У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., ПисаноїТ.О., Юровської Г.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання квартири особистою приватною власністю, визнання договору довічного утримання укладеним, визнання права власності на нерухоме майно та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про встановлення нікчемності договору довічного утримання, за касаційною скаргою ОСОБА_8, подану представником ОСОБА_9, на рішення апеляційного суду Одеської області від 13 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2011 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, визнати укладеним 11 лютого 2011 року договір довічного утримання між ОСОБА_10 як відчужувачем, та ним як набувачем, за яким ОСОБА_10 передала йому у власність квартиру АДРЕСА_1, натомість він зобов'язався забезпечувати ОСОБА_10 утриманням та доглядом довічно, а також просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 за укладеним 11 лютого 2011 року договором довічного утримання. Позивач посилався на те, що з 1998 року він утримував та проживав однією сім'єю з ОСОБА_10, яка 11 лютого 2011 року уклала з ним у простій письмовій формі договір довічного утримання, однак у зв'язку із станом здоров'я нотаріально посвідчити вказаний договір не встигла та ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.

У квітні 2014 року ОСОБА_5 подала зустрічний позов до суду, у якому просила встановити нікчемність договору довічного утримання від 11 лютого 2011 року, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_4

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 5 травня 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Визнано укладеним 11 лютого 2011 року договір довічного утримання між ОСОБА_10 як відчужувачем, та ОСОБА_4 як набувачем, за яким ОСОБА_10 передала ОСОБА_4 у власність квартиру АДРЕСА_1, натомість ОСОБА_4 зобов'язався забезпечувати ОСОБА_10 утриманням та доглядом довічно. Визнано право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 13 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення у справі про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 Встановлено нікчемність договору довічного утримання від 11 лютого 2011 року, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_4

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення, ухвалене судом апеляційної інстанції, і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частку, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання є одностороннім, оскільки за цим договором лише одна особа набувач наділена обов'язками, а відчужувач лише правами.

Відповідно до ст. 745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації.

Статтею 748 ЦК України передбачено, що набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. Нотаріальне посвідчення договору довічного утримання та його державна реєстрація в разі передачі нерухомості передбачає момент виникнення права власності на майно у набувача з моменту державної реєстрації (ч.ч. 3,4 ст. 334 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, апеляційний суд з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214, 303, 316 ЦПК України правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та виходячи із встановлених у справі обставин та наданих доказів, яким у відповідності до ст. ст. 60, 212 ЦПК України надано належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 При цьому суд правильно виходив із того, що спірний договір довічного утримання від 11 лютого 2011 року, укладений письмово між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 Договір передбачає передачу ОСОБА_10 у власність ОСОБА_4 нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, натомість ОСОБА_4 зобов'язався забезпечувати ОСОБА_10 утриманням та доглядом довічно (а. с. 28, т. 1).

Передача у власність нерухомого майна відповідно до вимог ст. 745 ЦК України обумовлює нотаріальне посвідчення договору довічного утримання та його державну реєстрацію. У даному випадку договір від 11 лютого 2011 року довічного утримання між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 нотаріально не посвідчено, відповідно, державна реєстрація договору не проведена, за таких обставин, в силу положень ч. 1 ст. 219 ЦК України через недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий односторонній правочин є нікчемним.

Такий висновок апеляційного суду відповідає вимогам закону.

Наведені в касаційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими і правильність вищезазначених висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин рішення апеляційного суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8, подану представником ОСОБА_9, відхилити, рішення апеляційного суду Одеської області від 13 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

А.О. Леванчук
Т.О. Писана Г.В. Юровська

Колегія суддів: