У Х В А Л А

іменем україни

16 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

КафідовоїО.В., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання підвищення відсоткової ставки за кредитним договором незаконним, визнання умов кредитного договору недійсними за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 09 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 19 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 17 травня 2011 року він уклав із публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (далі - ПАТ «Ідея Банк») кредитний договір, відповідно до умов якого отримав кредитні кошти у розмірі 114 125 грн. Умовами кредитного договору, зокрема п. п. 1, 3, 5, 6 параграфу 2, передбачено право банку підвищувати відсоткову ставку в односторонньому порядку. 17 квітня 2012 року банк підвищив відсоткову ставку з 16,10 % річних до 20,38 % річних. Умовами договору банку також надано право у разі незгоди позичальника чи взагалі без згоди вимагати сплату процентів річних у розмірі 50 %.

Посилаючись на неправомірність підвищення відсоткової ставки за кредитом та на те, що умови п. 3 параграфа 2, п. 6 параграфа 2, п.п. 5 та 6 параграфу 2, параграфу 6 та п. 1 параграфу 7 кредитного договору суперечать Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим постановою Національного Банку України від 10 травня 2007 року № 168, позивач просив: визнати підвищення з 17 квітня 2012 року ПАТ «Ідея Банк» відсоткової ставки за користування кредитом за кредитним договором незаконним; визнати процентну ставку, викладену в п. 1 параграфу 2 кредитного договору, як проценти річні з розмірі, що разом з маржею банку складає 16,10%. які є незмінними до повного виконання договору; зобов'язати відповідача здійснити коригуючі операції щодо зниження відсотків, починаючи з 17 травня 2011 року за користування кредитом з 20,38% річних до 16,10% річних, по кредитному договору; визнати умову п. 3 параграфа 2 кредитного договору в частині щодо визначення актуального розміру процентної ставки та її впровадження без обґрунтування та повідомлення позичальника письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни та без внесення змін (доповнень) до договору недійсною; визнати умову п.п. 5 та 6 параграфу 2 кредитного договору щодо застосування фіксованої ставки у розмірі 50 % річних у випадку ліквідації Національним банком України Звіту ф350 або в разі, якщо зобов'язання про змінну частину ставки стає недійсним з інших передбачених законом підстав недійсною; визнати умову параграфу 6 кредитного договору щодо права банку ініціювати перед позичальником перегляд (зміну) фіксованої процентної ставки, передбаченої п. 6 параграфа 2 договору недійсною; визнати недійсною умову п.1 параграфа 7 кредитного договору щодо права банку згідно зі своїми тарифами стягувати оплати і комісії за надання таких послуг: зміна графіку, пов'язана із зміною строку кредиту, зміна графіку, пов'язана з достроковим частковим погашенням кредиту, зміна графіку, пов'язана із зміною порядку визначення розміру/структури щомісячних платежів, висилання позичальнику нагадування про сплату кредиту та інші послуги, передбачені тарифами банку.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 09 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 19 квітня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано незаконним підвищення з 17 квітня 2012 року ПАТ «Ідея Банк» відсоткової ставки за користування кредитом за кредитним договором від 17 травня 2011 року.

Визнано процентну ставку, викладену в п. 1 параграфу 2 кредитного договору від 17 травня 2011 року, як проценти річних у розмірі, що разом з маржею банку складає 16,10 %, які є незмінними до повного виконання договору. Зобов'язано ПАТ «Ідея Банк» здійснити коригуючі операції щодо зниження відсотків по кредитному договору від 17 травня 2011 року, починаючи з 17 травня 2011 року за користування кредитом з 20,38 % річних до 16,10 % річних.

Визнано умову п. 3 параграфа 2 кредитного договору від 17 травня 2011 року в частині щодо визначення актуального розміру процентної ставки та її впровадження без внесення змін (доповнень) до договору недійсною.

Визнано умову п.п. 5 та 6 параграфу 2 кредитного договору від 17 травня 2011року щодо застосування фіксованої ставки у розмірі 50 % річних у випадку ліквідації Національного банку України Звіту ф350 або в разі, якщо зобов'язання про змінну частину ставки стає недійсним з інших передбачених законом підстав, недійсною.

Визнано умову параграфу 6 кредитного договору від 17 травня 2011 року щодо права банку ініціювати перед позичальником перегляд (зміну) фіксованої процентної ставки, передбаченої п. 6 параграфа 2 договору, недійсною.

Визнано п. 1 параграфа 7 кредитного договору від 17 травня 2011 року недійсним.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «Ідея Банк» просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що одностороннє підвищення банком відсоткової ставки за кредитом відбулось після законодавчої заборони, зокрема після набуття Законом України від 10 січня 2009 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку». Крім того, суд послався на те, що деякі умови кредитного договору є несправедливими та такими, що ставлять позичальника у невигідне становище, що відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та ЦК України є підставою для визнання цих умов недійсними.

Апеляційний суд погодився із висновками районного суду, зазначивши при цьому також про те, що підвищення банком відсоткової ставки за кредитом проведено відповідачем із порушенням вимог законодавства.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 17 травня 2011 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого отримав кредитні кошти у розмірі 114 125 грн.

Умовами кредитного договору, зокрема п. п. 1, 3, 5, 6 параграфу 2, передбачено право банку підвищувати відсоткову ставку в односторонньому порядку, чим він і скористався підвищивши її 17 квітня 2012 року з 16,10 % річних до 20,38 % річних, а також право банку у разі незгоди позичальника чи взагалі без згоди вимагати сплату процентів річних у розмірі 50 %.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на неправомірність підвищення відсоткової ставки за кредитом та на те, що умови п. 3 параграфа 2, п. 6 параграфа 2, п.п. 5 та 6 параграфу 2, параграфу 6 та п. 1 параграфу 7 кредитного договору суперечать Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим постановою НБУ від 10 травня 2007 року № 168.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Указаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року № 6-80цс12 та від 25 вересня 2013 року № 6-80цс13 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

У п. 28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК України у зв'язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.

При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог ст. ст. 641 - 642 ЦК України або в порядку, визначеному ч. 6 ст. 1056-1 ЦК України. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить ст. 1056-1 ЦК України зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.

Суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не дав належної правової оцінки п. 4 кредитного договору, відповідно до якого позичальник стверджує, що розуміє суть і принципи визначення процентної ставки, усвідомлює ризики, які випливають із змінної частини ставки за весь період кредитування і погоджується на ці ризики.

Апеляційний суд не перевірив тверджень відповідача про те, що кредитним договором передбачена змінювана процентна ставка, а не фіксована, а також про те, що плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою зі змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою, що не суперечить ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України доводів сторін по суті позовних вимог не перевірив; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановив; не визначився які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; належним чином не перевірив правильності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 19 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Кафідова

О.В.Попович