УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., ЗакропивногоО.В., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: орган опіки та піклування Жовтневої районної адміністрації Запорізької міської ради, Четверта запорізька державна нотаріальна контора, про визнання договору недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_7, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_4, на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 03 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_7, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_4, звернулась до суду з указаним позовом, який уточнила в процесі розгляду справи, та остаточно просила:

- визнати причини пропуску строку позовної давності поважними;

- визнати недійсним договір дарування від 23 липня 2002 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, посвідчений державними нотаріусом Четвертої запорізької державної нотаріальної контори Кузьміною О.В. за реєстровим № 1-966;

- визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1;

- витребувати у ОСОБА_6 1/2 частини вказаної квартири, провести реєстрацію права власності за ОСОБА_4, скасувавши реєстрацію ОСОБА_6

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_7 посилалася на те, що вказана вище квартира в м. Запоріжжі належала на праві власності ОСОБА_4 і його дружині ОСОБА_8

Позивачка вказувала, що під психічним впливом ОСОБА_5, а також внаслідок важкого фізичного стану здоров'я та того, що він не міг усвідомлювати значення своїх дій, її батько ОСОБА_4 23 липня 2002 року подарував ОСОБА_8 належну йому на праві власності 1/2 частку квартири.

У серпні 2002 року ОСОБА_8 уклала договір довічного утримання, за яким передала спірну квартиру у власність ОСОБА_5, який, в свою чергу, у грудні 2009 року подарував її своєму сину ОСОБА_6

Посилаючись на те, що ОСОБА_6 намагається виселити із належної йому квартири ОСОБА_4, який є людиною похилого віку, та не має іншого місця проживання, ОСОБА_7 просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 03 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 в інтересах недієздатного ОСОБА_4 відхилено, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення місцевого суду про відмову у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, врахував висновок судово-психіатричної експертизи від 05 червня 2014 року № 330 та висновок судово-психіатричної експертизи від 17 грудня 2015 року № 731, проведеної за ухвалою апеляційного суду за клопотанням позивача, відповідно до якого у період укладання договору дарування від 23 липня 2002 року ОСОБА_4 міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (а. с. 188-200, т. 1), дійшовши обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено обставини, на які він посилається, як на підстави визнання договору дарування недійсним.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

З огляду на вищевикладене та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 03 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

О.В. Закропивний

Т.О. Писана