АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/2770/16 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: «договірні правовідносини»
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Гуцал Л.В., Трішкової І.Ю.,

за участю секретаря: Новокщонової І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - служба у справах дітей Київського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визнання договору іпотеки недійсним, -

встановила:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 18 березня 2010 року між ОСОБА_3 та її чоловіком ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого останній отримав розмірі 2 424 000 грн., що еквівалентно 303 000 доларів США, та зобовязався повернути вказану суму в строк до 25 грудня 2012 року. З метою забезпечення виконання зобовязань за вказаним договором позики 18 березня 2010 року між ОСОБА_3 та нею було укладено договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, за яким вона передала ОСОБА_3 в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що договір позики є фіктивним, а договір іпотеки укладено нею під впливом тяжких обставин, оскільки на час його укладення вона перебувала в стані вагітності, а у її чоловіка ОСОБА_4Є зявилися перші ознаки тяжкого захворювання, та на вкрай невигідних умовах, ОСОБА_2 просила визнати на підставі ст. 233 ЦК України укладений 18 березня 2010 року між нею та ОСОБА_3 договір іпотеки недійсним.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким заявлений ОСОБА_2 позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом встановлено, що 18 березня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, за умовами якого з метою забезпечення виконання зобовязання, що виникло у її чоловіка ОСОБА_4 за укладеним 18 березня 2010 року з ОСОБА_3Є договором позики, позивачка передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, ОСОБА_2 не доведено на підставі належних та допустимих доказів того, що укладення договору іпотеки відбулося під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернути до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України.

Звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Статтею 233 ЦК України не передбачено обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин чи договору іпотеки зокрема.

Разом з тим, для кваліфікації правочину за ст. 233 ЦК України необхідна обовязкова наявність двох зазначених в ній умов.

Згідно з ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що наведені ОСОБА_2 в обґрунтування позовних вимог доводи (вагітність у віці 40 років, наявність у її чоловіка перших ознак тяжкого захворювання) не свідчать про те, що договір укладено нею під впливом тяжких обставин.

Крім того, договір іпотеки не містить умов, які б у розумінні ст. 233 ЦК України може бути кваліфіковано як вкрай невигідні, оскільки даний вид договору не встановлює обов'язку для іпотекодержателя вчинити на користь іпотекодателя будь-яку дію майнового чи немайнового характеру.

Оскільки судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді