Провадження №22-ц/784/258/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 467/1410/15-ц Головуючий І інстанції Кологрива Т.М.
Провадження № 22-ц/784/258/16 Доповідач Темнікова В.І. Категорія 5
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2016 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Локтіонової О.В., Маляренко І.Б.,

при секретарі Лівшенко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 04 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 сільської ради Арбузинського району Миколаївської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, який в подальшому уточнив та в якому посилався на те, що йому на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1. Відповідач ОСОБА_1 проживає в сусідній квартирі № 2. Рішенням ОСОБА_3 сільської ради від 22.02. 2005 року № 6 йому було виділено земельну ділянку площею 0,17 га для обслуговування житлового будинку і ведення сільського господарства. Рішеннями ОСОБА_3 сільської ради № 3 від 25.11.2008 року та № 7 від 15.10.2012 року йому було надано дозвіл на виготовлення проекту по землеустрою для складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, але реалізувати наданий дозвіл він не зміг у звязку з відсутністю межі між його земельною ділянкою та земельною ділянкою ОСОБА_1 Аналогічна ситуація склалася і у останнього. Після оформлення відповідачем права власності на земельну ділянку, на підставі фіктивного акту, останній загородив земельну ділянку позивача металевою огорожею, що не дає йому можливості увійти у будинок, вїхати до господарського двору. Також зазначив, що відповідач побудував на його земельній ділянці сарай, який перешкоджає йому доступ до стовпа електропередач, від якого йде постачання електроенергії до його квартири, побудував над його погребом туалет. На підставі викладеного позивач просив суд зобовязати відповідача ОСОБА_1 не чинити йому перешкоди у користуванні його квартирою № 1 та господарськими спорудами, розташованими по вул. П. Морозова, 3 с. Кавуни Арбузинського району Миколаївської області, двором, земельною ділянкою біля будинку, не перешкоджати йому входити та вїжджати у двір будинку та господарський двір та мати доступ до стовпа електромереж; зобовязати відповідача знести огорожу біля його будинку № 3, сарай і туалет. Однак, в подальшому позивач просив суд про залишення без розгляду вимоги щодо знесення туалету.

Також 27.08.2015 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому посилався на те, що за заявою відповідача ОСОБА_3 сільська рада своїм рішенням від 14 жовтня 2014 року затвердила технічну документацію по землеустрою для складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 і передала у власність відповідача земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, розташованого по вул. П.Морозова, 3 в с. Кавуни Арбузинського району Миколаївської області. На підставі вказаного рішення відповідач отримав свідоцтво про право власності на земельну ділянку та встановив огорожу своєї земельної ділянки, внаслідок чого став перешкоджати йому у користуванні житлом, господарськими спорудами, земельною ділянкою. Також позивач зазначив, що ОСОБА_1 користується земельною ділянкою без рішення сільради про виділення її у користування, не має свідоцтва про право власності на квартиру, у якій він проживає, межі земельної ділянки відповідача не встановлені і не погоджені. Акт про встановлення меж у натурі від 20.03.2012 року вважає фіктивним, оскільки в ньому не відображена межа між їхніми земельними ділянками, межові знаки не встановлювалися, експлікація земельних ділянок теж не відображає межу земельних ділянок сторін, не погоджена з ним. На підставі викладеного позивач просив суд визнати незаконним та скасувати рішення ОСОБА_3 сільської ради Арбузинського району Миколаївської області від 14 жовтня 2014 року щодо затвердження технічної документації по землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,15 га із земель державної власності, не переданих у власність або не наданих в користування в АДРЕСА_2 в межах території ОСОБА_3 сільської ради Арбузинського району Миколаївської області та передачу вказаної земельної ділянки у власність; визнати недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_1 на зазначену земельну ділянку.

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 04 грудня 2015 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення ХХХХУ111 сесії шостого скликання ОСОБА_3 сільської ради від 14 жовтня 2014 року № 2, яким затверджено технічну документацію по землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,15 га із земель державної власності, не переданих у власність або не наданих в користування в АДРЕСА_3 в межах території ОСОБА_3 сільської ради Арбузинського району Миколаївської області та передано вказану земельну ділянку у власність ОСОБА_1 судом визнано незаконним та скасовано. Судом також визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 17.02.2015 року реєстраційною службою Арбузинського РУЮ Миколаївської області ОСОБА_1 на земельну ділянку, розташовану по вул. П.Морозова, 3 в с. Кавуни Арбузинського району Миколаївської області для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку) площею 0.1514 га з кадастровим номером :01:002:0001. Зобовязано відповідача ОСОБА_1 знести огорожу, виготовлену із металевої сітки і труб довжиною 3,5 метра, яка перешкоджає вїзду на господарський двір біля житлового будинку № 3, розташованого по вул. Морозова в с. Кавуни Арбузинського району Миколаївської області, встановлену зліва від житлового будинку. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з запереченнями на апеляційну скаргу, в яких просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні представник позивача підтримала доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просила її задовольнити, рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідач та його представник не визнали доводи апеляційної скарги, просили її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не зявилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону в повній мірі виконані не були.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що позивачу, а також ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на праві власності належить квартира № 1, розташована у будинку № 3 по вул. П. Морозова с. Кавуни Арбузинського району Миколаївської області на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 2 грудня 2015 року Арбузинським районним управлінням юстиції. Власником сусідньої квартири № 2 житлового будинку № 3 відповідно до договору купівлі - продажу від 7 жовтня 1999 року є відповідач ОСОБА_1 Рішенням ХХХУ сесії 4 скликання від 22 лютого 2005 року № 6 позивачу по вулиці П. Морозова № 3 була надана присадибна ділянка для ведення обслуговування житлового будинку та ведення селянського господарства площею 0,17 га. Рішенням ХХХІУ сесії пятого скликання ОСОБА_3 сільської ради від 25 листопада 2008 року № 3 позивачу було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право на земельну ділянку орієнтованою площею 0,17 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_4. Рішенням ХХ1У сесії шостого скликання ОСОБА_3 сільської ради від 15 жовтня 2012 року № 2 позивачу було надано дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право на земельну ділянку. Однак вказана документація позивачем виготовлена не була.

Також судом було встановлено, що рішенням ХХХУ сесії 4 скликання від 22 лютого 2005 року № 5 відповідачу по вулиці П. Морозова № 3 була надана присадибна ділянка для ведення обслуговування житлового будинку та ведення селянського господарства площею 0,16 га. Рішенням ХУІІ сесії шостого скликання ОСОБА_3 сільської ради від 11 січня 2012 року № 6 відповідачу було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право на земельну ділянку орієнтованою площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_5. Рішенням ХХХХ1 сесії шостого скликання ОСОБА_3 сільської ради від 31 січня 2014 року відповідачу було рекомендовано у вирішенні питання про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку в АДРЕСА_6 звернути увагу на гл. 17 ст. 103 ЗК(добросусідство). Однак, дане рішення постановою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 24 липня 2014 року було скасовано. Як вбачається з актів від 26 липня 2012 року та 26 березня 2013 року позивач відмовився підписати акти встановлення та узгодження меж земельної ділянки з відповідачем ОСОБА_1, посилаючись на те, що збудований відповідачем сарай порушує його права, вважав внести у технічну документацію позначення підвалу, стовпу електропередач, щоб він міг до нього мати підхід.

Крім того, судом було встановлено, що рішенням ХХХХУ111 сесії шостого скликання ОСОБА_3 сільської ради від 14 жовтня 2014 року було затверджено технічну документацію по землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку відповідача ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,15 га із земель державної власності, не переданих у власність або не наданих в користування в АДРЕСА_3 в межах території ОСОБА_3 сільської ради Арбузинського району Миколаївської області та передано вказану земельну ділянку у власність ОСОБА_1 На підставі даного рішення відповідач отримав 17 лютого 2015 року свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане реєстраційною службою Арбузинського районного управління юстиції Миколаївської області на земельну ділянку, розташовану по вул. П. Морозова, 3 с. Кавуни Арбузинського району Миколаївської області для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку) площею 0,1514 га з кадастровим номером :01:002:0001.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив також з того, що спірна земельна ділянка знаходиться по вул. П. Морозова, 3 с. Кавуни Арбузинського району Миколаївської області за місцем розташування багатоквартирного (двоквартирного) будинку. Квартири, належні сторонам, були отримані ОСОБА_2 та колишнім власником квартири № 2 ОСОБА_7 у процесі приватизації житла у 1999 році. У технічних документах на квартири обох сторін відсутні рішення про виділення під будівництво чи закріплення за будинком земельної ділянки вказаної площі. Частиною 4 ст. 120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Оскільки позивач та відповідач є співвласниками одного житлового будинку і їх частки визначені, то відповідно до положень ст. 381 ЦК України, ст. 86-88 Земельного кодексу України земельна ділянка, яка мала бути закріплена за цим будинком (а не за його окремими частинами), перебуває у їх спільному користуванні. Попередні власники права власності на спірну ділянку не мали. Тому на думку суду в даному випадку сторони не є суміжними землекористувачами, оскільки не є власниками окремих будинків, а їх право на землю залежить від розміру їх частки в спільному будинку. Відповідно до ст. 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації. Згідно ст. 1 Закону України «Про обєднання співвласників багатоквартирного будинку» прибудинковою територією вважається територія навколо багатоквартирного будинку, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою і призначена для обслуговування багатоквартирного будинку. У відповідності до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та ст. 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовано багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території надаються в постійне користування підприємствам, установам та організаціям, які здійснюють управління цими будинками, а в разі приватизації громадянами багатоквартирного будинку земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або у користування об'єднанню власників квартир. Тому суд дійшов висновку, що законом не передбачена можливість передачі земельних ділянок прибудинкової території багатоквартирного будинку у власність окремих громадян, а порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Викладене на думку суду свідчить про те, що власники будинку, в тому числі позивач, має право на користування земельною ділянкою навколо будинку. Проте, сільська рада при прийнятті спірного рішення цих обставин до уваги не взяла і винесла рішення, яке суперечить вимогам закону і є передчасним, оскільки відсутнє відповідне рішення сільської ради, ухвалене в межах своєї компетенції, про закріплення земельної ділянки за будинком в цілому, співвласниками якого є сторони та про поділ цієї ділянки в натурі між ними в установленому законом порядку як спільними землекористувачами.

А оскільки на підставі незаконного рішення відповідачу було свідоцтво про право власності на квартиру, то відповідно до ст. 152 ЗК України воно є недійсним

Також судом було встановлено, що споруда із листового металу та сітки, покрита шифером, яку позивач просить знести, є самовільним будівництвом. За позовом громадянина рішення про знесення самочинного будівництва може бути ухвалено на підставі ст. 391 ЦК України в разі доведеності ним відповідно до вимог ч.3 ст. 10 ЦПК України факту створення йому перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном при неможливості усунення цих перешкод в інший спосіб. Як вбачається з припису, винесеного ПАТ «Миколаївобленерго» на імя ОСОБА_1, ПАТ «Миколаївобленерго» вимагав від відповідача у строк до 1 грудня 2015 року привести територію, яка розташована на його земельній ділянці у належний стан шляхом зносу незаконно побудованих господарських будівель в охоронній зоні ПЛ на відстані 2 м від крайніх проводів ПЛ-0.4 кВ по вертикалі згідно п.5 ПОЕМ. Однак з листа ПАТ «Миколаївобленерго» № 01-02/Т-12 від 2.12.2015 року вбачається, що вказаний припис відповідачу ОСОБА_1 надісланий не був, рекомендовано звільнити охоронну зону для створення нормальних умов для експлуатації електричних мереж. Доказів того, що цією спорудою затінюється його квартира, позивач суду не надав. Крім того, як стверджував сам позивач у судовому засіданні, водопровід у с. Кавуни не функціонує понад 5 років. Тому суд дійшов висновку, що вимоги позивача про необхідність знесення споруди для надання йому доступу до колонки, у якій понад 5 років немає води є необґрунтованими. У разі встановлення ПАТ «Миколаївобленерго» факту здійснення забудови у охоронній зоні для експлуатації електричних мереж відповідачем, ПАТ «Миколаївобленерго» має право приймати міри до останнього у відповідності до вимог закону.

З урахуванням того, що позивачем не доведено, що наявність цієї споруди створює йому перешкоди у користуванні його майном, суд вважав, що вимога про знесення споруди не підлягає задоволенню.

Також не підлягають задоволенню вимоги щодо зобовязання відповідача не чинити перешкод позивачу у здійсненні права користування і розпорядження власністю і виділеною йому земельною ділянкою, оскільки як зазначив представник позивача у судовому засіданні ці вимоги заявлені на майбутнє, тобто, він допускає, що можливо колись відповідач порушить якимось чином його права(зробить огорожу і т.д.), але на даний час ще не порушені.

Вимоги щодо знесення частини огорожі біля будинку на думку суду підлягають задоволенню, оскільки відповідачем здійснено перешкоду щодо вїзду у його двір, яким позивач користувався багато років.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо зобовязання відповідача не чинити перешкод позивачу у здійсненні права користування і розпорядження власністю і виділеною йому земельною ділянкою та знесення споруди із листового металу та сітки, покритої шифером, яку позивач просив знести, ніким із сторін в установленому законом порядку не оскаржене, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається взагалі, так як згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року „Про практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Що стосується оскарженої частини рішення, то проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі, апеляційний суд вважає, що суд помилково дійшов висновку про те, щосторони не є суміжними землекористувачами, а також про те, що оскільки відсутнє відповідне рішення сільської ради про закріплення земельної ділянки за будинком в цілому, співвласниками якого є сторони та рішення про поділ цієї ділянки в натурі між ними в установленому законом порядку як спільними землекористувачами, то рішення ОСОБА_3 сільської ради ХХХХУ111 сесії шостого скликання від 14 жовтня 2014 року, яким було затверджено технічну документацію по землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку відповідача ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,15 га із земель державної власності, не переданих у власність або не наданих в користування в АДРЕСА_3 в межах території ОСОБА_3 сільської ради Арбузинського району Миколаївської області та передано вказану земельну ділянку у власність ОСОБА_1, саме з цих підстав є таким що суперечить вимогам закону та передчасним, виходячи з наступного.

Як убачається з листа ОСОБА_3 сільської Ради від 03.12.2012р. на момент передачі житлового фонду від ВАТ «Арбузинська райагропромтехніка» квартири в будинку № по вул.. П. Морозова в с. Кавуни були приватизовані мешканцями цього будинку, а земельна ділянка являла собою прибудинкову територію навколо багатоквартирного будинку, призначену для обслуговування будинку. Зі змісту даного листа випливає також те, що ОСОБА_3 сільською Радою рішення про закріплення земельної ділянки за будинком в цілому не приймалося. І тільки в 2005 році сторонам були надані присадибні ділянки для ведення обслуговування житлового будинку та селянського господарства: позивачу рішенням ОСОБА_3 сільської Радою ХХХУ сесії 4 скликання від 22 лютого 2005 року № 6 площею 0,17 га, а відповідачу рішенням ХХХУ сесії 4 скликання від 22 лютого 2005 року № 5 площею 0,16 га. Ч. 2 ст. 42 ЗК України тільки передбачає можливість безоплатної передачі у власність або у користування земельної ділянки у разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку обєднанню власників, але не встановлює обовязку такої передачі. В даному випадку власники приватизованих квартир не реалізували своє право на отримання у загальне користування земельної ділянки навколо будинку, в якому знаходяться їх приватизовані квартири, в межах необхідних для його обслуговування. Межі цієї земельної ділянки не встановлені. Навпаки, вони виявили бажання кожен окремо отримати у особисте користування окремі земельні ділянки, які і були виділені їм із земель державної власності, не переданих у власність або не наданих в користування в с. Кавуни. Діючим законодавством не передбачалося заборони на передачу у особисте користування громадянам відокремлених земельних ділянок після приватизації квартир в багатоквартирному будинку із земель державної власності, не переданих у власність або не наданих в користування. Передача у користування із зазначених земель земельних ділянок не унеможливлює і не припиняє користування власниками приватизованих квартир і тією частиною земель, яка передавалася у користування для обслуговування житлового будинку, якщо така існує. Проте у разі передачі таких земельних ділянок у користування згідно законодавства, яке діяло на час передачі земельних ділянок сторонам у користування, компетентний орган повинен був в рішенні про надання у користування конкретної земельної ділянки встановити не тільки її розмір, а й конфігурацію, чого ОСОБА_3 сільською Радою виконано не було. Більш того, після отримання документа, що посвідчує право на користування земельною ділянкою, обовязковою умовою для використання земельної ділянки згідно ст. 125 ЗК України в редакції, яка була чинною на час передачі земельних ділянок сторонам у користування, було встановлення її меж в натурі, оскільки як зазначено в ч. 3 ст. 125 ЗК України( в чинній на той час редакції) приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості) забороняється. Однак, в матеріалах справи відсутні докази про встановлення меж виділених в 2005р. сторонам земельних ділянок у натурі. Як пояснили сторони в судовому засіданні такі межі не встановлювалися. Дані обставини підтверджуються також обставинами, встановленими судом в рішенні Арбузинського районного суду від 06 грудня 2012р.

Ст. 107 ЗК України передбачає можливість відновлення меж земельних ділянок. При цьому основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Однак, доказів того, що органом місцевого самоврядування у передбаченому законом порядку було вирішено питання про встановлення чи відновлення меж земельних ділянок сторін, суду надано не було.

Так, із акта обстеження межових знаків від 26.07.2012р. вбачається, що комісією за участю сторін не було встановлено та узгоджено межі земельної ділянки відповідача. Акт обстеження земельної ділянки для встановлення межі від 26 березня 2013р. також підтверджує, що межі земельної ділянки відповідача встановлені не були. При цьому комісією було рекомендовано звернутися для встановлення ( відновлення) меж земельних ділянок в натурі( на місцевості) та їх закріплення межовими знаками до юридичної або фізичної особи, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо геодезичних робіт.

Згідно п. п. 2.1, 2.2, 2.3 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі ( на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів № 376 від 18.05.2010р. з наступними змінами, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Документація із землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості). Комплекс робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання і оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками. Крім того, згідно п. 3.12 зазначеної Інструкції закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів)суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п'ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур'єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення. Власники (користувачі) суміжних земельних ділянок, місце проживання або місцезнаходження яких невідоме, повідомляються про час проведення робіт із закріплення межовими знаками поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) через оголошення у пресі за місцезнаходженням земельної ділянки. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників(користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез'явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) згідно п. 4.1 даної Інструкції здійснюється в тому числі і при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Закріплення відновлених меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) межовими знаками згідно п. 4.5 Інструкції здійснюється відповідно до розділу III цієї Інструкції. Зазначені вимоги по встановленню чи відновленню меж виконані не були.

Так, в матеріалах справи є тільки акт встановлення меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) та прийомки передачі межових знаків на зберігання відповідачу від 20 березня 2013р. Однак, даний акт складено за участю тільки відповідача та користувача суміжної земельної ділянки ОСОБА_8, що свідчить про встановлення межі між земельною ділянкою відповідача та ОСОБА_8 Позивач участі у встановленні межових знаків згідно тексту даного акту не приймав. Всіх належних дій щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками за участю позивача після акту від 26 березня 2013р., яким було рекомендовано звернутися для встановлення ( відновлення) меж земельних ділянок в натурі( на місцевості) та їх закріплення межовими знаками до юридичної або фізичної особи, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо геодезичних робіт, проведено не було. Як убачається з пояснень директора Арбузинської філії ПП «Мередіан» ОСОБА_9, який був допитаний у якості свідка, ПП «Мередіан» була тільки розроблена технічна документація та складено акт, який повинен був узгодити з усіма зацікавленими сторонами сам замовник. Також він пояснив, що контури земельної ділянки при розробці технічної документації також показав замовник, тобто відповідач по справі, а узгодженням меж він особисто не займався. Ними тільки була розроблена технічна документація, а питання перевірки належності технічної документації та можливості її затвердження відноситься до компетенції сільської ради.

Крім того, як убачається з технічної документації, а саме технічного завдання, яке знаходиться в розробленій ПП «Мередіан» технічній документації, ПП «Мередіан» була замовлена розробка технічної документації щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, технічне завдання на встановлення меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) в технічній документації відсутню взагалі, що свідчить про те, що з замовленням про виготовлення технічної документації для встановлення меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) відповідач взагалі не звертався.

Зазначене свідчить про те, що межі земельної ділянки відповідача так і не були встановлені в установленому законом порядку.

Рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність згідно ст. 118 ЗК України приймає відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування.

Проте при прийнятті рішення ОСОБА_3 сільською радою від 14 жовтня 2014 року про затвердження технічної документації по землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку відповідача ОСОБА_1, даним органом місцевого самоврядування не було перевірено відповідність технічної документації зазначеним вище нормам права. Не звернув даний орган уваги також на те, що дана технічна документація ні з якими компетентними органами крім Держкомземом у Арбузинському районі Миколаївської області узгоджена не була, не зважаючи на те, що земельна ділянка, яка передавалася у власність відповідачу містить охоронні зона та зони особливого режиму використання земель. Не звернула сільська рада при прийнятті рішення також на відсутність належних документів що посвідчують межі земельної ділянки відповідача, оскільки в даному випадку йде мова не про погодження вже існуючих меж земельної ділянки, а про їх первісне встановлення з урахуванням і тієї земельної ділянки, яка передавалася для будівництва та експлуатації будинку експлуатуючій організації до приватизації квартир мешканцями цього будинку.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що рішення ОСОБА_3 сільської ради ХХХХУ111 сесії шостого скликання від 14 жовтня 2014 року, яким було затверджено технічну документацію по землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку відповідача ОСОБА_1 та передано вказану земельну ділянку у власність ОСОБА_1, дійсно є незаконним, а тому підлягає скасуванню, але з зазначених вище підстав, а не з підстав, зазначених судом в рішенні. Тому рішення суд слід скасувати в цій частині і постановити нове про задоволення позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування рішення ОСОБА_3 сільської ради від14 жовтня 2014 року, але з зазначених в тексті рішення апеляційного суду підстав, а не з підстав, зазначених в тексті рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 125 та 126 ЗК України в редакції, яка діяла на час отримання відповідачем земельної ділянки у власність, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникали з моменту державної реєстрації цих прав. Оформлення прав а власності чи користування земельною ділянкою відбувається відповідно до Закону України «Про державну реэстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно п. 45 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ № 1127 від 25 грудня 2015р., підставою для державної реєстрації права власності на сформовану земельну ділянку в порядку відведення земельної ділянки із земель державної та комунальної власності є рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Таким чином, оскільки зазначені норми встановлюють нерозривний звязок між виникненням права власності на земельну ділянку з обовязковим одержанням її власником свідоцтва, яке посвідчує його право власності, а також з урахуванням ст. 152 ЗК України, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на земельну ділянку, розташовану по вул. П.Морозова, 3 в с. Кавуни Арбузинського району Миколаївської області для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку) площею 0.1514 га з кадастровим номером :01:002:0001, видане 17.02.2015 року реєстраційною службою Арбузинського РУЮ Миколаївської області ОСОБА_1 на підставі незаконного рішення ОСОБА_3 сільської ради від14 жовтня 2014 року є недійсним(незаконним), так як вирішення питання про правомірність видачі свідоцтва про право власності на земельну ділянку безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого таке свідоцтво видане.

Що стосується рішення суду в частині задоволення позовних вимог про зобовязання відповідача ОСОБА_1 знести огорожу, виготовлену із металевої сітки і труб довжиною 3,5 метра, яка перешкоджає вїзду на господарський двір біля житлового будинку № 3, розташованого по вул. Морозова в с. Кавуни Арбузинського району Миколаївської області, встановлену зліва від житлового будинку, то в цій частині позовних вимог висновок суду відповідає як обставинам справи, так і вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, оскільки до встановлення меж земельної ділянки відповідача в натурі в установленому законом порядку та передачі йому у власність земельної ділянки, у нього не має права перешкоджати позивачу у вїзду на господарський двір. В звязку з цим не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не чинить перешкод позивачу в користуванні наданою йому земельною ділянкою.

Не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги стосовно того, що ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна, так як згідно предмету спору по даній справі вирішується питання не про правомірність позбавлення відповідача права власності на земельну ділянку, а про правомірність набуття ним земельної ділянки у власність.

Не мають правового значення для вирішення спору по даній справі також доводи апеляційної скарги про те, що позивач не реалізував наданий йому дозвіл на виготовлення технічної документації щодо передачі і йому у власність наданої йому в користування земельної ділянки.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу, так як фактично містять субєктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і діючого законодавства. Проте при прийнятті остаточного рішення по справі, апеляційний суд згідно ч.3 ст. 303 ЦПК України вважає за можливе вийти за межі апеляційної скарги, так як під час розгляду даної справи апеляційним судом встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, судова колегія,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 04 грудня 2015 року в частині визнання незаконним та скасування рішення ХХХХУ111 сесії шостого скликання ОСОБА_3 сільської ради № 2 від 14 жовтня 2014 року, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 17.02.2015 року реєстраційною службою Арбузинського РУЮ Миколаївської області ОСОБА_1 на земельну ділянку, розташовану по вул. П.Морозова, 3 в с. Кавуни Арбузинського району Миколаївської області скасувати та ухвалити в цій частині позовних вимог нове рішення.

Визнати незаконними та скасувати рішення ХХХХУ111 сесії шостого скликання ОСОБА_3 сільської ради № 2 від 14 жовтня 2014 року про затвердження технічної документації по землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,15 га із земель державної власності, не переданих у власність або не наданих в користування в АДРЕСА_3 в межах території ОСОБА_3 сільської ради Арбузинського району Миколаївської області та передачі вказаної земельної ділянки у власність ОСОБА_1, а також свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 17.02.2015 року реєстраційною службою Арбузинського РУЮ Миколаївської області ОСОБА_1 на земельну ділянку, розташовану по вул. П.Морозова, 3 в с. Кавуни Арбузинського району Миколаївської області для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку) площею 0.1514 га з кадастровим номером :01:002:0001.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили в касаційному порядку.

Головуючий Судді