Справа № 339/345/15-ц
Провадження № 22-ц/779/75/2016
Головуючий у 1 інстанції Сметанюк В. Б.
Суддя-доповідач Малєєв А.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого - Малєєва А.Ю.,

суддів: Васильковського В.М., Меленко О.Є.,

секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3 на рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 05 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримування, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 05 листопада 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримування.

ОСОБА_2 - представник ОСОБА_3 оскаржила вказане рішення в апеляційному порядку, оскільки вважає, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Апелянт вказує, що спірний Договір довічного утримування (далі - Договір) встановлює зобов'язання відповідача як набувача домоволодіння довічно утримувати та поховати відчужувачку і її чоловіка ОСОБА_3 та до смерті їх обох не має права розпоряджатися домоволодінням. Апелянт з посиланням на ст. 526, ч. 1 ст. 610 ЦК України зазначає, що підставою для звернення стало неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором. Позивач є живим, тому відповідач не має права залишати його без житла і догляду, зобов'язаний утримувати довічно та поховати згідно спірного Договору. На думку апелянта, суд першої інстанції залишив без уваги вказані факти неналежного виконання Договору. Крім того, ОСОБА_4 без відома позивача замінив на вхідних дверях колодку, у зв'язку з чим ОСОБА_3 позбавлений можливості потрапити в будинок та проживати там, а також не має доступу до особистих речей. Також порушені умови Договору відносно складання лікарем раціону харчування позивача, забезпечення одягом, прання одягу, послуг перукарів та ремонту побутової техніки. Судом першої інстанції залишено без уваги, що обставини стосовно того чи належало відчужувачці майно на праві спільної сумісної власності подружжя не є предметом спору в даній справі. Представник позивача вказує, що неможливість подальшого утримання пов'язана з порушенням майнових та особистих прав позивача. Відповідачем встановлено камери та засоби прослуховування, однак ОСОБА_3 на це згоди не давав. Апелянт зазначив, що після смерті дружини відповідач забрав у позивача 2000 грн на поховання та матеріальну допомогу, а також пенсію і всі документи.

Просить скасувати рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 05 листопада 2015 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов і розірвати договір довічного утримання від 05.09.2009, зареєстрований за № 2747, посвідчений приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Барабаш Р.С., а також стягнути з відповідача на користь позивача усі судові витрати.

У судовому засіданні апеляційного суду апелянт та його представник вимоги апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити з указаних у ній мотивів. ОСОБА_3 вказав, що дійсно пішов жити до доньки, бо одинокому було погано, а Петрів неналежно виконував свої обов'язки, забрав теличку, забирав гроші, ні їжею, ні білизною, ні ліками - нічим належно не забезпечував. Повстановлював без його згоди камери і казав, що хата вже належить йому, а він, ОСОБА_3, там нічого не має. Потім взагалі позбавав доступу до житла. Про існування договору довічного утримання він не знав, ніяких заяв не писав.

Представник відповідача заперечила апеляційну скаргу з огляду на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Вказала, що її довіритель належно виконував зобов'язання до моменту, коли у липні 2015 року позивач зник. Потім стало відомо, що він перейшов жити до ОСОБА_6, яку називає донькою, хоч ніяких даних щодо цього нема. Звернула увагу суду на те, що твердження позивача не обґрунтовані доказами. Натомість належне виконання ОСОБА_4 зобов'язань не оспорювала ні ОСОБА_7, ні ОСОБА_3. Тільки після смерті відчужувача у позивача з'явились претензії. Камери дійсно були встановлені, але за згодою самого ОСОБА_3, коли з подвір'я стали зникати речі. Фото, на яких показано жахливе становище житлових приміщень, ліжка, обстановки та умов зберігання їжі жодним чином не можуть бути доказом неналежно ставлення з боку ОСОБА_4, оскільки невідомо де і коли зроблені. Колодку на двері повісив сам позивач. Він як міг так і може жити у будинку. Найголовніше, вважає, договір припинено зі смертю відчужувача, як це і визначено законом. Лишилось тільки зобов'язання щодо ОСОБА_3, які відповідач виконував і буде виконувати.

Заслухавши апелянта, його представника, представника відповідача, суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити з наступних мотивів.

Згідно матеріалів справи, 24.11.1973 ОСОБА_3, одружився з ОСОБА_7, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб (а.с. 7).

Відповідно до копії Справки від 09.09.1954 ОСОБА_7 належав житловий будинок приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 (а.с. 44). Вказане також підтверджується копією Свідоцтва про право власності на жилий будинок від 29.01. 1971 (а.с. 45а, 57).

05.09.2009 між ОСОБА_7 (дружиною позивача ОСОБА_3) та ОСОБА_4 було укладено Договір довічного утримання, який посвідчено приватним нотаріусом Барабаш Р.С. та зареєстрований за № 2747 (а.с. 4-5, 55-56).

Пунктом 1 Договору визначено, що ОСОБА_7 передала у власність ОСОБА_4 належну їй на праві спільної сумісної (виправлено - «приватної») власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1, а взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача та її чоловіка ОСОБА_3 утриманням довічно, а у разі втрати здоров'я також довічно доглядом.

Згідно п.11 Договору за згодою сторін обов'язок ОСОБА_4 по наданню відчужувачу довічного забезпечення визначається у вигляді: 1) забезпечення їх житлом шляхом збереження права безоплатного по життєвого проживання у відчужуваному домоволодінні; 2) забезпечення щоденним триразовим калорійним харчуванням (сніданок, обід, вечеря) за раціоном, який складає лікар. При цьому сніданок має бути приготовлений не пізніше 10 години, а вечеря не пізніше 19 години. Вартість продуктів визначається виходячи з середніх цін на продукти у період їх придбання; 3) забезпечення придатним до носіння одягом та взуттям; 4) здійснення догляду та надання необхідної допомоги; 5) надання побутових послуг ( прання постільної білизни, послуги перукарні, ремонт побутової техніки один раз в місяць); 6) забезпечення потреб у відпочинку та прогулянці; 6) забезпечення щотижня, не пізніше п'ятниці, готівкою у сумі, яка має бути не меншою одного неподаткового мінімуму доходів громадян; 7) забезпечення належними лікувальними засобами; 8) забезпечення послугами адвокатів та нотаріусів.

В п.15 Договору засвідчено сторонами договору, що він відповідає дійсним намірам сторін, не носить характеру мнимої та удаваної угоди, а також не є зловмисною угодою (а.с. 4-5,55-56).

Відповідно до копії Заяви від 05.09.2009 позивача при укладенні оскаржуваного договору, повідомляє всіх зацікавлених осіб в тому, що будинок з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1, є особистою приватною власністю його дружини ОСОБА_7 і вона має всі права власника щодо вільного розпорядження вказаним майном. Також у Заяві зазначено, що претензій до ОСОБА_7 (відчужувача) та ОСОБА_4 (набувача) не має майнових і немайнових і в майбутньому пред'являти не буде. Під чим підписався (а.с.61).

Згідно копії Свідоцтва про смерть ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

На а.с. 34-43 наявна фототаблиця із зображенням побутових умов будинковолодіння, яку надано стороною позивача.

На а.с. 84 міститься фототаблиця із зображенням колодки на вхідних дверях будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, враховуючи положення ч. 1 ст. 756, ч. 2 ст. 755 ЦК України та факт смерті відчужувача ОСОБА_8, дійшов до висновку щодо неможливості розірвання договору довічного утримання на підставі рішення суду після припинення його з передбачених законом підстав.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

По-перше, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини і, згідно з визначеним ст. 57 - 65, 212 ЦПК України порядком, дав ґрунтовний аналіз й оцінку доказів

Відповідно до положень ст. 303 ЦПК України колегія суддів знаходить, що судом першої інстанції докази досліджено з дотриманням встановленого порядку, а висновок суду відповідає матеріалам справи. Порушень норм матеріального чи процесуального права допущено не було. У зв'язку з цим доводи апеляційної скарги щодо неналежного дослідження та оцінки доказів судом першої інстанції колегія суддів відхиляє.

По-друге, приписами п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України визначено, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

Наслідками розірвання договору довічного утримання, за ч. 1 ст. 756 ЦК України, є зворотне набуття власності відчужувачем і виникнення у нього права вимагати повернення свого майна. Єдиним власником та відчужувачем будинку була ОСОБА_8, щодо якої зобов'язання виконані, ІНФОРМАЦІЯ_1 вона померла. За ч.2 ст. 755 ЦК України це є прямою підставою для припинення договору довічного утримання, що і констатовано судом першої інстанції. Відносно третьої особи законом таких наслідків не передбачено і це дає підстави зробити висновок, що право вимоги позивача обмежується тільки зобов'язаннями ОСОБА_4 щодо його довічного утримання і не стосуються переходу права власності на будинок по виконаному та припиненому відповідно до закону зобов'язанню щодо ОСОБА_8. Об'єми правомочностей власника і невласника є різними і третя особа як невласник може захищати тільки своє право і тільки у межах домовленостей щодо себе.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, тому, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 05 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий А.Ю. Малєєв

Судді: В.М. Васильковський

О.Є. Меленко