Єдиний унікальний номер 227/6023/15-ц Номер провадження 22-ц/775/1055/2016
Головуючий у 1 інстанції:Хоменко Д.Є
Доповідач: Груіцька Л.О.,
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2016 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого: Груіцької Л.О.,

суддів Гапонова А.В., Халаджи О.В,

секретар Чуряєв В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м .Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 01 березня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, через Донецьке обласне Територіальне управління Державного казначейства України, про відшкодування матеріальних збитків завданих злочином,

В С Т А Н О В И В:

Заочним рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 01 березня 2016 року в задоволені позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, через Донецьке обласне Територіальне управління Державного казначейства України, про відшкодування матеріальних збитків завданих злочином, відмовлено.

Не погодившись з рішенням Добропільського міськрайонного суду від 01 березня 2016 року, позивач подав апеляційну скаргу. Просив рішення скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Зазначаючи те, що суд першої інстанції помилково зазначив, що позивачем не надано доказів, що до руйнування будинку, шкода завдана внаслідок кримінального правопорушення.

В судове засідання апеляційного суду позивач не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача - Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Уповноважена особа, безпосередньо Кабінету Міністрів України в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з'явився в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

вважається, що він не з'явився в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Представник позивача- ОСОБА_2., діючий на підставі довіреності/ а.с.101/, апеляційну скаргу підтримав та попросив суд її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та простановити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Заслухавши доповідь судді доповідача, представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції послався на те, що встановлені у справі обставини та надані сторонами докази, не дають підстав зробити висновок, що шкода завдана позивачу внаслідок зруйнування його житлового будинку, завдана саме внаслідок кримінального правопорушення, оскільки ні досудовим слідством ні судом не приймались процесуальні рішення стосовно цього.

Такі висновки суду відповідають матеріалам справи та ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст..3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (стаття 6), право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8).

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені статтею 1166 ЦК України, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.Проте, якщо мають місце спеціальні підстави відшкодування шкоди, застосуванню підлягають саме спеціальні правові норми.

Апеляційним судом встановлено, що звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, позивач посилався на те, що така завдана йому внаслідок подій, які відбувалися на території м. Авдіївка 19 січня 2015 року, а саме, внаслідок обстрілу в період проведення антитерористичної операції.

Дійсно, Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію.Термін «антитерористична операція» визначено в статті 1 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» (в редакції Закону № 1313-VII від 05.06.2014 року), згідно якої антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.Район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.Згідно ст. 1 зазначеного Закону терористична діяльність - це діяльність, яка охоплює: планування, організацію, підготовку та реалізацію терористичних актів; підбурювання до вчинення терористичних актів, насильства над фізичними особами або організаціями, знищення матеріальних об'єктів у терористичних цілях; організацію незаконних збройних формувань, злочинних угруповань (злочинних організацій), організованих злочинних груп для вчинення терористичних актів, так само як і участь у таких актах; вербування, озброєння, підготовку та використання терористів; пропаганду і поширення ідеології тероризму; фінансування та інше сприяння тероризму (у редакції Закону України від 18.05.2010 р. № 2258-VI).Терористичний акт - це злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена статтею 258 Кримінального кодексу України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених статтями 112, 147, 258 - 260, 443, 444, а також іншими статтями Кримінального кодексу України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до Кримінального кодексу України.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки в тому числі осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 7 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено такі райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення, зокрема, Донецька область - з 07 квітня 2014 року. На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято.

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, місто Авдіївка Донецької області, в якому був розташований будинок позивача, належить до населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція.

Згідно ст. 4 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції.

Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами.

Суб'єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом у межах своєї компетенції, є: Служба безпеки України, яка є головним органом у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю; Міністерство внутрішніх справ України; Національна поліція; Міністерство оборони України; центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань; Управління державної охорони України.

Є загальновідомим фактом, що в період проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей пошкоджені (зруйновані) об'єкти соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року № 1002-р було затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей, яким було передбачено, зокрема:

- забезпечення роботи місцевих штабів з питань, пов'язаних з відновленням інфраструктури та життєдіяльності населених пунктів Донецької та Луганської областей, на рівні районів і міст обласного значення Донецької та Луганської областей (виконавці: Державне агентство з питань відновлення Донбасу, Мінрегіон, Мінінфраструктури, інші заінтересовані центральні органи виконавчої влади, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування);

- забезпечення визначення обсягу руйнувань, обстеження несучої здатності будівель, що потребують першочергового відновлення, об'єктів інфраструктури, виготовлення відповідної проектної документації (виконавці: Державне агентство з питань відновлення Донбасу, Мінрегіон, Мінінфраструктури, місцеві штаби, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування (за згодою).

На виконання цього розпорядження Кабінету Міністрів головою Донецької обласної державної адміністрації видано розпорядження від 05.01.2015 року № 1 «Про створення штабу з організації відновлення об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення населених пунктів Донецької області», яким створено штаб з організації відновлення об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення населених пунктів Донецької області та головам райдержадміністрацій, міським головам було доручено створити та забезпечити роботу місцевих штабів з питань, пов'язаних з відновленням інфраструктури та життєдіяльності населених пунктів Донецької області на відповідній території; організувати роботу зі складання переліку пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення на відповідній території та розробки проектно-кошторисної документації, отримання експертних висновків для подання на розгляд штабу.

Колегією апеляційного суду також встановлено, що позивач звертаючись до суду вказав на те, що 19.01.2015 року було пошкоджено його будинок № 28 по вул. Пушкіна у м. Авдіївка. В обґрунтування права власності на вказаний будинок суду надав договір купівлі- продажу від 12 жовтня 2012 року/а.с.11-16/, свідоцтво про право власності на земельну ділянку, та витяг з державного реєстру речових прав від 09.09.2013 року на земельну ділянку / а.с.8-9/.

В обгрунтування матеріальних збитків суду надав звіт щодо оцінки розміру шкоди будинку № 28 по вул.. Пушкіна у м. Авдіївка Донецької області/ 18-67/, з якого вбачається, що на дату оцінювання, а саме 19.01.2015 року вказаний житловий будинок на який посилався позивач зруйновано, замість нього возведено об'єкт незавершеного будівництва площею 97,84 кв.м., право власності не зареєстроване. Оцінювач не оглядав об'єкт незавершеного будівництва, а інденфікував останнього по фотоматеріалам, які надав йому позивач. Процент незавершеного будівництва встановлював теоретично. Факт нанесення пошкоджень об'єкту, встановив з тексту витягу з кримінального провадження за ст.15 ч.2, ст. 115 ч.1 КК України.

Таким чином колегією апеляційного суду встановлено, що на час обстрілу, а саме 19.01.2015 року позивач мав у власності тільки земельну ділянку за вказаною адресою та незавершене будівництво. Акту обстеження будинку/ незавершеного будівництва/, пошкодженого під час проведення антитерористичної операції, складеного відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року № 1002-р, розпорядження голови Донецької обласної державної адміністрації від 05.01.2015 року № 1 12 вересня 2014 року суду не надав.

Звертаючись із зазначеним позовом, як на підставу своїх вимог позивач посилається на положення ст.1177 ЦК України, зазначивши, що оскільки за фактом пошкодження його майна під час проведення АТО, було порушено кримінальне провадження, однак до теперішнього часу винної особи не встановлено, то шкода завдана майну фізичної особи внаслідок злочину, відшкодовується державою.

Згідно роз'яснень викладених у Постанов Пленуму Верховного Суду України, від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. На підтвердження висновку суду щодо розміру відшкодування збитків у рішенні, крім посилання на вирок у кримінальній справі чи постанову у справі про адміністративне правопорушення, необхідно також зазначати докази, подані сторонами при розгляді цивільної справи (наприклад, врахування матеріального становища відповідача або вини потерпілого).

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992р. №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» рішення щодо проведення антитерористичної операції приймається залежно від ступеня суспільної небезпеки терористичного акту, тобто проведення антитерористичної операції за відсутності терористичного акту є неможливим.

Виходячи з системного аналізу статей 1, 11 та 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» встановлення осіб, які вчинили терористичний акт, які здійснювали терористичну діяльність, наявність щодо них обвинувального вироку суду, не є умовою відшкодування шкоди державою на підставі ст. 19 зазначеного Закону. Стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»передбачає наступне стягнення суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, тобто після відшкодування шкоди потерпілому, у разі встановлення осіб, якими заподіяно шкоду, держава може стягнути суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

Враховуючи зазначене, висновок суду першої інстанції про те, що встановлені у справі обставини та надані сторонами докази не дають підстав для висновку, що шкода майну позивача завдана саме внаслідок кримінального правопорушення, на теперішній час є правильним і підстави для застосування до спірних правовідносин статті 1177 ЦК України відсутні.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на ст. 19 Закону України «Про боротьбу з терроризмом», та на ст. 41 Конституції України, та вказав на те, що він потребує захисту свого права власності від Держави у звязку з тим, що він позбавлений права користовуватися будинком з 19.01.2015 року.

Проте як вбачається з матеріалів справи що на час обстрілу, а саме 19.01.2015 року позивач мав у власності тільки земельну ділянку за вказаною адресою.Вказаний будинок було зруйновано позивачем з метою побудови нового будинку. Акту обстеження будинку/ незавершеного будівництва/,за вказаною адресою, пошкодженого під час проведення антитерористичної операції, складеного відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року № 1002-р, розпорядження голови Донецької обласної державної адміністрації від 05.01.2015 року № 1 12 вересня 2014 року суду не надав. З цих підстав, звіт про оцінку матеріальних збитків, який позивач надав в обґрунтування матеріальних збитків не може бути допустимим доказом, оскільки зроблений оцінювачем без огляду об'єкту незавершеного будівництва, а інденфікував останнього по фотоматеріалам, які надав йому позивач й які не містять жодного доказу про наявність незавершеного будівництва/ матеріалів/ саме на земельній ділянці, яка належить позивачу. Процент незавершеного будівництва встановлював теоретично. Факт нанесення пошкоджень об'єкту, встановив з тексту витягу з кримінального провадження за ст.15 ч.2, ст. 115 ч.1 КК України.

Відповідно до статей 2, 6 Закону України від 07.07.2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Враховуючи зазначене, доводи апеляційної скарги позивача про незаконність та несправедливість рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, безпідставне звільнення держави від обв'язку відшкодувати шкоду не є обґрунтованими .

Інших доводів щодо неправильності ухваленого рішення, порушення чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права, апеляційна скарга позивача не містить.

Відповідно до ст..303 ч.1 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку, суд перевіряє законність і обгрунтованясть рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апелянта не спростовують наведених і зроблених в рішенні суду першої інстанції висновків, у зв'язку з чим підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст..303,307, ст. 308, 314 -315 ЦПК України, апеляційний суд,-

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 01 березня 2016 року - відхилити.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 01 березня 2016 року залишити без змін .

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Судді: