Ухвала

іменем україни

03 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., СавченкоВ.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_10, який діє в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 19 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,25 га за цією ж адресою. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 01 листопада 2012 року, яке набрало законної сили, визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім`я ОСОБА_11, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, оскільки зазначена земельна ділянка накладається на земельну ділянку позивача. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11 право власності на вказану земельну ділянку по 1/5 частині перейшло до його спадкоємців, але до теперішнього часу відповідачі добровільно не виконали рішення суду від 01 листопада 2012 року, не звернулися до компетентних органів з метою скасування права власності на земельну ділянку. Натомість, 26 жовтня 2013 року відповідачі відповідно до договору купівлі-продажу продали будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_2 ОСОБА_4 Посилаючись на те, що продавці спірної земельної ділянки ввели покупця в оману та уклали спірний правочин, порушивши її права та інтереси, позивач просила суд визнати зазначений договір купівлі-продажу земельної ділянки недійсним.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 19 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27 червня 2014 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 26 жовтня 2013 року земельної ділянки площею 0,25 га, що розташована у АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

У касаційній скарзі ОСОБА_10, який діє в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі були обізнаними відносно того, що рішенням суду, яке набрало законної сили, скасовано державний акт на право власності на спірну земельну ділянку, ввівши покупця ОСОБА_4 в оману, продали їй цю землю, чим порушили права позивача.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що спірним правочином порушено права позивача.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справ судом першої інстанції, за результатами якого апеляційний суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього Кодексу.

За змістом ухвала суду апеляційної інстанції повинна відповідати вимогам ст. 315 ЦПК України. Зокрема, у ній повинні бути зазначені мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає. Суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги; не перевірив законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення; не навів достатніх мотивів прийнятого ним рішення; не зазначив обставини, якими б спростовувалися доводи апеляційної скарги.

Судами установлено, що позивачу на підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого 13 листопада 2000 року, належить земельна ділянку площею 0,25 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.24).

На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 15 червня 2007 року, ОСОБА_11 належала земельна ділянка площею 0,25 га, розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно свідоцтва про право на спадщину, виданого 08 липня 2011 року, власниками вищевказаної земельної ділянки після ОСОБА_11, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, стали по 1/5 частині кожний спадкоємці останнього: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 (а.с.27, 73, 76, 79, 82, 85).

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 01 листопада 2012 року, яке набрало законної сили 12 листопада 2012 року, визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 15 червня 2007 року на ім'я ОСОБА_11 (а.с.8-9).

Обґрунтовуючи позов, позивач, посилаючись на положення ст. 230 ЦК України, зазначала, що незважаючи на рішення суду, яке набрало законної сили, відповідачі, ввівши ОСОБА_4 в оману, продали, а остання придбала спірну земельну ділянку площею 0,2500 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.121-122).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, застосував до спірних правовідносин ст. 230 ЦК України, зазначивши, що продавці-відповідачі були обізнані про обставини, які перешкоджали вчиненню спірного правочину, що підтверджується належними та допустимими доказами, проте не повідомили про них при укладенні угоди, чим ввели покупця в оману.

Відповідно до ч. ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

За змістом ст. 230 ЦК України правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Проте, переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України на зазначене увагу не звернув, погоджуючись із застосуванням місцевим судом до спірних правовідносин положень ст. 230 ЦК України, не врахував, що наявність умислу в діях продавців, істотність значення обставин, щодо яких покупця введено в оману, та сам факт обману доводить особа, яка діяла під впливом обману, а ОСОБА_3 не є стороною договору купівлі-продажу та оспорює його як заінтересована особа (ч. 3 ст. 215 ЦК України) та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи, що допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК Україниє підставою для його скасування із направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_10, який діє в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27 червня 2014 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко Судді: В.І. Амелін