Номер провадження: 22-ц/785/1471/16
Головуючий у першій інстанції Целух А. П.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

Драгомерецького М.М.,

при секретарі: Томашевській В.К.,

за участю: позивача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4 та відповідачки ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 березня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на ? частину квартири, як об'єкту спільної сумісної власності, зміну черговості одержання права на спадкування та визнання права власності на ? частину спадкового майна,

в с т а н о в и л а:

18 червня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що він перебував у шлюбі з ОСОБА_6 з 23 грудня 1988 року по 11 травня 1993 року. Йому та дружині ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02 листопада 1994 року та свідоцтва про право на спадщину від 08 листопада 2006 року: 1/3 частина квартири - йому, 2/3 частини - ОСОБА_6 Після розірвання шлюбу він та ОСОБА_6 продовжували проживати однією сім'єю за вказаною адресою, мали спільний бюджет, вели спільне господарство. 20 грудня 2002 року вони за спільні грошові кошти придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_2. 25 січня 2010 року вони подарували квартиру АДРЕСА_1 відповідачці ОСОБА_5, яка є дочкою ОСОБА_6 від першого шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 померла, він сплатив необхідні кошти по її похованню та оформив бронь на поховання поряд з дружиною. Коли він звернувся до нотаріуса для оформлення спадщини, то дізнався що спадщина у вигляді квартира АДРЕСА_2 оформлена лише на відповідачку, що порушує його права.

Посилаючись на ці обставини та на ст. ст. 1259, 1268 ЦК України, ст. ст. 60, 72, 74 СК України, позивач ОСОБА_3 просив суд встановити факт проживання однією сім'єю його та ОСОБА_6, визнати за ним право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2 як об'єкту спільної сумісної власності подружжя, змінити черговість одержання ним права спадкування разом із спадкоємицею першої черги дочки померлої ОСОБА_6 - ОСОБА_5, визнати за ним право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 (т.1, а.с. 5-7, 52-58, т. 2, а.с. 6-11, 52-58).

Відповідачка ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_7, проти позову заперечували й в своїх пояснення зазначали, що після розірвання шлюбу 11 травня 1993 року позивач ОСОБА_3 та її матір ОСОБА_6 не проживали однією сім'єю та не вели спільне господарство, після розірвання шлюбу, 20 грудня 2002 року була придбана за власні кошти матері спірна однокімнатна квартира АДРЕСА_2, яка була її приватною власністю. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами те, що спірна квартира придбана за спільні кошти його та матері. Посилання позивача на норми Сімейного кодексу України, зокрема ст. ст. 60, 72, 74, є помилковими, оскільки вказані норми набрали чинності з 01 січня 2004 року й діючий на той час КпШС УРСР не передбачав право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Позивач ОСОБА_3 не опікувався та не забезпечував матеріально матір ОСОБА_8, за станом здоров'я вона не знаходилась у безпорадному стані, за таких підстав відповідачка та її представник просили суд у позові відмовити (т.2, а.с. 39-46).

Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено (т.2, а.с. 133-136).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, мотивуючи тим, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, а саме, судом першої інстанції не враховано, що з 1993 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 року він проживав з ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_3, і в силу ст. ст. 74, 60 СК України майно придбане нею 20 грудня 2002 року є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, те, що він тривалий час допомагав ОСОБА_6, яка з 2010 року за станом здоров'я знаходилась у безпорадному стані й внаслідок цього у нього виникло право на зміну черговості у спадкуванні і право власності на частину спадкового майна, а також не дав належної оцінки наданим ним письмовим доказам та свідченням свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 (т.2, а.с. 138-147).

В запереченні на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 - відповідачка ОСОБА_5 просить скаргу відхилити у зв'язку з безпідставністю її доводів (т.2, а.с. 159-163, т.3, а.с. 3-7, 125-129).

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_3, пояснення на апеляцію позивача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4 та відповідачки ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_6 з 23 грудня 1988 року по 11 травня 1993 року (т.1, а.с. 9, 192).

Позивачу ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02 листопада 1994 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 листопада 2006 року: 1/3 частина квартири - позивачу, 2/3 частини - ОСОБА_6 (т.1, а.с. 10,11-12, 13).

Після розірвання шлюбу позивач ОСОБА_3 не проживав в АДРЕСА_5, що підтверджується актом дільниці №2 КП ЖКС «Черемушки» від 01 серпня 2013 року та встановлено заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 січня 2014 року по справі №521/15119/13-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання таким, що втратив право користування житлом, яким позов задоволено частково та припинено право користування ОСОБА_3 квартирою №27 (т.2, а.с. 36-37).

Згідно довідки про склад сім'ї №2789 від 16 жовтня 2014 року, виданої дільницею №1 КП ЖКС «Хмельницький», позивач ОСОБА_3 з 20 липня 1988 року зареєстрований як наймач у трикімнатній квартирі АДРЕСА_6, складом сім'ї чотири чоловіка: він, його брат ОСОБА_15 з 12 листопада 1993 року, племінниця ОСОБА_16 з 22 серпня 2009 року, дружина брата ОСОБА_17 з 16 серпня 1999 року (т.2, а.с. 60).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 травня 2015 року позивачу ОСОБА_3 на праві власності належить житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_7, на підставі договору дарування від 26 серпня 2008 року (т.3. а.с. 45-47).

20 грудня 2002 року між ОСОБА_18 та ОСОБА_6 укладений договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_6 придбала спірну однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 за 7377 грн. Право власності зареєстровано у ОМТІ та РОН 26 грудня 2002 року, 7 стор.161-кн. 455 пр. (т.1, а.с. 197, 198, 220-221).

25 січня 2010 року позивач ОСОБА_3 та ОСОБА_6 подарували квартиру АДРЕСА_1 відповідачці ОСОБА_5, яка є дочкою ОСОБА_6 від першого шлюбу.

У п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, зазначено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Положеннями Кодексу про шлюб та сім'ю України, що діяв до 1 січня 2004 року, визначалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 22). В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнавались рівними (ч. 1 ст. 28).

За правилами ст. 24 КпШС УРСР (1969р.), чинного на час придбання спірної квартири, особистою власністю дружини, чоловіка є, зокрема: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно із статтею 44 КпШС України, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР (1963р.) визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем ОСОБА_3 не доведено в судовому засіданні належним чином те, що спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя й він має право власності на ? частину цієї квартири, а також не доведено те, що після розірвання шлюбу 11 травня 1993 до 29 липня 2012 року він проживав з ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_4 й придбання спірної квартири за спільні кошти.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 померла (т.1, а.с. 189), після її смерті відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_2 та вклади, спадкоємицею померлої ОСОБА_6 є її дочка ОСОБА_5

Згідно із копією спадкової справи №559/2012 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6, заведеною Сьомою одеською державною нотаріальною конторою 29 серпня 2012 року, із заявою про прийняття спадщини звернулась 29 серпня 2012 року відповідачка ОСОБА_5 (т.1, а.с. 188), позивач ОСОБА_3 не звертався до нотаріальної контори з заявою про оформлення спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи (т.1, а.с. 187-211).

21 січня 2013 року відповідачка ОСОБА_5 одержала свідоцтво про право на спадщину за законом на вклади померлої матері ОСОБА_6 з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходяться у філії Одеського міського відділення ПАТ «Державний ощадний банк України» на загальну суму 13180,15 грн. (т.1, а.с. 210).

Згідно із статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом статей 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст. 1222 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст. 1223 ЦК України).

Частинами 1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно із ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем ОСОБА_3 не доведено в судовому засіданні належними та допустимими доказами те, що він тривалий час опікувався та допомагав ОСОБА_6, яка з 2010 року за станом здоров'я знаходилась у безпорадному стані, він не є спадкоємцем померлої ОСОБА_6 та у встановлений законом строк не звертався до нотаріальної контори з заявою про оформлення спадщини, тому законних підстав для виникнення у нього права на зміну черговості у спадкуванні і внаслідок цього права власності на частину спадкового майна немає.

Посилання позивача ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом безпідставно не враховано, що з 1993 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 року він проживав з ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_3, і в силу ст. ст. 74, 60 СК України майно придбане нею 20 грудня 2002 року є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, не приймаються до уваги за таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов'язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу позову, а саме те, що спірна квартира придбана за спільні грошові кошти і є об'єктом спільно сумісної власності, але в судовому засіданні не надано належних та допустимих доказів у підтвердження вказаних обставин, тому ці обставини є не доведеними.

Згідно із ст. 16 Закону України «Про власність», який був чинний на час виникнення спірних правовідносин - 20 грудня 2002 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Статтею 17 Закону України «Про власність» передбачено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

У пункті 5 постанови №20 Пленуму «Про судову правктику у справах за позовами про захист права приватної вдласності» від 22 грудня 1995 року (з відповідними змінами та доповненнями), Верховний Суд України розяснив, що, розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, видкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодекса про шлюб та сім'ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні ст. ст. 60,74 ЦК України та ст. ст. 16, 17 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України в постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-66цс13, Верховний Суд України дійшов правового висновку про те, що «відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцеві положення Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

Відповідно до статей 16, 17 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю).

В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Відповідно до статей 128, частини третьої статті 240 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним до 1 січня 2004 року, визначалось, що право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором».

Аналогічний правовий висновок, висловлений Верховним Судом України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13, який відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для віх суддів України.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме, ст. ст. 16, 17 Закону України «Про власність», ст. ст. 22, 24 КпШС УРСР, Верховний Суд України у постанові від 21 березня 2015 року у справі №6-211цс14 висловив наступну правову позицію: «згідно із частиною першою статті 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять пункти 1, 2 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України).

Суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України, частини першої статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року № 697-XII "Про власність" вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" та від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»».

Аналізуючи вказані норми права, роз'яснення та правові висновки Верховного Суду України, з'ясовуючи обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_3 не доведено належним чином його участі працею й коштами у створенні спільної власності - придбання спірного майна, посилання позивача на ст. ст. 60, 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, як на підставу набуття права власності на частину спірної квартири є помилковими, оскількі ці норми права не ругулюють спірні правовідносини.

Безпідставними є і твердження в апеляційній скарзі про те, що суд не надав належної оцінки наданим ним письмовим доказам та свідченням свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, оскільки обставини придбання спірного майна за спільні грошові кошти можуть бути підтверджені лише письмовими доказами й не може ґрунтуватись лише на свідченнях свідків, а сам по собі факт проживання однією сім'єю на момент придбання спірної квартири навіть при доведеності цього факту не може служити підставою для набуття права спільної сумісної власності на спірну квартиру.

Доводи позивача ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки суд першої інстанції не врахував, що протягом тривалого строку він опікувалася, матеріально забезпечував, надавав іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу перебував у безпорадному стані, тому вважає, що має право на зміну черговості в отриманні права на спадщину та надання йому права на прийняття спадщини разом зі спадкодавцями першої черги, не приймаються до уваги за таких підстав.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Набуття (надання) повної цивільної дієздатності неповнолітньою особою не є підставою для того, щоб вважати її повнолітньою. У зв'язку із цим вона має вважатися такою, що прийняла спадщину відповідно до частини четвертої статті 1268 ЦК.

Подання заяви про прийняття спадщини особами, вказаними у частинах третій, четвертій статті 1269 ЦК, слід вважати їхнім правом, здійснення якого не суперечить нормі частини четвертої статті 1268 цього Кодексу.

Судом першої інстанції з достовірністю встановлено, що позивач ОСОБА_3 після відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 у встановлений законом строк не звертався до нотаріальної контори з заявою про оформлення спадщини й не отримував відмову від оформлення спадщини, тому вказані вимоги є передчасними.

Поняття безпорадного стану визначено у пункті 6 постанови №7 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року.

Так, у абзацах 3 та 4 пункту 6 постанови №7 Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року Верховний Суд України роз'яснив, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України позивач ОСОБА_3 повинен був довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, а саме, те, що протягом тривалого строку він опікувався та матеріально забезпечував, надавав іншу допомогу спадкодавцеві, яка через похилий вік, тяжку хворобу перебував у безпорадному стані.

Допитані за ініціативою позивача свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, не підтвердили зазначені вище обставини, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору. Те, що свідок ОСОБА_14 за двомовністю періодично доглядала за ОСОБА_6 не може свідчить про її находження в безпорадному стані.

Навпаки, допитані за ініціативою відповідача ОСОБА_5 свідки ОСОБА_19, ОСОБА_21., ОСОБА_20 засвідчили, що відповідачка доглядала за матір'ю ОСОБА_6 належним чином та те, що ОСОБА_6 не знаходилась в безпорадному стані.

Посилання позивача ОСОБА_3 про те, що він матеріально допомагав ОСОБА_6, сплатив необхідні кошти після її поховання та у 2009 році оформив броню на поховання поряд з нею, не можуть служити підставою для задоволення вимог про зміну черговості на одержання спадщини.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні будь-які безспірні докази того, що позивач ОСОБА_3 опікувався та матеріально забезпечував та надавав іншу дорогу спадкодавцеві, що з достовірністю встановлено судом. До апеляційної скарги позивача також не надано ніяких доказів, які спростовують висновки суду першої інстанції.

Дійсно, спадкодавець ОСОБА_6 була людиною похилого віку та з 2010 року хворіла, відомостей про те, що спадкодавець визнаний у встановленому порядку інвалідом немає, тому ці обставини не свідчить про те, що вона тяжко хворіла й не могла самостійно забезпечити умови свого життя та потребує стороннього догляду.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14, яка у відповідності до ч. 1 ст. 360-1 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що в судовому засіданні доведено належними та допустимими доказами те, що відповідачка ОСОБА_5 не порушила права позивача ОСОБА_22. на спірну квартиру, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України його права не підлягають захисту судом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

М.М. Драгомерецький