НОМЕР_1 провадження: 22-ц/785/1043/16
Головуючий у першій інстанції Коваленко О.Б.
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Погорєлової С.О.

суддів - Цюра Т.В., Сидоренко І.П.

при секретарі - Колмакові В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2014року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Одеська міська рада про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном,

встановила:

ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, а саме: квартирою АДРЕСА_1, шляхом знесення за рахунок відповідача прибудови до фасадного входу до магазину «Золота рибка», що розташоване в цокольному поверху вказаного будинку, стягнути витрати за правову допомогу та судові витрати(т. 1 а. с. 3-7).

В обґрунтування свого позову посилалася на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру. ОСОБА_2 під квартирою позивача в цокольному поверсі будинку провела реконструкцію нежитлового приміщення, шляхом капітальної добудови фасадного входу, самочинно зайняла прибудинкову земельну ділянку, в результаті чого дах прибудованого відповідачем магазину «Золота рибка» знаходиться на рівні підвіконня квартири позивача, що перешкоджає позивачу користуватись належною їй квартирою, порушує вимоги пожежної безпеки, а також спричиняє інші незручності. Звернення ОСОБА_3 з проханням припинити самовільну реконструкцію, ОСОБА_2 проігнорувала. Позивач зверталась до відповідних установ та організацій стосовно неправомірних дій відповідача, отримала письмові відповіді, з яких встановила, що відповідач була неодноразово попереджена про незаконність її дій щодо проведення прибудови, не узгодила проект будівництва, в зв'язку з чим ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2014року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_3 у здійсненні права користування та розпорядження майном, шляхом знесення за рахунок ОСОБА_2 прибудови фасадного входу до магазину «Золота рибка», що розташована в цокольному поверху будинку АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 260,40 гривень. В іншій частині вимог - відмовлено (т. 1 а. с. 225-227).

В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати рішення, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 1 а. с. 232-237).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 03 грудня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Київського районного суду м. Одеси від 24.02.2014 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Одеська міська рада про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном відмовлено (т. 1 а. с. 277-281).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Одеської області від 03.12.2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 2 а. с. 48-50).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 28 жовтня 2009 року виконавчим комітетом Одеської міської ради ОСОБА_3 належить квартира АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 8).

ОСОБА_2, на підставі договору купівлі-продажу від 01 липня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 3151, належать нежитлові приміщення цокольного поверху в будинку АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності, частка становить 102/1000 частини (т. 2 а. с. 79).

ОСОБА_2, ставши власником 102/1000 частин вказаного нежитлового приміщення, площею 48 кв.м., здійснила до нього прибудову, у зв'язку з чим площа збільшилась і після реконструкції стала складати 54,9 кв.м., яку відповідачка використовувала під продовольчий магазин. Мешканці житлових будинків АДРЕСА_1 надали письмову згоду на використання вказаного приміщення під продовольчий магазин. ТОВ «КУА «Рішон Сіті Інвест та БФ «Бастма» також надали згоду на використання приміщення цокольного поверху, яке належить ОСОБА_2 під продовольчий магазин, при умові оформлення всіх необхідних для цього документів, а також надали згоду на прибудову тамбуру - входу при умові дотримання санітарних, протипожежних та інших норм, передбачених діючим законодавством при будівництві (т. 1 а. с. 77, 79, 83-87).

Проведеною експертизою правильності і повноти виконання протипожежних вимог діючих нормативних актів у робочому проекті автоматичної установки пожежної сигналізації та системи сповіщення про пожежу, порушень вимог пожежної безпеки не виявлено (т. 1 а. с. 89-91).

Повивач зверталась до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, Головного управління Міністерства надзвичайних ситуацій України в Одеській області з приводу самочинної реконструкції цокольного поверху ОСОБА_2 Зі змісту листів Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 21.10.2010 року за № Ш-695/6, від 16.11.2010 року за № 01-11/2952 та від 21.01.2011 за № Ш-2743/1.2 року, Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради від 13.09.2010 року за № 1251/исх, від 05.10.2010 року за № 1390/исх, від 20.10.2010 за № 7261/исх та Головного управління Міністерства надзвичайних ситуацій України в Одеській області від 16.08.2010 року за № Ш-111/12-3 вбачається, що проектна документація по реконструкції нежитлового приміщення (цокольний поверх) за адресою: АДРЕСА_1 Київською районною адміністрацією Одеської міської ради не узгоджувалась та встановлений факт самочинної реконструкції (т. 1 а. с. 19-16).

З метою визнання права власності на реконструйоване приміщення та виділ майна в натурі ОСОБА_2 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ТОВ «КУА «Рішон Сіті Інвест та БФ «Бастма», ОСОБА_5, ОСОБА_6, Одеської міської ради з позовом про визнання права власності та виділ майна в натурі. В процесі слухання справи ТОВ «КУА «Рішон Сіті Інвест» та БФ «Бастма», ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулись до ОСОБА_2 із зустрічним позовом про затвердження перерахунку часток та визнання права власності. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2010 року позов ОСОБА_2 задоволений. Визнано за ОСОБА_2 право власності на реконструйовані нежилі приміщення цокольного поверху загальною площею 54,9 кв.м., які складаються: літ.1- коридор, площею 12,1 кв.м.; літ.50 - зал, площею 34,8 кв.м; літ 50-а - тамбур, площею 6,8 кв.м., як окремий об'єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1. Припинено спільну часткову власність ОСОБА_2 на 102/1000 частин за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 92-93).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 13 березня 2012 року апеляційні скарги заступника прокурора Київського району м. Одеси та ОСОБА_7 задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2010 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на реконструйовані приміщення та виділ майна в натурі відмовлено (т. 1 а. с. 37-38).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, керуючись ч. 7 ст. 376, 391 ЦК України, виходив з того, що ОСОБА_2 самочинно, без наявності дозвільно погоджувальної документації прибудувала до належного їй магазину, який розташований на цокольному поверсі будинку АДРЕСА_1 фасадний вхід, що порушує право ОСОБА_3 на користування та розпорядженням належним їй майном.

Проте, повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можна.

Згідно зі ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Положеннями ч. 7 ст. 376 ЦК України зазначено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту вказаних норм, позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Отже, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням змісту вищевказаної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року в справі N 6-180цс14, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК.

Згідно з ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_3 посилалась на те, що зовнішня стіна її квартири безпосередньо межує з самовільно побудованим допоміжним приміщення, дах фасадного входу магазину знаходиться на рівні підвіконня квартири АДРЕСА_1, кондиціонери квартир вищих поверхів капають на дах магазину, що створює неприємний звук, взимку сніг засипає дах магазину та стіну під вікном, що в подальшому призведе до цвілі в кімнатах.

Відповідно до статті 32 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» віднесення будівництва до категорії складності об'єктів будівництва здійснюється проектною організацією і замовником; від зазначеної категорії залежить склад дозвільної документації (статті 26 - 31 зазначеного Закону), необхідної для початку будівництва.

Необхідно розмежовувати підстави початку підготовчих та будівельних робіт, які, крім статей 34 і 35 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», регулюються також постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року N 466 «Про деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» та звертати увагу на те, що для початку будівельних робіт достатньо направлення повідомлення або декларації до територіального органу державної архітектурно-будівельної інспекції з урахуванням категорії складності об'єктів будівництва.

На період розгляду справи судом першої інстанції, декларація про готовність об'єкта до експлуатації від 12 квітня 2012 року N НОМЕР_1 реконструйованого нежилого приміщення цокольного поверху за адресою: АДРЕСА_1, м. Одеса була визнана недійсною рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2013 року. Указаним обставинам суд дав належну оцінку, вважаючи здійснену ОСОБА_2 реконструкцію самовільною. Проте, на період 22.01.2015 року обставини змінились. Так, рішенням апеляційного суду Одеської області від 22.01.2015 року задоволена апеляційна скарга ОСОБА_2 Рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2013 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Інспекції державного архітектурного-будівельного контролю в Одеській області про визнання декларації недійсною відмовлено. Вказаним судовим рішенням встановлено, що декларація про готовність об'єкта до експлуатації підписана ОСОБА_2 та зареєстрована Інспекцією ДАБК в Одеській області 12 квітня 2012 року. Зареєстрована декларація є підставою для укладання договорів про постачання на прийнятий в експлуатацію об'єкт необхідних для його функціонування ресурсів води, газу, тепла, електроенергії, включення даних про такий об'єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на нього. Пунктом 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 (далі - Порядок) передбачено, що прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності, та об'єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорту, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Порядок внесення змін до декларації та її скасування встановлений п.п.28.29 Порядку. Декларація про готовність об'єкту до експлуатації від 12.04.2012 року не є правочином в розумінні ст. 202 ЦК України, тому визнавати її недійсною та застосовувати до спірних правовідносин положення ст. 203,215 ЦК не можна. Отже, відмовляючи у задоволенні позову, колегія суддів виходила з того, що ОСОБА_3 обраний не вірний спосіб захисту (т.2 а.с.72-74).

Таким чином, спірні споруди введено в експлуатацію, здійснено їх державну реєстрацію, на підтвердження цього відповідачем надана Декларація про готовність об'єкту до експлуатації, яка 12 квітня 2012 року зареєстрована інспекцією ДАБК в Одеській області за № НОМЕР_1. Отже, твердження представника відповідача про те, що після скасування апеляційним судом Одеської області рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2013 року про визнання декларації недійсною, здійснена реконструкція (добудова тамбура) не може вважатися самочинною, а відтак приписи ст. 376 ЦК України не розповсюджують свою дію на виниклі між сторонами правовідносини, є обґрунтованими.

Відомостей про наявність спору з Одеською міською радою щодо умов використання земельної ділянки матеріали справи не містять. ТОВ «КУА «Рішон Сіті Інвест» та БФ «Бастма» не заперечують проти використання прибудинкової території ОСОБА_2

Відповідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Доказів того, що кондиціонери квартир вищих поверхів капають на дах магазину, що створює неприємний звук, наявності цвілі в квартирі матеріали справи не містять. Сам по собі факт наявності даху фасадного входу магазину під підвіконням квартири АДРЕСА_1, не може бути підставою для задоволення позову ОСОБА_3 про знесення за рахунок відповідача прибудови до фасадного входу до магазину при наявності документів про введення об'єкту до експлуатацію, оскільки позивачем не доведено наявність порушеного права.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, судова колегія вважає встановленим факт наявності даху магазину під вікном квартири АДРЕСА_1, проте допустимих доказів того, що цим порушуються права позивача, матеріали справи не містять.

При указаних обставинах, судова колегія вважає, що рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2014 року підлягає скасуванню з ухваленням нового по суті заявлених позовних вимог.

Керуючись п. 2 ч.1 ст. 307, п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, 316, 317, 318, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2014року - скасувати. Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Одеська міська рада про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий С.О.Погорєлова

Судді І.П. Сидоренко

Т.В. Цюра