АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 549/67/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1575/16Головуючий у 1-й інстанції Крєпкий С.І. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого-судді Дряниці Ю.В.,

суддів: Кривчун Т.О., Пилипчук Л.І.,

секретаря Ткаченко Т.І.,

за участі адвоката ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»

на рішення Чорнухинського районного суду Полтавської області від 08 квітня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору та стягнення коштів.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача ОСОБА_1, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Чорнухинського районного суду Полтавської області від 08 квітня 2016 року позов ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору та стягнення коштів задоволено у повному обсязі.

Визнано договір фінансового лізингу №002871 з додатками від 15 вересня 2015 року укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія "Еталон"» та ОСОБА_3 недійсним.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія "Еталон"» на користь ОСОБА_3 75 000 гривень.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія "Еталон"» на користь ОСОБА_3 2 622, 74 гривень судових витрат.

З зазначеним рішення суду першої інстанції не погодився відповідач, оскарживши його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі ТОВ «Лізінгова компанія "Еталон"», посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким позов ОСОБА_3 залишити без задоволення. Апелянт вважає, що районний суд, ухвалюючи рішення, вийшов за межі позовних вимог, оскільки в мотивувальній частині рішення вказав на підстави задоволення позову, які не було заявлено позивачем. Крім того, вказує на помилковість висновків суду про те, що умови договору не відповідають положенням Закону України «Про захист прав споживачів». Звертає увагу суду на положення закону, які, на його думку свідчать про необовязковість нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу транспортного засобу.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню,, з підстав, передбачених ст. 308 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 вересня 2015 року між ТОВ «Лізінгова компанія "Еталон"» і ОСОБА_3 було укладено договір фінансового лізингу № 002871, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах лізингу у користування позивача предмет лізингу, визначений у п. 3.1 цього договору - трактор МТЗ 3522, а останній - прийняти предмет лізингу і сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору (пункт 1.1) /а.с.11-22/.

Оскільки відповідно до умов пункту 1.1 Договору відповідач взяв на себе зобов'язання придбати і передати позивачу трактор МТЗ 3522 і на момент укладення Договору в нього як лізингодавця не було предмету лізингу, оспорюваний договір є договором непрямого лізингу.

У додатку № 1 до договору вартість предмета лізингу вказана у розмірі 750 000 грн., відсоток платежу 50,00 %, авансовий платіж 375 000 грн.; щомісячний платіж 31 250 грн., комісія за організацію (10 %) 75 000 грн., комісія за передачу (3 %) 22 500 грн.

Період лізингу 12 місяців, погашення вартості предмета лізингу по 31 250 грн., всього 375 000 грн. /а.с. 23/.

Відповідно до п. 5.1 договору, предмет лізингу передається лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця: комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу та комісії за організацію на умовах викладених у п.5.4. цього договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування Предмета лізингу.

З заяви на отримання фінансового лізингу вбачається, що вартість предмета лізингу МТЗ 3522, складає 750 000 грн., аванс 75 000 грн. /а.с.58/.

На виконання договору позивач на розрахунковий рахунок товариства сплатив 15 вересня 2015 року суму в розмірі 75 000 грн., зазначивши призначення платежу «оплата згідно умов договору №002871» /а.с. 26/.

Пунктом 2.1 договору термін «авансовий платіж» визначений як сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, в розмірі вказаному у додатку № 1 до договору, сплачена лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця до дати передачі предмета лізингу.

24 вересня 2015 та 30 вересня 2015 року на виконання умов договору фінансового лізингу позивач сплатив товариству грошові кошти в розмірі 300 000 та 75 000 грн. відповідно, що підтверджується квитанціями /а.с. 26, 28/.

Предмет лізингу за даним договором придбано не було. Листом від 01 жовтня 2015 року ТОВ «Лізінгова компанія "Еталон"» повідомило позивача з посиланням на п.п.1.3, 3.4. договору про те, що з незалежних від них причин при виконанні ними своїх зобовязань у частині замовлення предмета лізингу було виявлено відсутність у продавця вказаного ним у договорі предмета лізингу. У зв'язку з цим просили ОСОБА_4 виконати свої зобов'язання згідно з умовами договору та замінити предмет лізингу направивши відповідну заяву на адресу лізингодавця для подальшого складання додаткової угоди до договору /а.с. 28/.

З заяви позивача від 02 жовтня 2015 року вбачається, що останній просить повернути грошові кошти в сумі 450 000 грн., які сплачені на виконання договору фінансового лізингу № 002871 від вересня 2015 р., а саме трактора МТЗ 3522, якого немає в наявності.

Згідно до умов додаткової угоди №1, договір фінансового лізингу між сторонами розірвано, авансовий платіж у розмірі 375 000 грн. повернуто позивачу, зазначено, що комісія за організацію у сумі 75 000 грн. з посиланням на п.12.12 договору поверненню не підлягає /а.с. 30/.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що умови оскаржуваного договору фінансового лізингу виключають та обмежують права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом. Окрім того, звужені обов'язки лізингодавця, передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», положеннями ЦК України. Повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості При цьому значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, керуючись наступним.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом № 723/97-ВР.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону

України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти

24) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Положеннями укладеного договору передбачено, що лізингодавець зобовязався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові й інші платежі згідно з умовами цього договору (пункт 1.1. договору).

У разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту повної сплати авансового платежу лізингоодержувачем останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу, визначеного в додатку 1 до цього договору, фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає (пункт 5.4 договору).

У випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни (пункт 8.3 договору).

Коригування розміру лізингових платежів у випадках, передбачених цим договором, не призводить до збільшення загальної вартості предмета лізингу. Відповідно також не збільшується частина лізингових платежів, які відшкодовують (компенсують) частину вартості предмета лізингу. Зазначене коригування індексує частину лізингових платежів комісію (винагороду) лізингодавця в частині витрат на фінансування предмета лізингу (пункт 8.8 договору).

Розмір лізингової плати може індексуватися залежно від конвертації гривні в іноземну валюту та від зміни ситуації на грошовому ринку (пункт 8.13 договору).

Крім того, за змістом пунктів 5.4, 8.3, 8.8, 8.13 договору розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися залежно від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, що впливє на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає.

Крім того, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів.

Зокрема, у пункті 8.3 договору зазначено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу (пункт 8.4 договору).

Крім того, у разі відмови лізингоотримувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмета лізингу лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмета лізингу, а сплачені споживачем платежі не повертаються (пункт 8.15 договору).

Згідно з пунктом 8.14 дострокове погашення може відбуватися не раніше ніж через 12 календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. За дострокову сплату лізингових платежів у термін, визначений пунктом 4.4.1 цього договору, лізингоодержувач сплачує штраф за дострокове погашення в розмірі 10 % від суми дострокового погашення.

За змістом частини пятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору фінансового лізингу, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення.

Зазначених правових висновків дійшов Верховний Суд України при розгляді цивільних справ № 6-3020цс-15 (постанова від 11 травня 2016 року) і № 6-65цс16 (постанова від 11 травня 2016 року).

Судова колегія дослідивши умови спірного договору фінансового лізингу зауважує, що його умови є несправедливими відносно споживача, оскільки всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, зокрема умови договору, якими встановлено, що: у разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту повної сплати авансового платежу лізингоодержувачем останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу, визначеного в додатку 1 до цього договору, фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі в продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію та оформлення договору до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію та оформлення договору поверненню не підлягає; у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни; у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни; розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися залежно від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу; у разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмета лізингу лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються; дострокове погашення може відбуватися не раніше ніж через 12 календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. За дострокову сплату лізингових платежів у термін, визначений пунктом 4.4.1 цього договору, лізингоодержувач сплачує штраф за дострокове погашення в розмірі 10 % від суми дострокового погашення.

Таким чином, аналізувавши умови договору, зміст вищенаведених правових положень і висновків Верховного Суду України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції задовольнивши позов ОСОБА_3 прийшов до законного і обґрунтованого висновку про несправедливі відносно споживача умови спірного договору фінансового лізингу та наявність у звязку із цим підстав для визнання його недійсним відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів».

Безпідставними, на думку судової колегії, є доводи апеляційної скарги в частині непогодження з висновком районного суду про обовязковість нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором, який містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Договір фінансового лізингу № 002871 від 15 вересня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 і ТОВ «Лізингова компанія "Еталон"», нотаріально посвідчено не було.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15.

Колегія суддів також не погоджується з посиланнями апелянта на вихід судом першої інстанції за межі позовних вимог, у звязку з вказівкою в мотивувальній частині рішення на підстави задоволення позову, які не було заявлено позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже, наведене положення закону визначає принцип диспозитивності цивільного судочинства, яке полягає в здійсненні судового розгляду справи в межах заявлених позовних вимог сторін. Проте, будь-яких обмежень щодо визначення підстав для встановлення обґрунтованості позову чинним законодавством не установлено.

Так, як вбачається з резолютивної частини оскаржуваного апелянтом рішення, суд першої інстанції вирішив справу в межах прохальної частини позовної заяви ОСОБА_3, а тому у судової колегії немає підстав вважати, що місцевий суд вийшов за межі позовних вимог.

Аналізувавши спірні правовідносини, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення сторін та доводи апеляційної скарги , керуючись положеннями вищенаведеного діючого законодавства України, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду суду першої інстанції в повній мірі ґрунтуються на законі та місцевим судом було правильно встановлено характер правовідносин сторін у справі та застосовано норми матеріального і процесуального права, які регулюють ці правовідносини.

Доводи апеляційної скарги зводяться до власного вибіркового тлумачення норм матеріального і процесуального права без повного і системного їх аналізу, не спростовують висновків місцевого суду, не ґрунтуються на законі, а тому не підлягають задоволенню.

За таких обставин, враховуючи наведене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування рішення місцевого суду, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія "Еталон"» відхилити.

Рішення Чорнухинського районного суду Полтавської області від 08 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий-суддя (підпис) Ю. В. Дряниця

Судді: (підпис) ОСОБА_5

(підпис) ОСОБА_6

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1