Ухвала

іменем україни

17 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Автокразбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 2 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року публічне акціонерне товариство «Автокразбанк» (далі - ПАТ «Автокразбанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за умовами кредитного договору від 19 березня

2008 року та додатками до нього, укладеного між ПАТ «Автокразбанк» та ОСОБА_4, останній отримав кредит у сумі 200 000 грн, на умовах визначених договором, з кінцевим терміном повернення до 17 березня

2011 року. Виконання умов указаного договору забезпечено договором іпотеки від 20 березня 2008 року, укладеним між ПАТ «Автокразбанк» та

ОСОБА_3, предметом якого є житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 та земельна ділянка, що розташована за вказаною адресою та належить останньому на праві власності на підставі договору дарування від 3 червня 2004 року. Заставну вартість предмета іпотеки визначено в розмірі 300 000 грн. Неналежне виконання умов кредитного договору призвело до утворення заборгованості, яка становить 264 191,50 грн.

Оскільки відповідачі взяті на себе зобов'язання не виконали, на претензії та повідомлення банку про необхідність виконання зобов'язання не реагували, заборгованість не сплатили, позивач просив суд у рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 19 березня 2008 року у сумі 264 191,50 грн звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, розташовану за цією ж адресою, шляхом надання позивачу права продажу предмета іпотеки за договором купівлі-продажу іншій особі-покупцю за початковою ціною

300 000 грн або на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом. Стягнути з ОСОБА_4 на користь банку вищевказану суму кредитного боргу.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 2 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 24 березня 2015 року, позов задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 19 березня 2008 року (із змінами та доповненнями), у розмірі 264 191,50 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки, переданий у заставу згідно з іпотечним договором від 20 березня 2008 року, - житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами (загальна площа 84,9 кв. м, житлова площа 53,4 кв. м), що знаходиться по

АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун К.А. 3 червня 2004 року, в реєстрі за № 1835, зареєстрованого в Білоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризації в книзі 2, номер запису 348; земельну ділянку, що знаходиться за вказаною вище адресою, належть ОСОБА_3 на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун К.А. 3 червня 2004 року за реєстром № 1837, шляхом надання ПАТ «АКБ Банк» права продажу предмета іпотеки за договором купівлі-продажу іншій особі-покупцю за початковою ціною 300 000 грн або на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Автокразбанк» 264 191,50 грн, зокрема: основна сума боргу - 209 180,57 грн, тіло кредиту - 200 000 грн, поточні відсотки - 1 918,03 грн, прострочені відсотки -

7 262,54 грн; пеня -14 794,50 грн; штраф - 40 000 грн; коригування суми боргу з урахуванням індексу інфляції - 200 грн; 3 % річних від простроченої суми - 16 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору утворилася заборгованість, в рахунок погашення якої потрібно звернути стягнення на предмет іпотеки.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна виходячи з наступного.

Частина 3 ст. 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Норму ст. 6 ЦК України розкриває ст.627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Установлено, що 19 березня 2008 року між ПАТ «Автокразбанк» та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 200 000 грн зі сплатою 27% річних на суму залишку боргу за кредитним договором.

На забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним кредитним договором між банком та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір від 20 березня 2008 року, відповідно до умов якого предметом іпотеки є житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1, та належать ОСОБА_3 на підставі договору дарування; земельна ділянка, що знаходиться за вказаною вище адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування. Заставна вартість предмета іпотеки складає 300 000 грн.

Звертаючись у червні 2013 року з позовом, ПАТ «Автокразбанк» просило стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за зазначеним кредитним договором у розмірі 264 191,50 грн, яка складається із: суми основного боргу в розмірі 209 180,50 грн, тіла кредиту - 200 000 грн, поточних відсотків -

1 918,03 грн; прострочених відсотків - 7 262,54 грн; пені -14 794,50 грн; штрафу 40 000 грн; коригування суми боргу з урахуванням індексу інфляції - 200 грн; 3 % річних від простроченої суми - 16 грн.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

З матеріалів справив вбачається, що додатковою угодою від 16 березня 2010 року до кредитного договору від 19 березня 2008 року сторони змінили строк дії договору по 17 березня 2011 року (а. с.15).

За умовами п. 5.2 кредитного договору за порушення строків погашення кредиту та відсотків та комісій, банк має право вимагати від позичальника сплатити додатково до встановленої відсоткової ставки за кредит пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від несплаченої суми за кожен день платежу.

У п. 3.1.2. кредитного договору сторони погодили, що банк має право у разі недотримання позичальником умов цього договору в односторонньому порядку розірвати договір і достроково стягнути суму кредиту, зі сплатою штрафу у розмірі 20 відсотків від суми кредиту, яка зазначена в п.1.1 цього договору.

Як убачається з матеріалів справи, сторони встановили як строк дії договору - до повного погашення позичальником заборгованості за кредитом та всіх інших зобов'язань на цим договром (пункт 6.1 кредитного договору), кінцевий строк повернення кредиту - по 17 березня 2011року (додаткова угода від 16 березня 2010 року).

Визначаючи розмір заборгованості та її складові, апеляційний суд погодився з місцевим судом та взяв до уваги наданий позивачем розрахунок.

Однак у порушення ст. ст. 213, 303 ЦПК України, апеляційний суд на вказане уваги не звернув, не врахував, що на момент пред'явлення позову

(10 червня 2013) строк дії кредитного договору закінчився, нарахування штрафу у розмірі 40 000 грн (20% від всієї суми кредитної заборгованості) на підставі п. 3.1.2 кредитного договору, застосовується лише у тому разі, якщо банк скористався своїм правом на розірвання в односторонньому порядку кредитного договору та дострокового стягнення суми кредиту.

Крім того, поза увагою апеляційного суду залишилося те, що умов щодо встановлення іншого розміру штрафних санкцій після закінчення строку дії кредитного договору сторони не визначили, тому наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).Про правові наслідки порушення зобов'язання боржником йдеться також у частині першій статті 611, частині другій - четвертій статті 612 ЦК України, частині першій, другій статті 220 ГК України, які передбачають відповідальність боржника.

Викладене свідчить, що при вирішені спору апеляційним судом неповно встановлено фактичні обставин справи, не дано юридичної оцінки наданим сторонами доказам, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування постановленої апеляційним судом ухвали з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.М. Колодійчук

Судді:В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська