АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/7975/15-ц 22-ц/774/62/к/16
Справа № 214/7975/15-ц Головуючий в суді першої
Провадження № 22-ц/774/62/К/16 інстанції ОСОБА_1
Категорія № 50 (4) Доповідач Братіщева Л.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Братіщевої Л.А.,

суддів: Грищенко Н.М., Михайлів Л.В.

при секретарі: Петренко К.І.

за участю: позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 17 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, що навчається, -

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що відповідач є батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який з 03.08.2015 року навчається в військовому інституті Київського національного університету ім. Т.Шевченка за денною формою навчання, термін навчання по червень 2019 року. Відповідач обіцяв, що буде допомагати утримувати сумісну дитину у звязку із продовженням навчання, однак фактично у добровільному порядку ніякої матеріальної допомоги не надає та дитина повністю знаходиться на її утриманні. Просила суд стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх доходів відповідача на утримання сина, щомісячно до закінчення сином навчання, тобто по червень 2019 року, допустивши негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 17 грудня 2015 року, в якому ухвалою від 15 січня 2016 року виправлено описку, позов ОСОБА_2 задоволений частково.

Стягнуто аліменти з ОСОБА_3 щомісячно в розмірі 1/8 долі його доходу, але не менше 30% від прожиткового мінімуму на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2, починаючи з 29.10.2015 року та до досягнення дитиною двадцяти трьох років. Право на утримання припиняється в разі припинення навчання.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог повністю. Так, на його думку, суд не врахував, що син ОСОБА_5 є курсантом 1 курсу денної форми навчання військового інституту Київського національного університету ім. Т.Шевченка, має військове звання рядового складу Збройних Сил України та перебуває на повному державному забезпеченні, а також має інші соціальні гарантії як безоплатний проїзд громадським транспортом, забезпечення безоплатним житлом на період навчання, безоплате санаторно-курортне лікування тощо, а тому вважає, що син не потребує матеріальної допомоги.

Крім того, зазначає, що син після зарахування до інституту забезпечений жилим приміщенням та з 03.08.2015 року проживає окремо від матері за місцем навчання в м. Києві, а тому вважає, що позивач не мала права звертатись з вказаним позовом, оскільки проживає у м. Кривому Розі.

Також суд не врахував, що він не має можливості надавати матеріальну допомогу у звязку з навчанням сина, оскільки його середньомісячне грошове забезпечення, як військовослужбовця, складає 6100 грн., на його утриманні перебувають двоє малолітніх дітей, 2004 та 2014 років народження, дружина, яка знаходиться у декретній відпустці та батьки пенсійного віку, котрим він постійно надає матеріальну допомогу. Квартирою його сімя не забезпечена, у звязку з чим вони орендують двокімнатну квартиру з щомісячною оплатою 4200 грн. та щомісячною сплатою комунальних послуг в сумі 600-800 грн. Крім того, згідно рішення військово-лікарської комісії він визнаний обмежено придатним до військової служби у мирний час, хворіє, був прооперований та на придбання ліків приблизно витрачає 800 грн. на місяць.

В запереченнях на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просила відхилити апеляційну скаргу відповідача, а рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з підстав, передбачених п. 1, 4 ст. 309 ЦПК України, а саме: неповним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи із наступного.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам Закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 04 грудня 2003 року (а.с. 6).

Згідно свідоцтва про народження (а.с. 8), батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_3 (відповідач) та ОСОБА_6 (позивач).

19 грудня 2003 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 та змінила прізвище з «Поплавська» на «Гроо» (а.с. 7).

Відповідно до Витягу з наказу № 2290-33 від 01.08.2015 року та довідки військового інституту Київського національного університету ім. Т.Шевченка від 26.01.2015 року, син сторін по справі ОСОБА_4 зарахований курсантом 1 курсу денної форми навчання, термін навчання з 03 серпня 2015 року по червень 2019 року (а.с. 10, 11).

Позивач ОСОБА_2 працює в Управлінні ветеринарної медицини в м. Кривому Розі на посаді головного спеціаліста-бухгалтера та отримала заробітну плату: квітні 2015 року 1902,00 грн., травні 2015 року 1610,36 грн., червні 2015 року 1902,00 грн., липні 2015 року 3411,64 грн., серпні 2015 року 1921,44 грн., вересні 2015 року 4343,47 грн. (а.с. 13).

Відповідач ОСОБА_3 перебуває на військовій службі у ВЧ А0105, перебуває на квартирному обліку з 18.07.2007 року зі складом сімї 4 особи: дружина та двоє дітей та його грошове забезпечення складає: в липні 2015 року 6640,92 грн., серпні-жовтні 2015 року 6671,37 грн., листопаді-грудні 6697,77 грн. (а.с. 22-24).

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача аліменти на період навчання сина в розмірі 1/8 частини з усіх видів доходу, починаючи з 29 жовтня 2015 року і до досягнення дитиною двадцяти трьох років, але не пізніше закінчення навчання, суд першої інстанції виходив з положень ст. ст. 199, 200 Сімейного Кодексу України, майнового положення сторін та обов'язку батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей за умови навчання в учбовому закладі.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 198 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Згідно ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_2 зазначила, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання сина, хоч в змозі надавати таку допомогу та дитина повністю знаходиться на її утриманні.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року передбачено, що обовязок батьків утримувати повнолітніх дочку, сину, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обовязкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у звязку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Тобто, обовязок батьків утримувати повнолітніх дочку, сину, які продовжують навчатися після досягнення повноліття виникає за обовязкової сукупності певних юридичних фактів.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Колегія вважає, що позивачем, відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не надано доказів та не доведено потреби повнолітнього ОСОБА_4 матеріальної допомоги у звязку з продовженням ним навчання.

Крім того, як встановлено судом та не оспорюється позивачем, повнолітній ОСОБА_4 після зарахування до військового інституту Київського національного університету ім. Т.Шевченка забезпечений жилим приміщенням та з 03.08.2015 року проживає окремо від матері позивача ОСОБА_2 за місцем навчання в м. Києві, а тому колегія вважає, що звернення позивача з вказаним позовом суперечить вимогам ч. 3 ст. 199 СК України, в якій зазначено, що право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка або син, а також самі діти, які продовжують навчання, оскільки позивач проживає у м. Кривому Розі в м-ні Гірницькій, 27/13, що підтверджено відповідним актом (а.с. 12), а син з позовом до суду не звертався.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено без урахування вищезазначених вимог законодавства, тому підлягає скасуванню на підставі п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 1 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 17 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, що навчається відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Л.А. Братіщева

Судді: Н.М. Грищенко

ОСОБА_8