний йому на праві власності автомобіль марки Тоyota, модель LandCruiser 200, 2008 року випуску (а.с.8).

Також судом з'ясовано, що 28 лютого 2012 року ВАТ «Астра Банк», ОСОБА_1, ОСОБА_3 уклали договір поруки №73003/111, відповідно до якого ОСОБА_1 поручився перед ВАТ «Астра Банк» відповідати у повному обсязі по зобов'язанням ОСОБА_3, які виникають з кредитного договору № 73003 від 4 грудня 2008 року (а.с.6-7).

6 грудня 2013 року ВАТ «Астра Банк» відступило ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитним договором №73003 від 4 грудня 2008 року, договором застави № 73003/3 від 4 грудня 2008 року, договором поруки №73003/111 від 28 лютого 2012 року (а.с.12).

У період з 14 лютого 2012 року по 3 грудня 2012 року ОСОБА_1 сплатив ВАТ «Астра Банк» в рахунок погашення кредиту грошові кошти у розмірі 252 894 грн. Крім того, 27 червня 2014 року та 5 липня 2014 року ОСОБА_1 іще сплатив ПАТ «Дельта Банк» на погашення кредитної заборгованості за кредитним договором №73003 від 4 грудня 2014 року грошові кошти 7 500 грн. та 48 000 грн. (а.с.13-18).

Згідно ч.2 ст. 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпеченого порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Відповідно до ст.572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодавець) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Отже, застава, як правовий інститут цивільного законодавства виконує забезпечувальну функцію, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору - заставодержателю задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, незалежно від майнового стану боржника, і наявності у нього заборгованості перед іншими кредиторами, отже застава встановлюється для гарантування майнових інтересів кредитора-заставодержателя.

Статтею 589 ЦК України та ст.20 Закону України "Про заставу" встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Таким чином, виходячи з аналізу зазначених норм права, звернення стягнення на предмет застави є можливим у разі невиконання боржником зобов'язання.

Звертаючись до суду про звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання за ним права власності на автомобіль, позивач вказував, що такі умови передбачені договором застави, укладеним 4 грудня 2008 року між ВАТ «Астра Банк» та ОСОБА_3

Проте таке посилання не відповідає дійсності і спростовується умовами договору застави, пунктом 2.7 та п.3.3.3 якого передбачено, що у випадку невиконання «Заставодавцем» зобов'язань по кредитному договору «Заставодержатель» має право звернути стягнення на Предмет застави у спосіб передбачений чинним законодавством України, зокрема, реалізувати Предмет застави через третіх осіб за власним розсудом через комісійний магазин, біржі, тощо.

Частиною 6 ст. 20 Закону України «Про заставу» встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави.

З огляду на зазначене, суд дійшов правильного висновку про те, що оскільки умовами договору застави не передбачено набуття право власності на заставлене майно, підстав для задоволення позовних вимог немає.

Крім того, позивач не надав належних та допустимих доказів того, що він, як поручитель за кредитним договором від 4 грудня 2008 року, в повному обсязі особисто виконав зобов'язання ОСОБА_7 перед ПАТ «Дельта Банк» та до нього перейшли права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та умовах, що існували на момент переходу цих прав.

При вирішенні спору та ухваленні рішення суд першої інстанції виходив відповідно до ст.ст. 10,11,60, 212,213 ЦПК України із повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегією суддів не встановлено таких порушень норм процесуального та матеріального права, які могли стати підставою відповідно до вимог ст.. 309 ЦПК України для зміни рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів , перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, визнає , що рішення судом першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303,304,307, 308, 313, 317, 319, 323, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді