22-ц/775/226/2016(м)
Головуючий у 1 інстанції Міхєєва І.М.
Суддя-доповідач Попова С.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Попової С.А.,

суддів Ігнатоля Т.Г., Кочегарової Л.М.,

за участю секретаря Брежнєва Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, моральної шкоди за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 січня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із даним позовом до фізичної особи підприємця - ОСОБА_3, посилаючись на те, що з 22.11.2013р. вона працювала на посаді торгівельного представника у відповідача; 16.01.2015р. звільнена. З 2014 року відповідач не виплачує їй зарплату і не розрахувався із нею при звільненні. Заборгованість по заробітній платі за період з 01.01.2014р. по 16.01.2015р. становить 26318грн., компенсація за невикористану відпустку за 28 календарних днів за весь період роботи з 22.11.2013р. по 16.01.2015р. - 3682грн., які в кінцевій редакції вимог (а.с. 164), поряд із моральною шкодою в розмірі 1000грн., вмотивованою душевними стражданнями від порушеного відповідачем права на оплату праці, позивач просила стягнути з відповідача.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 січня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Із врахуванням ухвали суду від 26.01.2016р. про виправлення описки, з ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в сумі 15644,53грн., без утримання з вказаної суми при її виплаті передбачених законом податків та зборів, з яких заборгованість за січень 2014р. - 1197,11грн., лютий 2014р. - 1197,11грн., березень 2014р. - 1197,11грн., квітень 2014р. - 1197,11грн., травень 2014р. - 1197,11грн., червень 2014р. - 1297,11грн., липень 2014р. - 1297,11грн., серпень 2014р. - 1297,11грн., вересень 2014р. - 1297,11грн., жовтень 2014р. - 1297,11грн., листопад 2014р. - 1297,11грн., грудень 2014р. - 1297,11грн., січень 2015р. - 579,21грн.; компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1498грн., без утримання з вказаної суми при її виплаті передбачених законом податків та зборів; моральну шкоду в сумі 500грн., а всього 17642,53грн. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 243,60грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просила рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, яка підтримала доводи скарги, заперечення проти скарги позивача ОСОБА_2, розглянувши справу відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у відсутність повідомленого про дату і час розгляду справи відповідача, дослідивши письмові матеріали справи і перевіривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні, за таких підстав.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах із фізичною особою підприємцем - ОСОБА_3 на підставі трудового договору від 22.11.2013р., зареєстрованого у Дружківському міському центрі зайнятості за № 3, працюючи на посаді торгівельного агенту (торгівельного представника) із щомісячною заробітною платою в розмірі 1583грн., наданням щорічної оплачуваної відпустки тривалістю не менше 24 календарних дні за графіком (а.с. 37, 84).

За відомостями роботодавця працівнику ОСОБА_2 нарахована заробітна плата з обумовленої договором суми, яка до виплати після утримання податків і обов'язкових платежів (у спірному періоді) становить: з січня 2014 року по січень 2015 року - щомісячно 1297,11грн.

Сторонами не заперечувалось, що останній день, коли позивач працювала - 16.01.2015р.

В подальшому позивачем до роботодавця подавались заяви у січні, серпні, вересні, жовтні 2015р. про винесення наказу про її звільнення (а.с. 38, 53-54, 118-122, 134).

Задовольняючи частково позов, суд виходив з доведення факту невиплати в повному обсязі позивачу заробітної плати за період з січня 2014 року по січень 2015 року, а також компенсації за невикористану відпустку впродовж її роботи 2013-2015р.р. загальною тривалістю 28 календарних днів; при цьому суд врахував утримання з нарахованої позивачеві і належної до виплати заробітної плати передбачених законом податків й обов'язкових платежів. Частково відшкодовуючи немайнову шкоду, суд врахував обґрунтування моральних страждань позивача від порушення її права на оплату праці і виходив з принципів розумності та справедливості.

З такими висновками суду в повному обсязі погодитись не можна.

Згідно із ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь яким строком.

Як з'ясовано, останнім днем фактичної роботи ОСОБА_2, як не заперечувалось сторонами, є 16.01.2015р.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_2 щодо стягнення заборгованості по заробітній платі, поясненням сторін та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. 212-214 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про наявність матеріально-правових підстав для стягнення з роботодавця заборгованої заробітної плати його працівнику ОСОБА_2, зважаючи на доведення факту невиплати зарплати в повному обсязі під час роботи позивача у відповідача.

Обумовлений між працівником ОСОБА_2 і роботодавцем ФОП ОСОБА_3 розмір заробітної плати в сумі 1583грн. діяв стабільно в спірному періоді січень 2014р. - січень 2015р., що втілено в змісті трудового договору між сторонами від 22.11.2013р., відомостях персоніфікованого обліку позивача в УПФУ, довідці роботодавця (а.с. 7, 16-17, 56-57, 83-84, 159). На підставі цього суд обгрунтовано відхилив доводи позивача про розмір заробітної плати 4000грн., як не підтверджений зібраними письмовими доказами.

Разом з тим, присуджуючи до стягнення заборгованість по заробітній платі в сумі 15644,53грн. за спірний період, суд припустився помилки в математичному розрахунку.

Так, як вбачається з журналу судового засідання і аудіозапису за 16.11.2015р. - 09:18:20, 09:57:30 (а.с. 128-129) в судовому засіданні суду першої інстанції, а також і в апеляційному суді ОСОБА_2 зазначала, що в період січень-травень 2014 року, тобто протягом 5 місяців, роботодавець їй сплачував по 1000грн. щомісячно. Такі відомості, які визнані позивачем, мали враховуватись при ухваленні рішення згідно із ч. 1 ст. 61 ЦПК України, як обставини, що не підлягають доказуванню.

Відтак, з суми щомісячної зарплати позивача - 1583грн., з якої роботодавець сплатив податки і обов'язкові платежі (після їх утримання - 1297,11грн.), що підтверджено вищевказаними відомостями персоніфікованого обліку позивача в УПФУ і довідкою Головного управління ДФС у Донецькій області від 10.09.2015р., підлягають відрахуванню впродовж 5 місяців по 1000грн. Тобто до стягнення має бути присуджено на користь позивача заборгованість по зарплаті: за січень 2014р. - 297,11грн. (1297,11-1000), лютий 2014р. - 297,11грн., березень 2014 року - 297,11грн., квітень 2014 року - 297,11грн., травень 2014 року - 297,11грн. Внаслідок цього рішення суду першої інстанції в порядку ст. 309 ЦПК України підлягає зміні в частині суми заборгованості по зарплаті в загальному розмірі по цій позиції вимог - 11144,53грн., без утримання з вказаної суми при її виплаті передбачених законом податків й обов'язкових платежів, як правильно зі способом стягнення визначився суд першої інстанції в даній частині.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_4 пояснила, що до теперішнього часу роботодавець - ФОП ОСОБА_3 не видавав наказу або розпорядження про утримання з позивача розміру спричиненої нею матеріальної шкоди з причини очікування наслідків розгляду кримінальної справи відносно ОСОБА_2, обвинуваченої за ч. 1 ст. 191 КК України у привласненні ввіреного їй роботодавцем майна - грошових коштів у сумі 24593,27грн. (а.с. 40-41, 46-46).

Не є слушними доводи апеляційної скарги відповідача про передчасність позовних вимог позивача про виплату позивачу заборгованості по зарплаті до фактичного погашення нею привласненої грошової суми, оскільки, як наголошує колегія судів, право роботодавця на відшкодування йому шкоди, спричиненої працівником, може бути реалізовано в іншій площині, аніж дана справа - в сфері розв'язання деліктних відносин, чим є заявлений ОСОБА_3 цивільний позов в межах кримінальної справи (а.с. 39). Наявність в діях позивача ознак карно переслідуваного правопорушення, не спростовує доведеного в межах даної цивільної справи факту утворення з вини роботодавця перед працівником ОСОБА_2 заборгованості по зарплаті.

Стягуючи компенсацію за невикористану відпустку, суд виходив з положень п. 2, п. 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ за № 100 від 08.02.1995р., врахував підтверджений відповідачем (а.с. 58) факт невикористання ОСОБА_2 відпусток за весь час роботи з листопада 2013 року по 16 січня 2015 року, а також ненадання роботодавцем і відомостей про виплату компенсацію позивачеві відпускних за цей час.

Суд розрахував присуджену до стягнення компенсацію за невикористану відпустку шляхом ділення сумарного нарахованого заробітку за останні 12 календарних місяців роботи (1583х12) на кількість календарних днів року (355), з перемноженням одержаного результату на число календарних днів відпустки, що невикористані в періоді з листопада 2013р. по 16.01.2015р. - в даному випадку 28 календарних днів, з них 24 календарних дні за 2014 рік, 3 календарних дні - за 2013р., 1 календарний день - за 2015 рік.

За наслідками такого розрахунку компенсація за невикористану відпустку становить 1498,28грн. (1583грн.х12міс.=18996грн.:355дн.=53,51грн.х28календ.дн.), як правильно вирахував суд.

Втім, оскільки суд при розрахунку оперував розміром нарахованої зарплати 1583грн. без відрахування податків й обов'язкових платежів, то до стягнення має бути присуджено розмір компенсації за невикористану відпустку з позначкою про утримання з цієї суми при її виплаті передбачених законом податків й обов'язкових платежів. Отже, в рішенні суду першої інстанції слід виключити фразу «без утримання з вказаної суми при її виплаті передбачених законом податків та зборів» по відношенню до стягнення компенсації за невикористану відпустку.

Зважаючи на наведене, підлягає виключенню зі змісту рішення суду також вказівка на загальну суму до стягнення 17692,60грн., що виправлена в ухвалі суду від 26.01.2016р. на суму 17642,53грн.

Як віднаходить колегія суддів, є не послідовними дії відповідача, який з листопада 2013 року по січень 2015 року нібито виплачує зарплату позивачу і при цьому систематично, впродовж 15 місяців підряд, приймає відмову працівника розписатись в отриманні цієї суми. За таких обставин роботодавець має нести ризики за наслідками правової неспроможності оформлення платіжних документів - відомостей по заробітній платі, посвідчених свідками (а.с. 62-77). Колегія суддів схвалює мотивацію в рішенні суду першої інстанції, який відхилив ці платіжні відомості, як недопустимі в сенсі ч. 2 ст. 59 ЦПК України і роз'яснень у абзаці 4 пункту 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», бо їх оформлення не відповідає п. 3.4, 3.5 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 15.11.2004р. № 637.

Підстав для зменшення визначеного судом першої інстанції до відшкодування розміру немайнової шкоди в сумі 500грн., вмотивованої моральними стражданнями від довготривалого порушення права на оплату праці, що змусило позивача докладати додаткових зусиль для організації свого життя і побуту, як вважає колегія суддів, немає.

Рішення суду першої інстанції щодо часткового відшкодування немайнової шкоди і стягнення в дохід держави судового збору в розмірі 243,60грн. за подачу позовної заяви позивачем, що звільнений відповідно до Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору по трудовому спору - підлягає залишенню без змін.

Порушень норм процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, як підстави для скасування ухваленого рішення, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції за часткової обґрунтованості доводів апеляційної скарги представника відповідача підлягає зміні згідно вищенаведеного мотивування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 січня 2015 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1, проживає: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2, проживає: АДРЕСА_2):

- заборгованість по заробітній платі в сумі 11144 (одинадцять тисяч сто сорок чотири) гривні 53 копійки, без утримання з вказаної суми при її виплаті передбачених законом податків й обов*язкових платежів, з яких заборгованість за січень 2014 року - 297,11грн., лютий 2014 року - 297,11грн., березень 2014 року - 297,11грн., квітень 2014 року - 297,11грн., травень 2014 року - 297,11грн., червень 2014 року - 1297,11грн., липень 2014 року -1297,11грн., серпень 2014 року - 1297,11грн., вересень 2014 року - 1297,11грн., жовтень 2014 року - 1297,11грн., листопад 2014 року - 1297,11грн., грудень 2014 року - 1297,11грн., січень 2015 року - 579,21грн.;

- компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1498 (одна тисяча чотириста дев'яносто вісім) гривень 28 копійок, з утриманням з цієї суми при її виплаті передбачених законом податків й обов'язкових платежів;

- моральну шкоду в сумі 500 (п'ятьсот) гривень.

Рішення в решті залишити без змін.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий С.А.Попова

Судді Т.Г.Ігнатоля

Л.М.Кочегарова