АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4284/16 Справа № 195/31/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Волошина М.П.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідністю «Славутич» про розірвання договору оренди земельної ділянки, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Славутич» (далі ТОВ «Славутич») про розірвання договору оренди земельної ділянки, мотивуючи тим, що відповідно до рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно він є власником земельної ділянки площею 6,3998 га, що розташована на території Виводівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області, кадастровий номер :01:004:0040, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Зазначав, що належну йому на теперішній час земельну ділянку в оренду ТОВ «Славутич» за договором оренди землі від 01 лютого 2010 року строком на 49 років надав його батько ОСОБА_3, який 20 березня 2014 року помер.

Вказував, що оформивши та зареєструвавши спадщину на своє імя, він звернувся до відповідача з проханням переоформити договір оренди на його ім'я та вести розрахунки по паю вже з ним, але йому відмовили в цьому.

Посилаючись на те, що згідно з п.9 договору оренди землі відповідач зобов'язався протягом строку дії договору за кожен рік користування земельною ділянкою сплачувати 1.335 грн. 36 коп. від нормативної грошової оцінки даної земельної ділянки, визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, не пізніше 31 грудня кожного року, та обчислювати розмір орендної плати за землю здійснювати з урахуванням індексів інфляції, чого також зроблено не було зроблено, тому просив суд ухвалити рішення, яким розірвати договір оренди земельної ділянки, укладений 01 лютого 2010 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Славутич»; зобовязати відповідача передати належну йому земельну ділянку в стані придатному для цільового використання.

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Положеннями ч.2 ст.308 ЦПК України встановлено, що не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Статтями 10,60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Так, за правилами статей 4,5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акту у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу та основного засобу виробництва; забезпечення рівності права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Суб'єктами права державної власності на землю виступають Верховна Рада України на землі загальнодержавної власності України; Верховна Рада Республіки Крим на землі в межах території республіки, за винятком земель загальнодержавної власності; обласні, районні, міські, селищні, сільські Ради народних депутатів на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебувають в загальнодержавній власності.

Конституційний принцип законності набуття права власності на землю знаходить своє вираження також у ст.78 ЗК України, якою передбачено, що право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ч.1,2 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Статтею 2 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 14 ч.1 Закону України «Про оренду землі», в редакції, чинній на момент укладення договору, визначено, що договір оренди укладається в письмовій формі.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 01 лютого 2010 року між ОСОБА_3 та відповідачем ТОВ «Славутич» в письмовій формі укладений договір оренди належної ОСОБА_3 на праві власності земельної ділянки розміром 6,3998 га, яка розташована на території Виводівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області (а.с.7-9).

Згідно цього договору ОСОБА_3 передав ТОВ «Славутич» в строкове платне користування належну йому земельну ділянку строком на 49 років.

Даний договір пройшов відповідну державну реєстрацію та є зареєстрованим у Томаківському відділі ДРФ ДПЦДЗК 17 грудня 2010 року за №04101340.

Передачу земельної ділянки, якою наразі користується відповідач ТОВ «Славутич», здійснено на підставі акту про передачу та прийом земельної ділянки, яка передається в оренду, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.9).

20 березня 2014 року орендодавець ОСОБА_3 помер.

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2015 року,яке чинне з 14 вересня 2015 року, за ОСОБА_2, як за спадкоємцем за заповітом, визнано право власності на спірну земельної ділянку (а.с.10-11).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 листопада 2015 року власником спірної земельної ділянки є позивач ОСОБА_2 (а.с.12).

07 грудня 2015 року позивачем на адресу відповідача було надіслано запит з проханням надати пояснення та документально підтвердити, на якій підставі ТОВ «Славутич» користується його земельною ділянкою (а.с.13-14).

Відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що факту невиконання умов договору оренди землі відповідачем ТОВ «Славутич» не встановлено та позивачем не доведено істотного порушення умов цього договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

На підставі ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Як розяснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз.4 п.8 постанови «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року, питання про дострокове припинення користування землею на умовах оренди вирішується шляхом пред'явлення позову про розірвання договору. В разі закінчення зазначеного в договорі строку оренди переважне право орендарів на поновлення договору оренди, передбачене ст.33 Закону України «Про оренду землі», поширюється на випадки, коли земля знову передається в оренду.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року (з подальшими змінами), істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки);строк дії договору оренди;орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. У разі якщо договором оренди землі передбачено здійснення заходів, спрямованих на охорону та поліпшення об'єкта оренди, до договору додається угода щодо відшкодування орендарю витрат на такі заходи. Договір оренди може передбачати надання в оренду декількох земельних ділянок, що перебувають у власності одного орендодавця (а щодо земель державної та комунальної власності - земельних ділянок, що перебувають у розпорядженні одного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування).

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (ст.126 ЗК України).

Дослідивши договір оренди земельної ділянки, колегія суддів приходить до висновку, що він повністю відповідає вимогам чинного законодавства.

Статтею 373 ЦК України визначено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що заборонені законом, зокрема із правочинів.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки зокрема на підставі прийняття спадщини (п.«г» ч.1 ст.81 ЗК України).

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст.125 ЗК України).

Громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_2 набув право власності на спірну земельну ділянку 17 листопада 2015 року, після реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а тому доводи апеляційної скарги стосовно заборгованості з орендної плати за період з січня 2010 року до уваги не приймаються і не можуть слугувати підставою для скасування рішення та задоволення його позовних вимог.

Згідно до ч.1 ст.32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Відповідно до п.«д» ч.1 ст.141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року №6-146цс12 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

На підставі викладеного суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для розірвання договору оренди земельної ділянки у звязку з відсутністю істотного порушення його умов.

Колегія суддів звертає увагу на той факт, що між позивачем та відповідачем взагалі відсутні будь-які правовідносини так як позивач не є стороною договору спірного договору, а ст.32 Закону України «Про оренду землі» зокрема визначено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Позивачем не надано доказів стосовно його звернення до відповідача з вимогою про укладання договору з ним як з новим власником земельної ділянки, в той час коли положеннями ч.3, ч.4 ст.148-1 ЗК України передбачено, що особа, яка набула право власності на земельну ділянку, протягом одного місяця з дня набуття права власності на неї зобовязана повідомити про це її користувачів із зазначенням: кадастрового номера (за наявності), місця розташування та площі земельної ділянки; найменування (для юридичних осіб), прізвища, імя, по батькові (для фізичних осіб) нового власника; місця проживання (знаходження) нового власника, його поштової адреси; платіжних реквізитів (у разі, якщо законом або договором передбачена плата за користування земельною ділянкою у грошовій формі). Повідомлення надсилається користувачу земельної ділянки рекомендованим листом з повідомленням про вручення або вручається йому особисто під розписку.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими та не свідчать про незаконність та неправильність рішення суду.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Оскільки рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального й процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

ОСОБА_4