Справа № 363/1003/15-ц Головуючий у І інстанції Скарлат О. І.
Провадження № 22-ц/780/1077/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 6 17.02.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

17 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Верланова С.М., Голуб С.А.,

при секретарі: Дрозд Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою прокуратури Київської області в інтересах держави в особі: Кабінету Міністрів України, державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 вересня 2015 року у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі: Кабінету Міністрів України, державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» до Київської обласної державної адміністрації, Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсними розпоряджень, державних актів на право власності на земельну ділянку та витребування землі, -

встановила :

в березні 2015 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави, в особі Кабінету Міністрів України, державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство», звернувся до суду з вказаним позовом, яким просив визнати недійсними розпорядження голови Київської обласної державної адміністрації від 09 листопада 2007 року №1263, №1248 «Про вилучення, зміну цільового призначення та передачу земельних ділянок у власність громадян», визнати недійсними розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 21 грудня 2007 року №1018, №1022 «Про передачу у власність громадян земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради», визнати недійсними розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації №375 від 13.06.2008 року в частині зміни цільового призначення земельних ділянок ОСОБА_2 площами -0, 9999 га, право на яку посвідчувалося державним актом серія ЯЖ №405018 (державна реєстрація №72 від 18.04.2008 року); площею 0,7574га., право, на яку посвідчувалось державним актом серія ЯЖ №405017 (державна реєстрація № 71 від 18.04.2008 року; визнати недійсними державні акти: державний акт серії ЯИ №854274 на право власності ОСОБА_2 І В на земельну ділянку з кадастровим номером :33:023:0212 площею 0,1747га., для індивідуального садівництва в адміністративних межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району; державний акт серії ЯИ №854273 на право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1-.33:02302 площею 0,1747га., для індивідуального садівництва в адміністративних межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району; державний акт серії ЯИ №854272 на право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :33:023:0210 площею 0,1747га., для індивідуального садівництва в адміністративних межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району; державний акт серії ЯИ №854271 на право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :33:023:0209 площею 0,1732га., для індивідуального садівництва в адміністративних межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району; державний акт серії ЯИ №854279 на право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :33:023:0217 площею 0,1748га., для індивідуального садівництва в адміністративних межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району; державний акт серії ЯИ № 854280 на право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :33:023:0218 площею 0,1747га., для індивідуального садівництва в адміністративних межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району; державний акт серії ЯИ № 854278 на право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :33:023:0216 площею 0,1747 га для індивідуального садівництва в адміністративних межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району; державний акт серії ЯИ №854277 на право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :33:023:0215 площею 0,1747га., для індивідуального садівництва в адміністративних межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району; державний акт серії ЯИ № 854276 на право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :33:023:0214 площею 0,1747га., для індивідуального садівництва в адміністративних межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району; державний акт серії ЯИ №854275 на право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :33:023:0213 площею 0,1747га., для індивідуального садівництва в адміністративних межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району; витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Вищедубечанське лісове господарство» з незаконного володіння ОСОБА_2 земельні ділянки загальною площею 1,7456 га з кадастровими номерами: :33:023:0212, :33:023:0211, :33:023:0210, :33:023:0209, :33:023:0218, :33:023:0217, :33:023:0216,:33:023:0215,:33:023:0214,:33:023:0213, що розташовані в адміністративних межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району, загальною ринковою вартістю 15 815 700 грн.

В обґрунтування позовних вимог перший заступник прокурора Київської області вказав на те, що розпорядження голови Київської обласної державної адміністрації від 09 листопада 2007 року №1263, №1248, якими вилучено земельні ділянки лісогосподарського призначення з постійного користування ДП «Вищедубечанське лісове господарство», видано в один день, а саме: 09 листопада 2007 року, вилучено ліси загальною площею 1,98га., які знаходились у одному кварталі лісництва (159, виділи 1,2) , є єдиним лісовим масивом, використовувались для ведення лісового господарства та передано у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства.

Більше того, проекти землеустрою щодо вилучення цих лісових земель розроблялись на підставі дозволів обласної адміністрації, наданих також упродовж 1 дня - 26.02.2007 року. В один день 16.05.2007 року укладені і договори на розробку проектів землеустрою з ДП «Київський науково-дослідний інститут землеустрою». Державну землевпорядну експертизу всі проекти також пройшли упродовж 1 дня 23.10.2007 року. Проекти землеустрою щодо вилучення спірних земель розроблялись також одночасно, оскільки висновки про їх погодження надавались в один день, зокрема, органом по земельних ресурсах всі проекти погоджено 08.08.2007 року, лісокористувачем 03.03.2007 року, органом архітектури 25.06.2007 року, природоохоронним органом - 31.08.2007 року, органом охорони культурної спадщини 26.06.2007 року.

В подальшому, 24.01.2008 року першими власниками ОСОБА_4 та ОСОБА_3 спірні земельні ділянки були відчужені на користь однієї особи ОСОБА_2, якому упродовж одного дня 18.04.2008 року видані державні акти на право власності на земельну ділянку. Далі одним розпорядженням №375 від 13.06.2008 року всім спірним земельним ділянкам змінено функціональне використання на ведення індивідуального садівництва. Прокурор вказує на те, що таким чином, Київська обласна державна адміністрація розпорядилась землями лісового фонду у вигляді єдиного масиву площею, яка перевищує 1 га, що свідчить про перевищення головою обласної державної адміністрації передбачених законом повноважень.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 25 вересня 2015 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, перший заступник прокурора Київської області подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 вересня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким позов заступника прокурора Київської області задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доводам прокурора щодо вилучення спірних земельних ділянок лісогосподарського призначення єдиним масивом, порушення порядку зміни цільового призначення та законодавства про землеустрій.

Крім того, оспорюванні розпорядження голови Київської обласної державної адміністрації видано в один день 09.11.2007, проекти землеустрою щодо вилучення цих лісових земель розроблялись на підставі дозволів обласної адміністрації, наданих також упродовж 1 дня 26.02.2007 року. В один день 16.05.2007 року укладені і договори на розробку проектів землеустрою з однією землевпорядною організацією ДП «Київський науково дослідний інститут землеустрою». Проекти розроблялись також одночасно, оскільки висновки про їх погодження надавались в один день: органом по земельним ресурсам 08.08.2007, лісокористувачем 03.03.2007 року, органам архітектури 25.06.2007 року, природоохоронним органам 31.08.2007 року, органам охорони культурної спадщини 26.06.2007 року. Державну експертизу землевпорядної документації проекти також пройшли в один день 23.10.2007 року. В подальшому 24.01.2008 року, на наступний місяць з моменту отримання державних актів першими власниками, спірні земельні ділянки одночасно відчужено на імя однієї особи ОСОБА_2

Такий висновок суду першої інстанції не відповідає правовій позиції Верховного Суду України.

Отже, Київська обласна державна адміністрація та Вишгородська районна державна адміністрація Київської області не були наділені повноваженнями щодо розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення загальною площею 1,98га., як а у державній власності та у постійному користуванні ДП «Вищедубечанський лісгосп», ураховуючи, що передача у власність, надання у постійне користування для не лісогосподарських потреб земельних ділянок площею більше як 1 га, що перебувають у державній власності.

Крім того, суд першої інстанції не надав оцінки доводам прокурора щодо відсутності у Київської обласної державної адміністрації повноважень щодо надання у власність громадянам земель для ведення особистого селянського господарства та зміни цільового призначення земель лісогосподарського на землі сільськогосподарського призначення.

Таким чином, оскільки на момент видачі о оскаржуваних розпоряджень голови Київської обласної державної адміністрації від 09.11.2007 року №1263, 1248 та голови Вишгородської районної державної адміністрації від 21.12.2007 №1018,№1022 уповноваженим Земельним кодексом України органом рішення про зміну категорії спірних земель за цільовим призначенням з лісогосподарського на сільськогосподарське не приймалось, вказане відповідно до положень ст.21 Земельного кодексу України є підставою для визначення цих розпоряджень недійсними.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що вилучаючи з постійного користування єдиний масив лісу, протягом одного дня, Київська обласна державна адміністрації діяла з перевищенням повноважень встановлених Законом, а також щодо зміни цільового призначення земельних ділянок, оскільки зазначеними розпорядженнями змінено цільове використання в межах однієї категорії земель землі сільськогосподарського призначення.

Також суд першої інстанції прийшов до висновку про сплив строку позовної давності.

Проте з такими висновками суду першої інстанції не можливо повністю погодитися виходячи із наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до розпорядження виконуючого обовязки голови Київської обласної державної адміністрації від 09.11.2007 №1248 «Про вилучення, зміну цільового призначення та передачу земельних ділянок у власність громадян» вилучено із постійного користування ДП «Вищедубечанський лісгосп» (Пірнівське лісництво, квартал 159, виділи 1,2) земельну ділянку площею 0,99га., (ліси І групи), розташовану на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району, змінено її цільове призначення на категорію земель сільськогосподарського призначення та передано у власність ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства без права вирубки дерев (а.с.13).

Відповідно до розпорядження виконуючого обовязки голови Київської обласної державної адміністрації від 09.11.2007 №1263 «Про вилучення, зміну цільового призначення та передачу земельних ділянок у власність громадян» вилучено із постійного користування ДП «Вищедубечанський лісгосп» (Пірнівське лісництво, квартал 159, виділи 1, 2) земельну ділянку площею 0,99га., (ліси І групи), розташовану на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району, змінено її цільове призначення на категорію земель сільськогосподарського призначення та передано у власність ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства без права вирубки дерев (а.с.14).

Відповідно до розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 21.12.2007 №1022 «Про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради» передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,9999га., для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району за межами населеного пункту, без права вирубки земель, виготовити державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_4 за умови попереднього відшкодування ним збитків, заподіяних вилученням земельної ділянки (а.с.15).

Відповідно до розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 21.12.2007 №1018 «Про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради» передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,9999га., для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району за межами населеного пункту, без права вирубки земель, виготовити державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 за умови попереднього відшкодування ним збитків, заподіяних вилученням земельної ділянки (а.с.16).

На підставі вказаних розпоряджень Вишгородської районної державної адміністрації Управлінням земельних ресурсів у Вишгородському районі 12.01.2008 року зареєстровані та видані наступні державні акти: - державний акт на право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку із кадастровим номером :33:023:0156 загальною площею 0,7574га., для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району (а.с.17); - державний акт на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку із кадастровим номером :33:023:0157 загальною площею 0,9999 га для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району (а.с.25).

У подальшому, ОСОБА_4 земельна ділянка з кадастровим номером :33:023:0156 площею 0,7574га., на підставі договору купівлі-продажу № 336 від 24.01.2008 була відчужена на користь ОСОБА_2

На підставі вказаного договору купівлі-продажу 18.04.2008 року ОСОБА_2 видано новий державний акт на право власності. (а.с.19). Далі, на підставі розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації №375 від 13.06.2008 року ОСОБА_2 змінено функціональне використання земельної ділянки з особистого селянського господарства на індивідуальне садівництво. Після цього ОСОБА_2 проведено розподіл придбаної земельної ділянки на 4: площами 0,1747га., (кадастровий номер :33:023:0212), 0,1747га., (кадастровий номер :33:023:0211),0,1747га., (кадастровий номер :33:023:0210), 0,1732га., (кадастровий номер :33:023:0209).

21.01.2010 року ОСОБА_2 видано нові державні акти серії ЯИ №854274, ЯИ №854273, ЯИ №854272, ЯИ №854271. (а.с.21-24). Крім того, ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №333 від 24.01.2008 року відчужив свою земельну ділянку площею 0,9999га., з кадастровим номером :33:023:0157 на користь ОСОБА_2, яким на підставі розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації №375 від 13.06.2008 змінено функціональне використання земельної ділянки на індивідуальне садівництво та проведено розподіл на 6 земельних ділянок площами:0,1748 га (кадастровий номер :33:023:0217), 0,1747 га (кадастровий номер :33:023:0218), 0,1747 га (кадастровий номер :33:023:0216), 0,1747 га (кадастровий номер :33:023:0215), 0,1747 га (кадастровий номер :33:023:0214), 0,1747 га (кадастровий номер :33:023:0213).

Відповідно, ОСОБА_2 21.01.2010 року видано нові державні акти серії ЯИ №854279 ЯИ №854280, ЯИ №854278, ЯИ № 854277, ЯИ №854276, ЯИ №854275 (а.с.28-33).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доводам позивача щодо вилучення спірних земельних ділянок лісогосподарського призначення єдиним масивом, порушення порядку зміни цільового призначення та законодавства про землеустрій.

Зокрема, відповідно до положень ст.84 Земельного кодексу України землі лісогосподарського призначення державної форми власності не можуть передатись у приватну власність, крім замкнених земельних ділянок лісогосподарського призначення площею до 5га., у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств відповідно до ч. 2 ст.56 цього Кодексу.

В той же час, ч.1 ст.57 Земельного кодексу України передбачено, що земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади передаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємством, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Відповідно до положень ст.ст.163,164 Земельного кодексу України завданням охорони земель є забезпечення збереження та відтворення земельних ресурсів, екологічної цінності природних та набуття якостей земель, та захист лісових земель від їх необґрунтованого вилучення для інших потреб.

Отже, в силу положень ст.ст.19,57,84 Земельного кодексу України та ст.5 Лісового кодексу України спірні земельні ділянки станом на момент відведення першим власникам у 2007 році відносились до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовувалися для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим кодексом України. Вказаний факт встановлено судом та сторонами не спростовується.

До матеріалів справи долучено викопіювання з планово картографічних матеріалів лісовпорядкування, збірні кадастрові плани спірних земельних ділянок, які свідчать, що вилучені землі мають спільні межі та складають собою єдиний масив загальною площею 1,98га, до вилучення перебували в суміжних виділах 1 та 2 кварталу 159 Пірнівського лісництва ДП «Вищедубичанський лісгосп» та використовувались для ведення лісового господарства.

Також установлено, що оспорюванні розпорядження голови Київської обласної державної адміністрації видано в один день 09.11.2007р., проекти землеустрою щодо вилучення цих лісових земель розроблялись на підставі дозволів обласної адміністрації, наданих також упродовж 1 дня 26.06.2007р. Укладені і договори на розробку проектів землеустрою з однією землевпорядною організацією ДП «Київський науково дослідний інститут землеустрою». Проекти розроблялись також одночасно, оскільки висновки про їх погодження надавались в один день: органом по земельним ресурсам 08.08.2007р., лісокористувачем 03.03.2007р., органом архітектури 25.06.2007р., природоохоронним органом 31.08.2007р., органом охорони культурної спадщини 26.06.2007р. Держану експертизу землевпорядної документації проекти також пройшли в один день 23.10.2007р. в подальшому 24.01.2008р., на наступний місяць з моменту отримання державних актів першими власниками, спірні земельні ділянки одночасно відчужено на імя однієї особи ОСОБА_2

Судом першої інстанції, в порушення вимог ст.ст.57-59,64,212 ЦПК України вказані докази та доводи позовної заяви не були обєктивно досліджені та оцінені, в результаті чого суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про законність дій Київської обласної державної адміністрації щодо видачі оскаржуваних розпоряджень.

Такий висновок суду першої інстанції, в порушення вимог ст.360-7 ЦПК, не відповідає правовій позиції Верховного Суду України, що міститься у постановах від 20.03.2013 у справі № 6-13цс13 та від 22.04.2015 у справі №6-65цс15, де вказано, що під час вирішення подібних спорів необхідно визначити, чи не спрямовані правові акти індивідуальної дії голови обласної державної адміністрації на розпорядження землями лісового фонду у вигляді єдиного масиву, на що переконливо вказують факти, викладені у позовній заяві.

Таким чином, Київська обласна державна адміністрація та Вишгородська районна державна адміністрація Київської області не були наділені повноваженнями щодо розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення загальною площею 1,98га., яка перебувала у державній власності та у постійному користуванні ДП «Вищедубечанський лісгосп», ураховуючи, що передача у власність, надання у постійне користування для не лісогосподарських потреб земельних ділянок площею більше як 1 га, що перебувають у державній власності, відповідно до ст.27 Лісового кодексу України, ст.149 Земельного кодексу України належить до виключної компетенції Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин, тоді як жодних дій щодо вилучення чи зміни цільового призначення спірних земель Кабінетом Міністрів України не вчинялося, а спірні земельні ділянки вибули з володіння власника - держави - поза його волею.

Більше того, суд першої інстанції взагалі не надав оцінки доводам позивача щодо відсутності у Київської обласної державної адміністрації, відповідно до положень ст.ст.122,149 Земельного кодексу України, повноважень щодо надання у власність громадянам земель для ведення особистого селянського господарства та зміни цільового призначення земель лісогосподарського на землі сільськогосподарського призначення.

Таким чином, оскільки на момент видачі оскаржуваних розпоряджень голови Київської обласної держаної адміністрації від 09.11.2007 №№1263,1248 та голови Вишгородської районної державної адміністрації від 21.12.2007 №№1018,1022 уповноваженим Земельним кодексом України органом рішення про зміну категорії спірних земель за цільовим призначенням з лісогосподарського на сільськогосподарське не приймалось, вказане, відповідно до положень ст.21 Земельного кодексу України, є підставою для визнання цих розпоряджень недійсними.

Аналогічна правова позиція щодо можливості надання громадянам земель для ведення особистого селянського господарства виключно з категорії земель сільськогосподарського призначення викладена у постанові Верховного Суду України від 13.11.2013 у справі № 6-123цс13.

Також таким, що не відповідає нормам матеріального права, є і висновок суду першої інстанції щодо законності зміни цільового призначення спірних земельних ділянок з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва.

Так, до категорії земель сільськогосподарського призначення відносяться землі за видами цільового призначення (видами використання), що визначені ч.3 ст.2 Земельного кодексу України.

При цьому правовий режим використання земельних ділянок, призначених для ведення особистого селянського господарства, визначається спеціальним законом - Законом України «Про особисте селянське господарство», а для ведення садівництва - ст.35 Земельного кодексу України.

Відмінність правового режиму земель, що відводяться для ведення особистого селянського господарства, та земель, що відводяться для індивідуального садівництва, додатково підтверджується положеннями ст.121 Земельного кодексу України, якою встановлено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, що також обумовлені особливостями - кожного виду використання земельної ділянки.

При цьому абз.2 ч.5 ст.20 Земельного кодексу України встановлено обовязок власників використовувати землі зазначеної категорії виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених ст.ст.31,33-37 цього Кодексу.

Отже, відповідно до закріпленого принципу раціонального використання та охорони земель землі сільськогосподарського призначення підлягають використанню виключно відповідно до видів їх використання, які відповідають їх цільовому призначенню, а зміна цільового призначення має проводитись у відповідності з Порядком зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженим постановою Кабінетом Міністрів України від 11.04.2002 року № 502, з обовязковим розробленням проекту землеустрою.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.03.2013 у справі №21-417а12.

Відповідно до ст.393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Враховуючи вище наведене колегія суддів вважає, що порушення Київською обласною державною адміністрацією, Вишгородською районною державною адміністрацією Київської області, вимог земельного та лісового законодавства при вилученні, зміні цільового призначення та передачі у власність відповідачам фізичним особам земельних ділянок із земель державної власності знайшли своє підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Проте судовою колегією із матеріалів справи встановлено, що 11 серпня 2015 року представником Вишгородської районної Державної адміністрації подана заява про застосування строків позовної давності (т.1 а.с.127).

Заява обґрунтовувалась тим, що дійсно в ст.268 ЦК України існувала норма щодо непоширення позовної давності на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу державної влади, яким порушено право власності або інше речове майно.

Відповідно до ч.2 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20.12.2011 року, відповідний пункт зі ст.268 ЦК України, виключено. Враховуючи вище наведене, представник Вишгородської районної Державної адміністрації вважає, що прокурором, на день подання позову, пропущений строк позовної давності.

11 серпня 2015 року представником Київської обласної Державної адміністрації також подана заява про застосування строків позовної давності (т.1 а.с.145-149).

03 вересня 2015 року представником відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_5, подана заява про застосування строків позовної давності (т.1 а.с.197-201).

Відповідно до вимог ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ч.4 ст.267 ЦК України. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

Загальний строк позовної давності відповідно до ст.257 ЦК України становить 3 роки. Відповідач подав суду заяву про застосування судом позовної давності при вирішенні судом спору по суті. Відповідно до вимог ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно вимог ч.1 ст.8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N2,4,7 та 11 до Конвенції» N475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 р. у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації, п.570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 р. у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства, п.51).

Таким чином, вищезазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно повязані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються у часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а відтак ефективному поновленню порушеного права. Крім того, встановлення строку позовної давності сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками.

Згідно із ч.2 ст.45 ЦПК України прокурор здійснює у суді представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами, і може здійснювати представництво на будь-якій стадії цивільного процесу.

За змістом ч.1 ст.46 ЦПК України органи, які відповідно до ст.45 цього Кодексу, звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обовязки особи, в інтересах якої вони діють.

Отже, норми, установлені ч.1 ст.261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності, поширюються на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів; перебіг позовної давності в такому разі починається від дня, коли прокурор довідався або міг довідатися про порушення інтересів держави.

Крім того в своїй постанові від 16 грудня 2015 року, справ №6-2510 цс15 вказав, що за результатами розгляду справи №6-68цс15 Верховний Суд України в складі судових палат у цивільних та господарських справах прийняв постанову від 16 вересня 2015 року, в якій вказав, що статтею 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої статті 268 ЦК України (в редакції до набрання чинності Законом України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI) зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Піддавши аналізу пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України, Верховний Суд України сформував правовий висновок, відповідно до якого зазначена норма спрямована на захист власників та інших осіб, які мають речові права на майно, від неправомірних дій органів державної влади або органів місцевого самоврядування, відтак, не може поширюватися на випадки звернення до суду прокурора з позовом в інтересах держави.

Вказана правова позиція Верховного Суду України стосувалася спірних правовідносин, які виникають із оскарження державою правових актів органів державної влади, та ґрунтувалася на тому, що держава відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти й несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею (державою) незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

У даній цивільній справі вимоги заступника прокурора Київської області обґрунтовуються порушенням права власності держави на землю з боку органів державної влади і саме держава відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти й несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею (державою) незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Враховуючи викладене колегія суддів не погоджується з доводами позивача про те, що про порушення земельного законодавства органам прокуратури стало відомо за результатами перевірки законності розпоряджень місцевих адміністрацій, прийнятих упродовж 2007-2008 років, проведеної на підставі постанови №56 від 18 червня 2014 року.

Відповідно до вказаних норм Цивільного Кодексу України право прокурора на предявлення позову виникло у 2007 році, коли йому стало відомо про відчуження земельних ділянок органами державної влади. Строк позовної давності за цими вимогами сплив у 2010 році.

Прокурором не заявлено клопотання про поновлення строків та не надано суду доказів поважності пропуску позовної давності.

Відповідно до постанови від 01 липня 2015 року за №6-178цс15 Верховного Суду України за змістом статей 256,261 ЦК України позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими субєктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі предявлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та частиною другою статті 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обовязки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обовязки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Враховуючи вище наведене судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відому у задоволенні позову за спливом строку позовної давності.

Керуючись ст.ст.209,218,303,307,309,314,315 ЦПК України, колегія судів, -

вирішила :

апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задовольнити частково. Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 вересня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі: Кабінету Міністрів України, державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» до Київської обласної державної адміністрації, Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсними розпоряджень, державних актів на право власності на земельну ділянку та витребування землі, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді