Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №331/4528/15 Головуючий у 1-й інстанції: Антоненко М.В.
Провадження № 22-ц/778/1168/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Кримської О.М.,

суддів: Подліянової Г.С.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Жовтневому району про втрату права користування квартирою та за зустрічним позовом ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Жовтневому району про усунення перешкод в користуванні житлом,-

ВСТАНОВИЛА :

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом в якому зазначає, що вона є власником квартири, що знаходиться у АДРЕСА_1. Вона надала згоду на прохання внучки ОСОБА_4 на її реєстрацію в квартирі на умовах найму. Після народження у ОСОБА_4 сина ОСОБА_6 остання зареєстрував його у квартирі без її згоди.

З 2010 року відповідачі не мешкають за місцем реєстрації, так як постійно проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, буд.б-А, кв.75.

Оскільки відповідачі не проживають за місцем своєї реєстрації без поважних причин понад рік, змінили адресу свого проживання, але добровільно не знялися з реєстрації, ОСОБА_3 вважає, що відповідач ОСОБА_4 та її неповнолітня дитина втратили право користування квартирою.

Посилаючись на ст. ст. ч. 1 ст. 6, ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 386, 391, 405 ЦК України позивачка просить суд визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідач ОСОБА_4, яка також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 проти позову заперечує. Пред'явила зустрічний позов про усунення перешкод в користуванні житлом, в якому зазначає, що ОСОБА_4 з 2005 року як член сім'ї її бабусі ОСОБА_3 зареєстрована та проживає в квартирі за адресою АДРЕСА_3.

З моменту свого народження, тобто з 2010 г. у вказаній квартирі зареєстрований та проживає її син, ОСОБА_5, який є правнуком власниці квартири ОСОБА_3 Протягом усього часу проживання у вказаній квартирі, вони вели сумісне господарство з ОСОБА_3, проводили поточний ремонт квартири, оплачували рахунки за утримання квартири. З моменту свого народження, ОСОБА_5 відвідував дитячий садок, а також заклад за місцем проживання (реєстрації).

В 2015 році помер один з синів власниці квартири ОСОБА_4, його рідний брат ОСОБА_7 з метою відчуження квартири заборонив їм проживати у вказаній квартирі, виніс з квартирі їх особисті речі. Позивач за зустрічним позовом вважає, що вона та її неповнолітній син мають право па проживання у вказаній квартирі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3. Зустрічний позов задоволено.

Усунуто ОСОБА_4, ОСОБА_5, перешкоди в користуванні та проживанні в ІНФОРМАЦІЯ_2, шляхом заборони ОСОБА_3, вчиняти перешкоди ОСОБА_4, ОСОБА_5, в користуванні вказаної квартирою та проживанні в ній.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове яким її позов задовольнити, відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Відповідач ОСОБА_4, яка діє також в інтересах ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_8 будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 76 ЦПК України вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі, до апеляційного суду не зявилися, про причини неявки суд не повідомили. У відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає її розглядові.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам повністю не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні спірною квартирою, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка ОСОБА_3 не надала суду доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_4 та її неповнолітній син ОСОБА_5 не проживають у спірній квартирі понад один рік з поважних причин.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою, суд першої інстанції виходив з доведеності того, що ОСОБА_3 перешкоджає в користуванні спірною квартирою ОСОБА_4 та її неповнолітньому сину ОСОБА_5 .О.

Проте повністю з таким висновком суду погодитись не можна.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є власником квартири, що знаходиться за адресою м. Запоріжжя. АДРЕСА_4, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 28.07.1999 року № 783, виданого Жовтневою районною державною адміністрацією ( а.с. 3) .

Відповідно до довідки міського комунального підприємства «Основаніє» № 634 від 09.06.2015 року у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (онука), ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( правнук) ( а.с. 4).

Позивачка ОСОБА_3 в позовній заяві зазначає, що вона надала згоду на реєстрацію в спірній квартирі своєї онуки ОСОБА_4 на умовах найму, а ОСОБА_5 був зареєстрований у спірній квартирі без її згоди.

Натомість, доказів того, що між сторонами було укладено договір найму житлового приміщення позивач ОСОБА_3 суду не надала.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

В зустрічній позовній заяві ОСОБА_4 зазначає, що вона зареєстрована у спірній квартирі та проживає в ній з 2005 року, а з 2010 року проживає її син ОСОБА_9, як члени сімї своєї бабусі ОСОБА_3.

Зазначені обставини узгоджуються з довідкою МКП «Основаніє» № 634 від 09.06.2015 року виданої ОСОБА_3 про склад її сімї ( а.с. 4).

Отже, в суді першої інстанції найшов підтвердження той факт, що ОСОБА_4 вселилася в спірну квартиру, як член сімї власника спірної квартири ОСОБА_3

Належних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 разом зі своїм неповнолітнім сином проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_5, матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Виходячи з наведеного, при доведеності непроживання без поважних причин особи більше року у будинку вона може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням на підставі цієї статті.

Отже, визначальним для вирішення заявленого позову є встановлення обставини, з якою позивач поєднував позовні вимоги, - факт відсутності відповідача без поважних причин понад один рік у житловому приміщення, в якому він має право проживати як член сім'ї власника.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" судам роз'яснено, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

На підтвердження того, що ОСОБА_4 не проживає у спірній квартирі понад один рік без поважних причин ОСОБА_3 надала суду ОСОБА_2 № 373 від 16.10.2015 року складений комісію в складі молодшого спеціаліст ЦОА № 2 ОСОБА_10, спеціаліста по роботі з абонентами ОСОБА_11, свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13 про те, що в спірній квартирі зі слів сусідів кв. № 17АДРЕСА_5 фактично не проживають ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ( а.с. 28)

В подальшому представник ОСОБА_3 в судовому засіданні надав суду аналогічний акт від 16.10.2015 року з відміткою про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не проживають в спірній квартирі з травня 2010 року зі слів ОСОБА_3 ( а.с. 46).

Тобто в вищезазначеному акті свідки не зазначають з якого часу відповідачі не проживають у спірній квартирі. В акті відсутня інформація, чи заходили особи, що його складали в спірну квартиру, перевіряли наявність речей відповідача, тощо. Період не проживання відповідачів з травня 2010 року записано в акті зі слів позивачки ОСОБА_3

Вищезазначні свідки не були допитані в судовому засіданні.

Оскільки в акті № 373 від 16.10.2015 року свідки не зазначають, з якого часу відповідачі не проживають у спірній квартирі, а інформація про те, що останні не проживають у квартирі з травня 2010 року була зазначена саме зі слів позивачки ОСОБА_3, члени комісії які складали та підписали цей акт ці обставини іншим способом не встановлювали, тому суд першої інстанції обґрунтовано критично поставився до цього акту, як на підтвердження того, що відповідачі не проживають у спірній квартирі з травня 2015 року.

Інших належних доказів, які б підтверджували факт не проживання ОСОБА_4 з її малолітнім сином ОСОБА_5 у спірній квартирі без поважних причин понад один рік, матеріали справи не містять.

Таким чином суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_3

Водночас, в зустрічній позовній заяві ОСОБА_4 зазначила, що вона не проживає у спірній квартирі з 2015 року з поважних причин, так як після смерті сина позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4, її другий син ОСОБА_7 з метою відчуження квартири, виніс з квартири їх особисті речі та не дає їй можливості проживати у цій квартирі .

Проте задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні та проживанні спірною квартирою шляхом заборони ОСОБА_3 вчиняти перешкоди ОСОБА_4 та її сину ОСОБА_5 в користування квартирою та проживання в ній , суд першої інстанції не послався на докази, які б підтверджували зазначені обставини.

Звертаючись до суду зі зустрічним позовом ОСОБА_4 зазначала, що саме рідний брат позивачки ОСОБА_3 ОСОБА_7 заборонив проживати їй у спірній квартирі, виніс речі з квартири, та не пускає її до квартири, який не був учасником процесу.

Крім того, доказів , які б свідчили про те, що ОСОБА_4 зверталася у відповідні органи із заявою, що ОСОБА_3, ОСОБА_7 вигнали її зі спірної квартири, перешкоджають проживати у квартирі, остання суду не надала.

Отже, вказані позивачем ОСОБА_4 обставини за зустрічним позовом не підтверджені матеріалами справи, а тому у суду першої інстанції не було законних підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні вищезазначеною квартирою.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні та проживанні квартирою № 19 в будинку 59 по вул. Комунарівській в м. Запоріжжі не може бути законним і обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з підстав , передбачених п. 2 ч. 1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, яка діє також в інтересах ОСОБА_5

В решті рішення суду є законним і обґрунтованим, а тому підтав для його скаування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2016 року у цій справі в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_4, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні квартирою скасувати. В цій частині ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: