Справа № 383/493/16-ц
Провадження №2/383/292/16
УХВАЛА

03 червня 2016 року суддя Бобринецького районного суду Кіровоградської області Бондаренко В.В. розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі № 383/493/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Новоградівська спілка селянських (фермерських) господарств «Степ» про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Новоградівська спілка селянських (фермерських) господарств «Степ» про стягнення 3 000 000 грн. суми позики за договором позики №2 від 11.03.2014 року та 6 000 000 грн. нарахованих відсотків та пені, а всього 10 000 000 грн.

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 03.06.2016 року відкрито провадження у справі.

Разом з позовної заявою позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просить з метою забезпечення позовних вимог накласти арешт на все майно та майнові права ТОВ «Новоградівська ССФГ «Степ».

Заяву обґрунтовує тим, що сума боргу є значною, а невжиття заходів забезпечення позову надасть можливість відповідачу здійснити відчуження майна та майнових прав на користь третіх осіб та в подальшому можуть виникнути труднощі з виконанням рішення суду або ж взагалі буде неможливим виконання рішення суду.

Перевіривши вищезазначену заяву про забезпечення позову, зваживши доводи викладені в ній, суд приходить до слідуючого.

Відповідно до вимог ст.151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно ст.152 ЦПК України позов може забезпечуватися накладанням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

В п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову №9 від 22 грудня 2006 року розяснено, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч. 4 ст.151 ЦПК), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Разом з тим у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, обґрунтуванням співмірності виду забезпечення позову, інші відомості, необхідні для забезпечення позову.

Крім того, згідно ст. 17 Закону України Про виконавче провадження ухвали судів по цивільних справах є виконавчим документом.

Статтею 18 Закону України Про виконавче провадження визначено вимоги, що предявляються до виконавчих документів. Отже, в ухвалі повинно бути зазначено, зокрема, місцезнаходження майна боржника тощо.

Разом з тим в заяві відсутні відомості, потрібні для забезпечення позову, а саме не зазначив на яке саме майно накласти арешт та місце знаходження майна, докази належності майна відповідачу, ідентифікуючі ознаки майна та інформація щодо осіб, у яких знаходиться майно. Отже, позивач також не зазначив, на яке саме майно на його думку, слід накласти арешт.

Також позивач не обґрунтував співмірність виду забезпечення позову позовним вимогам, що полягає в тому, щоб засіб забезпечення відповідав предмету позову за вартістю, а саме не надав суду будь-яких доказів вартості майна, на яке просить накласти арешт.

Згідно ч.3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов'язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов'язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов'язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Згідно ч. 4 ст.153 ЦПК України суд, допускаючи забезпечення позову, може вимагати від позивача забезпечити його вимогу заставою, достатньою для того, щоб запобігти зловживанню забезпеченням позову, яка вноситься на депозитний рахунок суду. Розмір застави визначається судом з урахуванням обставин справи, але не повинен бути більшим за розмір ціни позову.

Разом з тим, позивач порушуючи питання про накладення арешту на все майно і майнові права відповідача не надав суду будь-яких доказів, що дане майно існує і комусь належить, а відповідач має намір і вчиняє реальні спроби уникнути виконання в майбутньому можливого рішення суду. Не обґрунтував необхідність застосування вибраного виду забезпечення позову.

Позивачем не надано доказів належності майна. Така невизначеність може призвести до порушення прав третіх осіб: власників, співвласників, володільців, обтяжувачів, що призведе до негативних цивільно-правових наслідків, обмеженню прав і свобод інших осіб, не співмірності забезпечених вимог.

Таке забезпечення позовних вимог позивача можливе при ідеальній сукупності перерахованих умов із наданням доказів що підтверджують кожну обставину.

Згідно ч.8 ст.153 ЦПК України суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 151 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що заява про забезпечення позову подана без додержання вимог статті 151 цього Кодексу та підлягає поверненню позивачу.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.151-153, 210, 293 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову повернути позивачу.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Суддя В.В. Бондаренко