АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Категорія: відшкодування шкоди
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді Довгаль А.П.

суддів Коровіна С.Г., Коваленко І.П.

при секретарі Щегельському Д.О.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в приміщенні суду апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Полтавського міського управління УМВС України в Полтавській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями по ненаданню медичної допомоги в умовах ІТТ УМВС України в Полтавській області, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України (надалі ДКС України або відповідач-1), Полтавського міського управління УМВС України в Полтавській області (далі ПМУ УМВС України в П/о або відповідач-2), в якому просив стягнути з відповідача-1 на його користь моральну шкоду в розмірі 657 720,00грн., яку спричинену йому відповідачем-2 внаслідок протиправної бездіяльності, яка полягає в ненаданні своєчасно необхідної та ефективної медичної допомоги в період його знаходження в ізоляторі тимчасового тримання затриманих і взятих під вартою осіб ПМУ УМВС України в П/о.

Заявлені вимоги позивач мотивує тим, що він незаконно знаходився в ІТТ УМВС України в П/о в якості затриманого з 18 вересня 2010 року, звідки був звільнений 27 вересня 2010 року в звязку з різким погіршенням стану здоровя. За час знаходження в камері йому не надавалася медична допомога, не була витребувана медична довідка з онкологічного диспансеру за місцем його помешкання про стан здоровя та можливості тримання в умовах ІТТ, оскільки він є онкологічним хворим, не повідомлено прокурору про його затримання як онкохворого. Позивач стверджує, що його помістили в камеру із іншими особами, які раніше притягувались до кримінальної відповідальності, незважаючи на те, що він є колишнім працівником ОВС, пенсіонером МВС України. Камера, в якій він перебував, не мала облаштування гарячої води, вентиляції. Окрім того, він є людиною, що не пале, в той час як один із співкамерників постійно палив у приміщенні камери. Такі дії відповідача спричинили позивачеві моральні страждання.

В судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача ПМУ УМВС України в П/о не зявився, надав письмові заперечення, в яких зазначив, що адміністрацією та персоналом Полтавського ІТТ ніяких порушень прав ОСОБА_1 не допущено, просив в позові відмовити за його безпідставністю і розглянути справу по суті за його відсутності.

Представник відповідача ДКС України проти позову заперечував, вказуючи на відсутність правових підстав для його задоволення.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 100 000,00грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, на неповне зясування обставин справи, які суд вважав встановленими.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявилися, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень ст.ст. 10, 60, 212, 213, 215 ЦПК України умовами обґрунтованості рішення є повне зясування обставин, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими, та відповідність висновків суду, викладеним у рішенні, обставинам справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд повинен встановити всі юридичні факти, які згідно з нормами права мають значення для розкриття існуючих між сторонами правових відносин чи певних дій.

Вищевказаним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов частково та стягуючи з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 100 000,00грн., суд виходив з того, що доведено незаконну бездіяльність відповідача-2 по ненаданню медичної допомоги позивачу в умовах ІТТ УМВС України в Полтавській області.

Проте, погодитися з таким висновком не можна, оскільки суд дійшов його без повного, всебічного та обєктивного розгляду справи, з неправильним тлумаченням норм матеріального права та без належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

Як визначено ст.55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1ст.3 ЦПК України).

Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю

Даний позов заявлено ОСОБА_1 з посиланням на норми 1174, 1176 ЦК України, якими фактично врегулюванні різні правовідносини.

Так, ст.1174 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичні особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Тобто, ст.1174 ЦК України підлягає застосуванню у випадку, коли є відомою конкретна посадова особа або службова особа органу державної влади, органу місцевого самоврядуванням, незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю якої завдано коди фізичній або юридичній особі.

В той час, як ст.1176 ЦК України передбачає відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Судовим розглядом встановлено, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що згідно постанови Октябрського районного суду міста Полтави від 16 вересня 2010 року надано дозвіл на затримання обвинуваченого ОСОБА_2 та доставки його в суд для вирішення питання про обрання йому запобіжного заходу у вигляді взяття під варту. В подальшому, а саме 18.09.2010року, починаючи з 10.25 год., згідно протоколу затримання особи, обвинуваченої у вчинені злочину від 17.09.2010р., складеного працівниками управління карного розшуку УМВС України в Полтавській області на підставі ст.106 КПК України (в старій редакції) за підозрою у вчинені злочину передбаченого ч.4 ст.190 КК України ОСОБА_1 утримувався у спецустанові Полтавського міського управління УМВС України в Полтавській області.

Відповідно до постанови Октябрського районного суду міста Полтави від 20.09.2010р. продовжено термін утримання ОСОБА_1 до 10 діб. Об 14.00год. - 27.09.2010р. ОСОБА_1Ш звільнено з ІТТ ПМУ на підставі постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 27.09.2010року.

Із матеріалів справи вбачається, що при поміщенні ОСОБА_1 до спецустанови, останній був оглянутий на предмет тілесних ушкоджень, та після його огляду в «Журнал первинного обстеження осіб, що утримуються в ІТТ ПМУ ГУМВС України в Полтавській області» був зроблений запис під №1087, а саме «ОСОБА_1, 10.07.1945р.н., дата поміщення 18.09.2010р. 10.25год., скарг не надходило, під час обстеження виявлено з лівого боку рана від операції, синець на правій руці».

Під час перебування в ізоляторі тимчасового тримання ПМУ УМВС України в Полтавській області, на скарги ОСОБА_1 про погіршення стану здоровя, йому 19.09.2010р. була викликана швидка медична допомога, медпрацівники якої о 20.00год. надали позивачу відповідну медичну допомогу, встановивши діагноз. На пропозицію лікарів щодо госпіталізації ОСОБА_1 відмовився. Доказом цього є запис лікаря ШМД Семенець у «Журналі надання медичної допомоги особам, які утримуються в ІТТ ПМУ ГУМВС України в Полтавській області», в якому під Інв. №2138 зроблено запис із визначенням скарги «скарги на біль в животі», визначенням часу прибуття медпрацівників, характеру надання медичної допомоги, діагнозу та визначенням «від госпіталізації відмовився».

Окрім того, під час звільнення зі спецустанови ОСОБА_1 було запропоновано викласти свої скарги на працівників установи. На дану пропозицію у корінці до протоколу про затримання за підозрінням у вчиненні злочину ОСОБА_1 власноручно зробив напис: «вещи получил полностью, мер физвоздействия, спецзасоби, наручники ко мне не применялись работниками ИВС. Претензий к сотрудникам ИВС не имею. 27.09.10» та поставив підпис під вказаним записом (а.с.81-98).

Таким чином, працівники ізолятору тимчасового тримання Полтавського міського управління УМВС України діяли у суворій відповідності зі своїми функціональними обовязками, Законами України та наказами, що регламентують діяльність спецустанов по утриманню тимчасово затриманих осіб. Отже, викладена у позовній заяві інформація про порушення прав ОСОБА_1 стосовно ненадання медичної допомоги в умовах ІТТ УМВС України в Полтавській області є надуманою та такою, що не відповідає дійсності.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1.незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2.незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3.незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.

Отже, вимога позивача щодо відшкодування йому моральної шкоди за ненадання йому медичної допомоги не підпадає під дію вищенаведеного закону, а тому не підлягає задоволенню.

Окрім того, ОСОБА_1 всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надав жодних доказів, які б свідчили про порушення відповідачем-2 умов його утримання в ІТТ УМВС України в Полтавській області, зокрема щодо утримання його, як колишнього працівника органів внутрішніх справ, разом з двома іншими особами, які притягалися раніше до кримінальної відповідальності.

Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність підстав, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

З урахуванням того, що позивач на підтвердження незаконних дій працівників ІТТ ПМУ УМВС України в Полтавській області не надав будь-яких доказів, тобто не довів факту спричинення йому моральної (немайнової) шкоди, тому відсутні підстави для її відшкодування.

До матеріалів даної справи приєднано декілька судових рішень, які ухвалювалися за позовами ОСОБА_1

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2013 року був задоволений позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, УМВС України в Полтавській області про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення особи в якості обвинуваченого, незаконного взяття та тримання під вартою, незаконного проведення обшуку, незаконного накладення арешту на майно. Цим рішенням було стягнуто з ДКС України на користь ОСОБА_1 компенсацію матеріальної шкоди в сумі 45 000,00грн. та компенсацію моральної шкоди в розмірі 250 000,00грн. (а.с.135-137).

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 18.02.2014року вищезазначене рішення суду першої інстанції змінено, стягнуто з ДКС України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 50 000,00грн. У задоволенні інших вимог відмовлено (а.с.139-141).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.08.2014року позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, прокуратури Полтавської області, УМВС України в Полтавській області про стягнення моральної шкоди в сумі 986 580,00грн., заподіяної незаконним проникненням у житло під час обшуку 02.09.2010року та прийняттям участі у проведенні обшуку з боку співробітників РМОП «Беркут» ЦМВС України в Полтавській області був задоволений частково. Стягнуто з ДКС України на користь ОСОБА_1 75 000,00грн. (а.с.152-156).

Вказане рішення було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 17.12.2014року (а.с.157-159).

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.10.2015року позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби, Полтавського слідчого ізолятора Управління Державної пенітенціарної служби України в Полтавській області про відшкодування шкоди задоволено частково. Стягнуто з ДКС України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 150 000,00грн. На копії цього рішення міститься відмітка суду, що воно набрало законної сили. Даних про його оскарження відсутні. В цьому позові, як свідчить текст рішення, ОСОБА_3 заявлялися аналогічні вимоги, що заявлені в цьому позові.

Оскільки оскаржуване рішення ухвалено без дотримання вимог закону, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову ОСОБА_1 в позові.

Згідно п.п.3),4) ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З огляду на викладене те керуючись ст.ст. 307ч.1п.2), 309ч.1п.п.3),4), 313, 314ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Полтавського міського управління УМВС України в Полтавській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями по не наданню медичної допомоги в умовах ІТТ УМВС України в Полтавській області відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді