У х в а л а

іменем україни

08 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Парінової І.К.,Демяносова М.В.,Ступак О.В.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - ТОВ «ЛК «Автофінанс»), обґрунтовуючи вимоги тим, що 18 березня 2015 року він уклав з відповідачем договори фінансового лізингу на придбання транспортних засобів № 001721 та № 001722. Того ж дня на виконання умов договорів він сплатив по 55 000 грн у якості адміністративного платежу. Відповідно до умов зазначених договорів відповідач повинен був не пізніше 120 робочих днів з дня отримання відповідних платежів передати йому предмет лізингу, проте 24 березня 2015 року йому стало відомо про відсутність можливості передачі предмета лізингу за обома договорами. 30 березня 2015 року він звернувся до відповідача з вимогою розірвання вищевказаних договорів та повернення отриманих грошових коштів, на яку отримав відповідь, що договори вважаються розірваними з 30 березня 2015 року на підставі його заяви, але адміністративний платіж поверненню не підлягає. Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача на його користь 110 000 грн, сплачених на договорами фінансового лізингу від 18 березня 2015 року № 001721 та № 001722.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року, відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційної інстанції й ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм, (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Статтею 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судами встановлено, що відповідно до умов п. 12.1 ст. 12 спірних договорів лізіноодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням розірвати договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізиноодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Із матеріалів справи вбачається, що 18 березня 2015 року, під час укладення угоди, ОСОБА_4 отримав примірники договорів фінансового лізингу з додатками до них та своїм підписом підтвердив те, що він уважно прочитав та зрозумів зміст договорів та додатків до них, умови договорів та додатків йому зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до себе.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог статей 213, 214, 303, 315 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові, виходячи із того, що між сторонами спору в добровільній формі було укладено цивільно-правовий договір, який оформлено в належній формі з погодженням усіх його істотних умов у тому числі щодо прав та відповідальності сторін договору.

Відповідно до вимог статті 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги щодо розірвання спірних договорів у зв'язку з істотною зміною обставин є безпідставними, були предметом дослідження судів попередніх інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів, викладених в оскаржуваних рішеннях, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції й висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Оскільки зі змісту касаційної скарги не вбачається неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.К.Парінова

М.В. Демяносов

О.В.Ступак