ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2016 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Чернишової Є.Ю., за участі секретаря Соловей Ж.В., позивача ОСОБА_1, розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за невиконаним договором купівлі-продажу,

ВСТАНОВИВ:

04 квітня 2016 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за невиконаним договором купівлі-продажу, мотивуючи вимоги тим, що між нею та відповідачем був укладений усний договір, згідно з яким позивач зобов'язалася сплатити відповідачці 20 350 грн., як попередню плату за продаж ОСОБА_1 до 25 жовтня 2015 року 40 мішків цукру. 9 грудня 2015 року відповідачка написала розписку про отримання від відповідача 20350 грн. за цукор у зв'язку із затримкою поставки зазначеного товару. Однак, в порушення умов усної угоди у зазначений строк відповідач цукор не продала та кошти не повернула.

На підставі зазначеного просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість за невиконаним усним договором купівлі-продажу цукру в сумі 20350 грн.

В судове засідання позивач підтримала позовні вимоги, посилаючись на вищевказані обставини, просила позов задовольнити.

Відповідач та третя особа в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином, причин неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи не надходило.

З урахуванням наведеного суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутністю відповідача та третьої особи.

Суд, заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог ( стаття 11 ЦПК України ) встановив наступне.

Зі змісту статті 626 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) відомо, що договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов'язки.

Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору, закріплена у статті 627 Цивільного кодексу України, означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Згідно ч.1 ст.665 ЦК України у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Відповідно до статті 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Так, судом встановлено, що 05.10.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено усний договір купівлі-продажу, згідно з яким позивачка зобов'язувалась сплатити відповідачці 20350 грн. як попередню оплату за купівлю у неї 40 мішків цукру, продаж повинен був відбутись до 25.10.2015 року.

Як встановлено судом з пояснень учасників процесу, відповідач взяла на себе зобов'язання передати позивачці товар, який замовила у гр. ОСОБА_4

Факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів за цим договором підтверджується розпискою від 09.12.2015 року, копія якої надана позивачем (а.с. 3).

Із пояснень позивача вбачається, що за її домовленості з відповідачем, остання склала розписку на суму товару, який вона повинна була поставити.

Із пояснень відповідача слідує, що грошові кошти від позивача за цією розпискою вона отримала, а сума боргу в розписці є сумою попередньої оплати за товар, який вона повинна була поставити позивачу після його придбання.

Отже, як встановлено та не оспорюється сторонами, що написання відповідачем боргової розписки було пов'язано з відсутністю товару, який внесена попередньо оплата, та відсутність грошових коштів для розрахунку з позивачем за непоставлений товар.

Відповідно до ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням.

Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (ст. 1047 цього Кодексу).

За своїм змістом новація - це угода про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв'язку сторін, оскільки замість зобов'язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов'язання.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку про наявність правових підстав вважати заміну боргу відповідача перед позивачем позиковим зобов'язанням за договором позики.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Доказів виконання зобов'язань, як того вимагає ст.ст. 57-60 ЦПК України, відповідачем не надано. Надання позивачем оригіналу розписки свідчить про те, що відповідач не виконав зобов'язання щодо повернення грошових коштів.

У спірних правовідносинах право на стягнення суми боргу є матеріальним правом позивача, несвоєчасне відшкодування коштів порушує її право власності, захист якого гарантовано першим реченням частини першої статті першої Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основних свобод, яка набрала чинності для України 11.09.1997р. та у відповідності до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Суд не приймає доводів відповідачки щодо неможливості повернення грошових коштів, оскільки вони були передані гр. ОСОБА_4 для придбання цукру та не повернуті останньою, оскільки суд не може ставити в залежність порушення прав позивача від неналежного виконання своїх обов'язків іншою особою, яка не є стороною договірних відносин.

Виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції щодо непорушності конституційних прав особи, положень ст. 6 Конвенції, яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом, та положень статей 3, 15 ЦК, статей 1, 3, 4 ЦПК щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу, відповідач може захистити своє порушене право шляхом звернення до суду з вимогами до тієї особи, яка на її думку їх порушила.

Враховуючи надані докази, суд дійшов висновку, про те, що ОСОБА_2 належним чином не виконує зобов'язання, передбачені укладеним договором, такі дії відповідача є неправомірними, тому позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів підлягають задоволенню.

Позивач в позовній заяві не наполягала на стягнення з відповідача судових витрат.

Керуючись ст.ст. 509, 526, 530,, 610, 612,625, 626,629, 655, 662, 663, 693 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 212-215, 218, 224 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 20350 (двадцять тисяч триста п'ятдесят) грн. 00 коп.

Повний текст рішення виготовлений 10 червня 2016 року.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд Київської області, протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час його проголошення, протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Є.Ю.Чернишова