УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, зацікавлена особа - служба у справах дітей Кременецької районної державної адміністрації Тернопільської області, про виселення за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного Тернопільської області від 5 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення з квартири АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що рішенням Кременецького районного суду від 27 грудня 2011 року у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 12 березня 2008 року в розмірі 34 045,43 дол. США було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 55,90 кв.м, житловою 31,10 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2. Ураховуючи наведене, позивач просив виселити відповідачів із займаного ними житлового приміщення. Позивач звертався до відповідачів з вимогою добровільно звільнити приміщення, яка залишилася без реагування. З урахуванням викладеного позивач просив суд позов задовольнити.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 11 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 5 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 без надання іншого житлового приміщення з квартири АДРЕСА_3.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», виходив із того, що 7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову із застосуванням до спірних правовідносин ст. 109 ЖК України, ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» дійшов правильного висновку про наявність підстав для виселення відповідачів із вказаної квартири без надання їм іншого житла, оскільки квартира була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів.

Судом установлено, що 12 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, згідно умов якого банк надав ОСОБА_3 кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 26 345 дол. США строком до 12 березня 2013 року.

У якості забезпечення виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків та інших платежів щодо погашення кредиту, сплати відсотків та інших платежів, передбачених договором, сторони уклали договір іпотеки від 12 березня 2008 року, згідно умов якого відповідач передав в іпотеку кредитне нерухоме майно, а саме, квартиру загальною площею 55,90 кв.м, житловою 31,10 кв.м, яка розташована за адресою АДРЕСА_2.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 27 грудня 2011 року у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 12 березня 2008 року в розмірі 34 045,43 дол. США було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 55,90 кв.м, житловою 31,10 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2. Зазначене судове рішення набрало законної сили.

Відповідно до акта обстеження від 23 червня 2014 року Великобережецької сільської ради про факт проживання, довідки Великобережецької сільської ради Кременецького району Тернопільської області від 15 квітня 2014 року встановлено, що у спірній квартирі без реєстрації проживають ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6

З попередження ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 від 26 грудня 2013 року вбачається, що позивач звертався до ОСОБА_3 з вимогою в тридцятиденний строк в добровільному порядку звільнити нерухоме майно, а саме: квартиру за адресою АДРЕСА_2.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Зі змісту зазначених норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем норм ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

Указаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 9 вересня 2015 року № 6-455цс15.

За змістом ч. 2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15.

Установивши у справі, що в іпотеку передано квартиру, що була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для виселення відповідачів із зазначеної квартири без надання іншого постійного житла.

Доводи ОСОБА_3 про те, що суд виселивши із спірної квартири двох її неповнолітніх дітей, порушив вимоги Конвенції «Про права дитини», Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» не заслуговують на увагу, оскільки судом установлено, що права дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 під час укладення вищевказаного договору іпотеки не порушені, оскільки на час його укладення діти не мали права користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2

Разом із тим, предметом судового розгляду є вимога щодо задоволення вимоги кредитора шляхом виселення відповідачів із квартири на яку звернуто стягнення, що передбачено законом, а не оспорення договору іпотеки чи законність його укладення.

За таких підстав, висновки апеляційного суду про необхідність виселення відповідачів зі спірної квартири у примусовому порядку є правильними.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ч. 1 ст. 336, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 5 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є Червинська
Судді:А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана