Справа №585/1528/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Євлах О. О.
Номер провадження 22-ц/788/1706/16 Суддя-доповідач - Хвостик С. Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Собини О. І. , Околота Г. М.

за участю секретаря - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 15 вересня 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, в якому після уточнення вимог просила визнати житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя, тобто побудованим за час шлюбу і за спільні сімейні кошти, а саме: визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку, а також виділити їй в натурі в особисту приватну власність частину нерухомого майна за вказаною адресою, а саме: приміщення № 3 площею 2,9 кв.м, № 4 площею 8,1 кв.м, № 5 площею 8,4 кв.м, № 6 площею 14,8 кв.м, № 9 площею 13,8 кв.м, загальною площею квартири 48,0 кв.м, а також господарські будівлі і споруди: літню кухню - «Б» та 1/2 частину погреба - «Г», а відповідачу ОСОБА_5 просила виділити в натурі в особисту приватну власність іншу частину нерухомого майна за цією ж адресою, а саме: приміщення № 6 площею 15,0 кв.м, № 7 площею 6,9 кв.м, № 8 площею 7,4 кв.м, загальною площею 29,3 кв.м, а також господарські будівлі і споруди: сарай - «В», вбиральню - «У» та 1/2 частину погреба - «Г».

При цьому, позивачка просила зобов'язати відповідача побудувати стіну у приміщенні № 6, щоб можна було влаштувати два приміщення площею 15,0 кв.м та 14,8 кв.м, а також влаштувати дверний отвір з приміщення № 7 до приміщення № 6, закласти дверний отвір з приміщення № 6 до приміщення № 8, влаштувати подвійний дверний отвір з ганком до приміщення № 7, в приміщенні № 8 влаштувати кухню та зобов'язати обидві сторони обладнати свої частини житлового будинку самостійними системами опалення та комунікаціями.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 15 вересня 2016 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3.

Визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за вищевказаною адресою.

Відмовлено у задоволенні іншої частини позовних вимог.

Рішення суду від 15 вересня 2016 року представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 оскаржила в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі вона, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд не врахував обставини того, що сторони під час розгляду справи в суді першої інстанції погодили запропонований судовим експертом варіант розподілу житлового будинку разом з господарськими будівлями і спорудами, при якому відповідачу мала бути виділена в натурі частина будинку як для співвласника № 2, про що зазначено у висновку експертизи, тобто менша частина, враховуючи, що він проживає в будинку один, а позивачка разом з їх повнолітнім сином. Також необхідно врахувати, що для узгодження вказаного варіанту поділу нерухомого майна позивачка під час уточнення вимог не заявляла про поділ легкового автомобіля, погодившись з тим, щоб відповідачу був виділений у власність і гараж для обслуговування автомобіля, у зв'язку з чим частка відповідача у праві власності на господарські будівлі і споруди мала бути більшою. Таким чином, на думку представника позивача, сторони погодили навіть вартість будинку без стягнення грошової компенсації на користь відповідача, але єдиним неузгодженим моментом залишилось питання про те, хто і за чий рахунок буде будувати стіну у приміщенні № 6 з влаштуванням двох приміщень площею 15,0 кв.м та 14,8 кв.м. Однак, в послідуючому позивачка погодилась вирішити вказане питання за свій рахунок.

Також представник позивача в апеляційній скарзі звертає увагу і на те, що подання позивачкою інформації до контролюючих органів про початок будівельних робіт, на що послався суд першої інстанції, як на одну з підстав для відмови в позові, не потребується, оскільки перепланування будинку відповідно до висновку експертизи, на її думку, не потребує втручання в несучі конструкції будинку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 про задоволення апеляційної скарги та пояснення відповідача ОСОБА_5 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що сторони з 09 лютого 1991 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 13 серпня 2015 року (а.с.22).

Рішенням виконавчого комітету Пустовійтівської сільської ради народних депутатів дозволено ОСОБА_5 будівництво індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_1 на земельній ділянці, яка була виділена відповідачу сесією сільської Ради народних депутатів від 25 листопада 1993 року, видано будівельний паспорт на садибу забудовника та зобов'язано його проводити забудову садиби в чіткій відповідності з будівельним паспортом на забудову і планом ділянки, виданим районним архітектором (а.с.7).

Згідно даних акта виносу в натуру земельної ділянки індивідуального забудовника, затвердженого 28 січня 1994 року районним архітектором Роменського району, установлено в натурі границі земельної ділянки, виділеної забудовнику ОСОБА_5 для будівництва житлового будинку і господарських будівель площею 0,15 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.8).

Архітектор Роменського району дозволив забудовнику ОСОБА_5 приступити до будівництва мансардного житлового будинку за проектом НОМЕР_1 і других будівель відповідно до плану забудови на земельній ділянці по АДРЕСА_1 (а.с.9).

28 січня 1994 року ОСОБА_5 отримав будівельний паспорт на забудову земельної ділянки індивідуального забудовника за адресою АДРЕСА_1 (а.с.10).

Згідно даних технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду по АДРЕСА_1 станом на 12 липня 1999 року власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за вказаною адресою значиться ОСОБА_5 (а.с.11-14).

Як зазначено в дублікаті свідоцтва про право власності на домоволодіння від 21 липня 1999 року житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_5, право власності на який зареєстровано в Комунальному підприємстві «Роменське міськрайонне бюро технічної інвентаризації» 02 червня 2010 року за реєстраційним номером НОМЕР_2 (а.с.15, 16).

Висновком судової будівельно-технічної експертизи від 27 липня 2016 року за № 5 запропоновано один варіант розподілу спірного житлового будинку разом з господарськими будівлями і спорудами, при якому співвласнику № 1 пропонується виділити приміщення, показані в додатку № 1 до висновку експертизи, що зафарбовані в жовтий колір, а співвласнику № 2 - ті, що пофарбовані зеленим кольором.

При такому варіанті розподілу частка співвласника № 1 замість 50/100 має становити 53/100, а співвласника № 2, відповідно, - 47/100 (а.с.50-56, 57, 58-62).

Відмовляючи в позові щодо поділу в натурі житлового будинку разом з господарськими будівлями і спорудами за запропонованим експертизою варіантом, суд першої інстанції, встановивши, що вказане нерухоме майно є об'єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя, дійшов висновку про неможливість його реального поділу, тому визначив лише частку позивача у праві спільної власності на спірне нерухоме майно у розмірі 1/2 частини.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Виходячи з положень ч.ч.1, 2 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. В ч.ч.1, 2 ст.364 ЦК України йдеться про те, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній власності.

Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.п.6, 7 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04 жовтня 1991 року за № 7, при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв'язку з цим ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась.

При поділі жилого будинку суд зобов'язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику.

Як вбачається з висновку судової будівельно-технічної експертизи від 27 липня 2016 року, судовий експерт, дослідивши житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1, дійшов висновку про можливість поділу вказаного житлового будинку разом з господарськими будівлями, запропонувавши лише один варіант його розподілу, при якому першому співвласнику виділяється частина в житловому будинку, а саме: приміщення № 3 площею 2,9 кв.м, № 4 площею 8,1 кв.м, № 5 площею 8,4 кв.м, № 6 площею 14,8 кв.м, № 9 площею 13,8 кв.м, а всього загальною площею квартири 48,0 кв.м, а також господарські будівлі і споруди: літня кухня - «Б» та 1/2 частина погреба - «Г»; а другому співвласнику виділяються приміщення № 6 площею 15,0 кв.м, № 7 площею 6,9 кв.м, № 8 площею 7,4 кв.м, а всього загальною площею 29,3 кв.м, а також господарські будівлі і споруди: сарай - «В», вбиральня - «У» та 1/2 частина погреба - «Г».

Для виконання цього варіанту необхідно провести можливі переобладнання в житловому будинку:

- в приміщенні № 6 побудувати стіну з влаштуванням двох приміщень площею 15,0 кв.м та 14,8 кв.м;

- влаштувати дверний отвір з приміщення № 7 до приміщення № 6;

- закласти дверний отвір з приміщення № 6 до приміщення № 8;

- до приміщення № 7 влаштувати подвійний отвір з ганком;

- в приміщенні № 8 влаштувати кухню;

- обладнати кожну з квартир самостійними системами опалення та комунікаціями (згідно розроблених проектів).

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції під час роз'яснення висновку судової будівельно-технічної експертизи експерт Ступаченко Л.Л. уточнив, що поділ в натурі спірного житлового будинку разом з господарськими будівлями і спорудами технічно можливий за єдиним варіантом переобладнання приміщення в ізольовані квартири, які він запропонував суду.

При цьому експерт наголосив, що із запропонованих ним переобладнань і перепланувань в житловому будинку все, що стосується влаштування подвійного дверного отвору разом з ганком до приміщення № 7, тобто самостійного виходу з приміщення будинку, який має стосуватись співвласника № 2, передбачає втручання в несучі конструкції будинку.

Згідно вимог ст.152 ЖК України виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об'єкта в експлуатацію не потребується.

Отже, із зазначеного вбачається, що виконання однією із сторін робіт з переобладнання та перепланування жилого приміщення в спірному житловому будинку передбачає втручання в несучі конструкції і потребує отримання документів у відповідних органів, що дають право на їх виконання.

Однак, позивач таких дозвільних документів суду не надала і про їх отримання клопотань в суді не заявляла, а навпаки, в апеляційній скарзі послалась на те, що відповідного дозволу на виконання вказаних робіт не потребується.

Що стосується посилання в апеляційній скарзі на погодження відповідача із запропонованим експертом висновком про поділ в натурі майна, при якому позивачці будуть виділені приміщення як співвласнику № 1, а відповідачу, відповідно, як співвласнику № 2, то воно заперечується відповідачем.

Також доводи апеляційної скарги про неврахування судом обставин того, що з позивачкою проживає повнолітній син, що вона погодилась передати відповідачу автомобіль ВАЗ 210934-20, на думку колегії суддів, не свідчать про незаконність рішення суду в частині відмови у поділу в натурі спірного нерухомого майна, враховуючи і те, що вказаний автомобіль відповідно до договору купівлі-продажу від 22 травня 2010 року на праві власності належить не відповідачу, а іншій особі (а.с.20-21), а гараж «Д», який нібито позивач погодилась передати відповідачу, відповідно до даних технічного паспорта на домоволодіння є самочинно збудованим об'єктом.

Таким чином, виходячи із встановлених обставин справи, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про неможливість поділу в натурі спірного нерухомого майна.

Щодо рішення суду в частині вирішення вимог позову про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину спірного нерухомого майна, то воно, як вбачається зі змісту апеляційної скарги, не оскаржується.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що суд в резолютивній частині оскаржуваного рішення зайво визнав за сторонами спірне нерухоме майно як таке, що належить їм на праві спільної сумісної власності, хоча аналогічної правової позиції дійшов і в мотивувальній частині свого рішення, що на думку колегії суддів не може бути підставою для його зміни з одних лише формальних міркувань, враховуючи і те, що в зазначеній частині рішення суду не було предметом оскарження.

Таким чином, рішення суду як таке, що постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права є законним і обґрунтованим, отже, апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1; 308; 314 ч.1 п.1; 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити, а рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 15 вересня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -