Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1140/16 Головуючий у 1-й інстанції: Іжевська Н.Г.
Є.У.№ 336/2302/15-ц Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого Савченко О.В.,

суддів Маловічко С.В.,

Кочеткової І.В.,

секретар Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Запорізької міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

за апеляційною скаргою Запорізької місцевої прокуратури № 1 в інтересах Запорізької міської ради на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи доповнював і уточнював. Зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3, після смерті якого залишилася спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці, площею 459 кв. м., яку він прийняв, подавши у квітні 2011 року відповідну заяву до П'ятої запорізької державної нотаріальної контори. Посилаючись на те, що державний нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину, так як на правовстановлюючих документах на будинок відсутня відмітка про державну реєстрацію права власності, просив суд на підставі ст.ст.1223, 1234,1268,1269 ЦК України визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на спадкове нерухоме майно.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2015 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 і на земельну ділянку загальною площею 459 кв.м., кадастровий номер НОМЕР_1.

Ухвалою цього ж суду від 23 жовтня 2015 року виправлено описку в резолютивній частині рішення: визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку загальною площею 0,9461 га.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою Запорізької місцевої прокуратури № 1 в інтересах Запорізької міської ради. В апеляційній скарзі прокурор зазначає, що судом першої інстанції не з'ясований склад спадкового нерухомого майна і його правовий статус, не перевірений факт належності цього майна спадкодавцю, неправильно визначений розмір земельної ділянки. Справу розглянуто за участю неналежного відповідача - районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, чим порушені права Запорізької міської ради.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення - зміні у зв'язку із такими обставинами.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що спірний житловий будинок був побудований спадкодавцем у 1962 році на виділеній для цього земельній ділянці на підставі отриманого в установленому порядку дозволу й прийнятий в експлуатацію, і дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання права власності на цей будинок за спадкоємцями в порядку спадкування за заповітом на підставі статей ст.ст. 1261, 1233 ЦК України.

Висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності.

Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Судом встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п'яти від 18 червня 1959 року ОСОБА_3 здійснив будівництво спірного житлового будинку (а.с. 9 - 11).

Оригінал зазначеного договору з відповідною відміткою Запорізького МБТІ про його реєстрацію був оглянутий судом апеляційної інстанції.

Вказаний будинок був прийнятий в експлуатацію, згідно технічному паспорту на житловий будинок, виданому Запорізьким МБТІ 9 квітня 1990 року, самовільних будівель і споруд на виділеній ОСОБА_3 земельній ділянці не має (а.с.18-22).

Судом також встановлено, що позивач ОСОБА_2 у передбаченому законом порядку прийняв спадщину, подавши відповідну заяву у нотаріальну контору, отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на рухоме майно і грошові вклади в ощадному банку. Проте, постановою державного нотаріуса від 30.01.2015 року йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на будинок і землю через відсутність відмітки про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.4, 34 - 70).

У 1959 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1962 році житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року і ст.86 ЦК УРСР він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.

Саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права виходив суд першої інстанції, установивши, що будівництво житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво (тобто будинок не є самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦК Української РСР) і що на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований і прийнятий в експлуатацію, проте спадкоємці не можуть оформити належне їм право власності на вказаний будинок в порядку спадкування відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірний житловий будинок є об'єктом права власності, а також про наявність правових підстав для визнання за спадкоємцем права власності на цей будинок у порядку спадкування.

Аналогічні висновки щодо моменту виникнення права власності на житловий будинок містяться у правових висновках Верховного Суду України у справі №6-137 цс 13 від 218 грудня 2013 року.

Висновки суду першої інстанції щодо виникнення у спадкодавця права власності і на земельну ділянку, на якій розташований спадковий житловий будинок, також являються обґрунтованими.

Як встановлено судом і вбачається із матеріалів справи, рішенням виконкому Запорізької міської ради народних депутатів №332/12 від 27 червня 1997 року «Про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам Шевченківського району Запоріжжя, передано у приватну власність громадянам земельні ділянки, що були раніше надані для будівництва і обслуговування житлових будинків та господарських будівель згідно додатку. Пунктом 2 вказаного рішення доручено Запорізькому міському управлінню земельних ресурсів видати громадянам державні акти на право приватної власності на землю після уточнення розмірів земельних ділянок в натурі та врегулювання майнових питань відносно будівель. У п.31 списку громадян, яким передається у приватну власність земельні ділянки зазначено ОСОБА_3, адреса земельної ділянки - АДРЕСА_1 (а.с.7, 7 зворот).

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, площа земельної ділянки, що передавалася у власність ОСОБА_3 фактично становить 0, 0461 га (а.с.75).

Такий же розмір земельної ділянки значиться і в технічному паспорті на будинок (а.с.21).

Згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України 1991 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Відповідно до положень ст. ст. 6, 67 ЗК України від 15 березня 1991 року (чинного на час передачі земельної ділянки у власність спадкодавцю) та Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» кожен громадянин України має право скористатися своїм особистим правом на безоплатне отримання земельних ділянок у власність.

Особливостями інституту приватизації є те, що він визначає вільне, одноразове відчуження земельних ділянок державної або комунальної власності на користь громадян.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України 1990 року. Проте дію ст. 23 зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом.

Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Отже, п. 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Згідно з п. 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Зважаючи на те, що вищевказане рішення виконкому Запорізького міської ради від 27 червня 1997 року, яким ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку по вулиці Юності, 32 в м.Запоріжжі, не скасоване, в натурі земельна ділянка із зазначенням границь була виділена ще 9 червня 1959 року, після уточнення розмірів земельних ділянок в натурі у відповідності з п.2 рішення виконкому фактично встановлено, що її розмір становить 461 кв.м, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ця земельна ділянка також входить до складу спадкового майна.

Відсутність у спадкодавця Державного акту про право власності на землю не є підставою для висновку про те, що останній не набув такого права у відповідності з Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» і відповідним рішенням виконкому.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не визначений обсяг і склад спадкового майна, його правовий статус, не відповідають фактичним обставинам справи.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що між сторонами відсутній спір являються безпідставними, оскільки постановою від 30 січня 2015 року державний нотаріус П'ятої запорізької державної нотаріальної контори відмовив ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок і земельну ділянку під ним через відсутність державної реєстрації на правовстановлюючих документах.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції порушені права Запорізької міської ради, яка не притягалася до участі у розгляді справи, оскільки позов був пред'явлений до адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району Запоріжжя, не є підставою для скасування судового рішення. Як вбачається із матеріалів справи, спір розглянуто за участю представника Запорізької міської ради - начальника відділу адміністративно-правової роботи районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району Онищенко Л.А.

Остання здійснювала представництво Запорізької міської ради на підставі довіреності від 18.08.2014 р. №01/02-17/02439, підписаної міським головою О.Ч. Сіном (а.с.82).

В якості відповідача у судовому рішенні також зазначено Запорізьку міську раду.

Відсутність в матеріалах справи письмової ухвали про залучення до участі у справі в якості співвідповідача Запорізької міської ради відповідно до ч.2 ст.308 ЦПК України не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Разом з тим, при визначені розміру земельної ділянки, суд першої інстанції в ухвалі від 23 жовтня 2015 року про виправлення описки, помилково зазначив розмір земельної ділянки: замість 0,0461 гектарів - суд зазначив 0, 9461 гектарів. Вказаний недолік судового рішення підлягає усуненню у відповідності з вимогами ст.307,309 ЦПК України шляхом зміни судового рішення і зазначення розміру спадкової земельної ділянки - 461 кв.м у відповідності з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

Керуючись ст. ст.307, 309,313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Запорізької місцевої прокуратури № 1 в інтересах Запорізької міської ради задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2015 року по цій справі змінити, зазначивши розмір земельної ділянки 461 кв.м.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: