АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 599/2069/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Іваницький О.Р.
Провадження № 22-ц/789/463/16 Доповідач - Парандюк Т.С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Храпак Н. М.,

за участю секретаря - Коваль О.І.

та сторін - представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2; ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зборівського районного суду від 16 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання такими, що втратили право на житло, колегія суддів,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом про визнання ОСОБА_3 та її малолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування житлом у належному їй на праві власності будинковолодінні в АДРЕСА_1

В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що відповідачка та її діти в будинку з 2006 року не проживають. Реєстрація відповідачів у її будинку створює їй додаткові труднощі при оплаті комунальних послуг.

Рішенням Зборівського районного суду від 16 лютого 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання такими, що втратили право на житло - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушено норми матеріального права.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи викладені в ній.

Позивачка ОСОБА_3, яка представляє інтереси ОСОБА_4, ОСОБА_5 апеляційну скаргу визнала, вважаючи рішення суду не законним та не обґрунтованим.

Представники Мшанецької сільської ради та Зборівського БТІ просять справу слухати у їх відсутності, що підтверджено заявами.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання відповідачів такими, що втратили право на житло, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 є співвласником даного будинковолодіння, діти є неповнолітніми, а доказів щодо не проживання її та дітей в будинку суду не представлено.

Колегія суддів з таким висновком суду погоджується.

Визнання ОСОБА_3 апеляційної скарги, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки цим визнанням порушуються як її, так і її неповнолітніх дітей права та інтереси, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право власності будинковолодіння в АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 (а.с. 5).

Відповідно до ст.ст.120,123 ЦК України (редакція 1963 р.) визначають, що майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Згідно вимог п 6 "а" Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" - право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше 3 років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

Із виписки з погосподарської книги вбачається, що дане господарство відносилось до колгоспного двору і станом на 01.01.1991 року в ньому було прописано і проживало 8 членів, в тому числі ОСОБА_3 (а.с. 44).

Отже, ОСОБА_3 є співвласником спірного будинковолодіння і на час розгляду справи не позбавлена своєї частки у відповідності до вимог чинного законодавства.

Згідно із ст. 29 ч.4 ЦК України - місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому проживає.

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9,10).

Посилання ОСОБА_3 на те, що вона разом із неповнолітніми дітьми проживає в іншому місце, де вони забезпечені житловою площею, не заслуговують на увагу, оскільки жодним доказом не підтверджено. Отже, постійним місцем їх проживання є спірний будинок.

Посилання апелянта на те, що спірний будинок не відноситься до категорії колгоспного двору не заслуговують на увагу, оскільки його правовий статус підтверджено довідкою №03 від 21.01.2016 р., виданою Мшанецькою сільрадою (а.с.44). Інших, які б спростовували пояснення представника ОСОБА_6 - ОСОБА_2 не представлено, а судом не здобуто.

Що ж стосується доводів ОСОБА_6 щодо неналежного відповідача при визнанні судом першої інстанції незаконним рішення та свідоцтва про визнання права власності на спірне будинковолодіння, то колегія суддів до уваги не приймає, оскільки в апеляційній інстанції ОСОБА_3 відмовилась від своїх позовних вимог і відмова прийнята судом, що стверджується ухвалою колегією суддів від 11.05.2016 р.,

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_6 на те, що судом першої інстанції не застосовано строк позовної давності, який пропущений ОСОБА_3 при зверненні до суду, оскільки це суперечать ст. 267 ЦК України згідно якої строк позовної давності застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення, яка в матеріалах справи відсутня.

Крім того, відповідно до норм ст. 41 ч.4 Конституції України, ст. 319 ч.1,2, ст. 321 ЦКУ - власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, тобто позовна давність щодо захисту права власності не застосовується.

Інші доводи апеляційної скарги не являються суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильність рішення суду першої інстанції.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, на представлених доказах, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308,314- 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Зборівського районного суду від 16 лютого 2016 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання такими, що втратили право на житло - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Т.С. Парандюк