У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Демяносова М.В., Маляренка А.В., Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6, яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_7, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, за касаційними скаргами ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 27 серпня 2015 року та Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 23 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від

27 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь борг за кредитним договором від 10 грудня 2007 року у розмірі 248 637,18 грн, звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 та виселити відповідача та інших осіб з указаної квартири.

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 23 червня 2015 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 27 серпня

2015 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови у позові ПАТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки і в цій частині ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від

10 грудня 2007 року № VIМ0GІ в сумі 248 637 грн 18 коп., що складається з: 207124 грн 21 коп. - заборгованість за кредитом,

18 462 грн 7 коп - заборгованість по процентах за користування

кредитом, 447 грн 52 коп - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань

за договором, 22 603 грн 38 коп. - штраф, звернуто стягнення на

предмет іпотеки, а саме на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 53,17 кв.м, житловою площею 41,05 кв.м, шляхом її продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з

іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного

реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину

купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових

прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах

або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки за ціною, не нижче визначеної договором між сторонами, а у випадку недосягнення такої згоди - за ціною, визначеною в експертному звіті суб'єкта оціночної діяльності.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи та доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають відхиленню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що в іпотеку передано жиле приміщення, яке було придбано не за рахунок отриманих кредитних коштів, спірна квартира є єдиним місцем проживання відповідачки та її неповнолітньої онуки, а тому підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення мешканців із зазначеного жилого приміщення без надання їм іншого постійного житла відсутні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд виходив із того, що відповідачка належним чином не виконувала взяті на себе зобов'язання за кредитними договором, що відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки. Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення мешканців із жилого приміщення, апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, оскільки відповідно до вимог ст. 109 ЖК УРСР та ст. 40 Закону України «Про іпотеку» особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Зазначені висновки апеляційного суду відповідають вимогам матеріального та процесуального закону з наступних підстав.

Судами встановлено, що 10 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладено договір про іпотечний кредит, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 200 000 грн зі сплатою 15 відсотків річних за користування кредитом зі строком повернення до 10 грудня 2022 року.

На забезпечення належного виконання умов кредитного договору, 10 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1

29 серпня 2012 року та 24 грудня 2013 року до кредитного договору укладено додаткові угоди, якими встановлено новий розмір відсоткової ставки та зменшено розмір пені.

У зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_6 умов кредитного договору, станом на 17 жовтня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 248 637 грн 18 коп.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Враховуючи вищезазначені положення норм матеріального закону, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що позивач, у зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_6 умов кредитного договору, вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСРгромадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Тобто особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

З урахуванням зазначеного, суди правильно виходили із того, що в іпотеку ОСОБА_6 передала квартиру, яка була придбана не за рахунок кредитних коштів. Тому відповідачка та малолітня ОСОБА_7, як мешканці квартири АДРЕСА_2

у м. Могилів-Подільському, не можуть бути виселені із неї без надання іншого постійного житла й у тому випадку, якщо на квартиру як на предмет іпотеки звернуто стягнення.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права є безпідставними та висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_6 та Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 23 червня 2015 року у не скасованій частині та рішення апеляційного суду Вінницької області від 27 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В. Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак