Справа № 360/333/16-ц Головуючий у І інстанції Міланіч А. М.
Провадження № 22-ц/780/4285/16 Доповідач у 2 інстанції Сушко Л. П.
Категорія 54 09.11.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

09 листопада 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Кулішенка Ю.М. Ігнатченко Н.В.,

при секретарі: Волинець Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 23 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Чисте місто» Роменської міської ради» про стягнення індексації заробітної плати, невиплачених аліментів, компенсацию затримки розрахунку і відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що він за наказом № 62 від 12 серпня 2014 року був прийнятий на роботу в КП «Чисте місто» РМР» на посаду юриста та за наказом № 23 від 30 квітня 2015 року звільнений з роботи по п.1 ст.40 КЗпП України (за скороченням штату). 30 квітня 2015 року при отриманні трудової книжки розрахунок з ним проведений не був через відсутність у підприємства коштів, заборгованість по заробітній платі складала 26315,60 грн., в тому числі заборгованість по сплачуваних ним аліментах - 9565,26 грн., вихідна допомога - 12816 грн. та заробітна плата - 3934,34 грн.. 29 травня 2015 року КП «Чисте місто» РМР» перерахувало на його картковий рахунок 2000 грн., на картковий рахунок його колишньої дружини - 2000 грн. аліментів, а в червні 2015 року він отримав вихідну допомогу та залишок заробітної плати в розмірі 14750,34 грн.. Вважав, що відповідач мав також нарахувати та виплатити йому при звільненні індексацію його заробітної плати за період з листопада 2014 року по квітень 2015 року в розмірі 735,67 грн. та в зв'язку з невиплатою даних коштів сплатити йому компенсацію за затримку розрахунку у розмірі його середнього заробітку, виходячи з його середньоденного розміру 190,71 грн., і моральну шкоду в сумі 5000 грн. У зв'язку з цим просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по аліментах в сумі 7565,26 грн., заборгованість по заробітній платі (індексації заробітної плати) в сумі 735,67 грн., компенсацію за затримку розрахунку у розмірі його середнього заробітку по день прийняття рішення судом та на відшкодування моральної шкоди - 5000 грн..

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 23 травня 2016 року в задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по аліментах в сумі 7565,26 грн., заборгованість по заробітній платі (індексації заробітної плати) в сумі 735,67 грн., компенсацію за затримку розрахунку у розмірі його середнього заробітку по день прийняття рішення судом, в сумі 46342,53 грн. та моральну шкоду в сумі 5 000 грн., а всього стягнути грошових коштів на загальну суму 59643.46 грн., посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що висновок суду, щодо пропущення ним строку для звернення до суду не відповідає дійсності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивачем позов подано до суду лише 23 лютого 2016 року, з пропущенням тримісячного строку звернення до суду, із заявою про поновлення даного строку позивач до суду не звертався, а тому в частині вимог щодо стягнення компенсації за час затримки розрахунку за вказаний період необхідно відмовити за пропуском строку звернення до суду. Оскільки позивач не надав суду жодних доказів щодо порушення відповідачем строків виплати йому (позивачу) заробітної плати та, відповідно, необхідності нарахування позивачу в зв'язку з цим індексації заробітної плати, то суд вважав за необхідне в частині вимог щодо стягнення заборгованості по даних виплатах в сумі 735,67 грн. також відмовити. Так як судом не встановлено наявності заборгованості КП «Чисте місто» РМР» по заробітній платі чи інших належних позивачу до виплати при звільненні сум, то не підлягають до задоволення і вимоги про стягнення компенсації за затримку розрахунку за період з 18 червня 2015 року по даний час. Заборгованість по стягуваних з позивача аліментах має бути виплачена лише отримувачу цих аліментів, а тому в цій частині вимог суд першої інстанції теж відмовив. В частині відшкодування позивачу моральної шкоди суд визнав за необхідне також в позові відмовити, так як судом не встановлено понесення позивачем такої шкоди.

Однак, такі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що позивач з 12 серпня 2014 року по 30 квітня 2015 року працював в КП «Чисте місто» РМР» на посаді юриста та за наказом № 23 від 30 квітня 2015 року звільнений з роботи по п.1 ст.40 КЗпП України (за скороченням штату), що підтверджується матеріалами справи (а.с.8-10) та визнається сторонами.

Згідно довідки КП «Чисте місто» РМР» від 12 травня 2015 року № 48 заборгованість по заробітній платі позивача станом на 12 травня 2015 року складала 26315,60 грн., в тому числі по сплачуваних ним аліментах - 9565,26 грн., вихідна допомога - 12816 грн. та заробітна плата - 3934,34 грн. (а.с.10).

Як вбачається з копій платіжних доручень, зведених відомостей сум для зарахування на рахунки (а.с.19-24), позивачу 29 травня 2015 року було перераховано заробітну плату за квітень 2015 року в сумі 2000 грн., 15 червня 2015 року - вихідну допомогу в розмірі 10 212,75 грн. та 17 червня 2015 року - заробітну плату в розмірі 4537,59 грн., що разом становить 16750,34 грн..

Відповідно до ч.1 ст.і 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У частині другій статті 2 Закону України від 24 березня 1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи зарік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Отже суд першої інстанції при вирішені спору в частині стягнення середнього заробітку за час застиримки розрахунку, не вірно дав оцінку доказам та не вірно застосував норми матеріального права.

Встановлено, що позивач 30 квітня 2015 року звільнений з роботи, а відповідач 17 червня 2015 року з ним розрахувався, отже наявна затримка розрахунку працівника при звільнені за вказаний період.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до довідки від 30.04.2015року середньоденна заробітна плата позивача складає 190,71грн..

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку 6102,72. за період з 30 квітня 2015 року по 17 червня 2015 року (32 робочих днів х 190,71грн.= 6102,72 грн.)

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16 в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Тобто при вирішенні даного спору, суд першої інстанції помилково застосував положення частини першої статті 233 КЗпП України в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки такі позовні вимоги відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до частини другої указаної статті не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду, крім того було встановлено судом та не заперечувалось сторонами, що дійсно мало місце затримка по виплаті заробітної плати, що в свою чергу порушило право та охоронювані законом інтереси позивача.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що при вирішенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають застосуванню положення частини першої статті 233 КЗпП України, крім того не звернув увагу на те, що відповідно до положень статей 116, 117 КЗпП України настає відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Статтею 237-1 КЗпП передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, коли порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 31 березня 1995 р. N 4 ( v0004700-95 ) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з наступними змінами та доповненнями) зазначив, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП ( 322-08 ) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню і моральна шкода в розмірі 300,00 грн., оскільки порушення Комунального підприємства «Чисте місто» Роменської міської ради» вимог трудового законодавства в частині розрахунку при звільнені позивача, призвело до моральних страждань, яких зазнав ОСОБА_2 у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

В апеляційній інстанції представники відповідача пояснили, що індексація заробітної плати працівникам в 2014 та 2015 роках не проводилась ні кому із працівників, оскільки у підприємства на це не було коштів, існували борги по виплаті заробітної плати.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині стягнення індексації заробітної плати в розмірі 735,67 грн. не підлягають задоволенню.

Також не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача аліменти в розмірі 7565,26грн., які нараховані до виплаті на ім'я іншої особи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, рішення суд першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове рішення відповідно до ст. 309 ЦПК України, яким позов задовольнити частково, стягнути з Комунального підприємства «Чисте місто» Роменської міської ради» на користь ОСОБА_2 6102,72 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку та 300,00 грн. моральної шкоди, в іншій частині задоволення позовних вимог відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 606,32 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 23 травня 2016 року скасувати та ухвалити новее.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Чисте місто» Роменської міської ради» () на користь ОСОБА_2 6102,72 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку та 300,00 грн. моральної шкоди.

Стягнути з Комунального підприємства «Чисте місто» Роменської міської ради» () на користь держави 606,32 грн. судових витрат.

В іншій частині задоволення позовних вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий:

Судді: