Ухвала

іменем україни

10 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,

ПаріновоїІ.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, державний нотаріус Шостої київської державної нотаріальної контори Прокопенко Наталія Феліксівна, про визнання недійсними договорів дарування, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 - на рішення апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив визнати недійсним з моменту укладення договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 31 жовтня 2000 року між ОСОБА_8, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори та зареєстрований у реєстрі за № 9-9387, у частині дарування позивачем Ѕ частки спірної квартири, та договір дарування від 07 березня 2013 року, укладений між відповідачами: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саварінською Н.В., зареєстрований у реєстрі за № 494; визнати за ним право власності на Ѕ частини спірної квартири та витребувати квартиру з незаконного володіння відповідача ОСОБА_5

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він не мав наміру укладати договір дарування від 31 жовтня 2000 року, зі слів дружини ОСОБА_8, якій повністю довіряв, та відповідача ОСОБА_4 вважав, що підписав заповіт. Зазначив, що на момент укладення вказаного договору він був у похилому віці, мав незадовільний стан здоров'я, у тому числі, поганий слух, у зв'язку із чим неправильно зрозумів зміст та наслідки підписаного оспорюваного договору, вважаючи, що право власності на квартиру перейде від нього до відповідача ОСОБА_4 після його смерті. Крім того, зазначив, що під час посвідчення договору нотаріус не дотримався вимог законодавства та не перевірив його дійсних намірів щодо укладення оспорюваного договору та відповідно не роз'яснив його змісту, а також не зазначив арифметичних частин у праві власності кожного з дарувальників позивача та його дружини ОСОБА_8 У вказаній квартирі він проживав із 1990 року та продовжував проживати після укладення оспорюваного договору до грудня 2012 року, здійснював витрати на її утримання, іншого житла не має. Після смерті у 2010 році дружини ОСОБА_8 позивач у 2012 році вирішив скасувати укладений, на його думку, заповіт, однак з'ясував, що був укладений оспорюваний договір дарування від 31 жовтня 2000 року, таким чином, лише у 2012 році дізнався про порушення своїх прав.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині відмови у визнанні недійсним договору дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, укладеного 31 жовтня 2000 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, визнанні недійсним договору дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, укладеного 07 березня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, та визнанні права власності на вказану частину квартири.

Ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано недійсним з моменту укладення договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 31 жовтня 2000 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори ПрокопенкоН.Ф., зареєстрований у реєстрі за № 9-9387, у частині дарування ОСОБА_3 Ѕ частини вказаної квартири.

Визнано недійсним з моменту укладення договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 07 березня 2013 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області, зареєстрований у реєстрі за № 494, у частині дарування ОСОБА_4 Ѕ частини вказаної квартири.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання про судові витрати.

В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі відповідач ОСОБА_4, від імені якого діє представник ОСОБА_7, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Рішення апеляційного суду відповідає наведеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Відмовляючи у задоволенні указаного позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, відсутності передбачених ч. 1 ст. 56 ЦК УРСР 1963 року підстав для визнання недійсним договору дарування від 31 жовтня 2000 року, враховуючи, що між сторонами цього договору згідно з його змістом укладено саме договір дарування, за умовами якого позивач та його дружина могли проживати у подарованій квартирі.

Зокрема, суд у рішенні зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які б вказували на те, що позивач помилився під час укладення договору дарування від 21 жовтня 2000 року, що ним допущено помилку внаслідок дій померлої дружини та відповідача ОСОБА_4

Крім того, суд дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР 1963 року, для визнання недійсним договору дарування від 31 жовтня 2000 року, як такого, що не відповідає вимогам закону, оскільки за викладених у позові обставин судом не встановлено факту невідповідності оспорюваного договору вимогам Закону України «Про нотаріат» та ЦК УРСР 1963 року, зокрема, їхніми положеннями не передбачено вимог щодо зазначення у тексті договору дарування арифметичного визначення частин квартири, яка передається в дар.

У частині позовних вимог про визнання недійсним договору дарування від 07 березня 2013 року, укладеного між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суд першої інстанції дійшов висновку про їх необґрунтованість, адже позивач не є його стороною та не є заінтересованою особою, яка відповідно до ст. 215 ЦК України може його оспорювати, крім того, оскільки суд не знайшов підстав для визнання недійсним договору дарування від 31 жовтня 2000 року у частині дарування Ѕ частини спірної квартири, то укладення договору дарування від 07 березня 2013 року не впливає на права та охоронювані інтереси позивача.

Однак із вказаними висновками обґрунтовано не погодився апеляційний суд виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Відповідно до змісту ст. ст. 227, 243, 244 ЦК УРСР 1963 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні у власність майно. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Згідно з ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 (з наступними змінами) «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (чинною на час укладення оспорюваного договору), під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і питання певних юридичних наслідків.

Разом із тим згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-9ц14 та від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою суттю якого є передача власником свого майна у власність іншій особі без отримання взаємної винагороди.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд на підставі наявних у справі доказів дійшов висновку про відсутність між сторонами оспорюваного договору від 31 жовтня 2000 року згоди щодо всіх його істотних умов, враховуючи, що фактичного виконання договору, зокрема, переходу права власності на квартиру до ОСОБА_4, не відбулося.

На обґрунтування такого висновку суд, виходячи зі змісту позовної заяви, пояснень представників сторін, пояснень відповідача ОСОБА_4, зазначив, що на час укладення оспорюваного договору від 31 жовтня 2000 року між позивачем ОСОБА_3, його дружиною ОСОБА_8 - матір'ю ОСОБА_4 - було досягнуто усну домовленість, що право розпорядження спірною квартирою виникне у ОСОБА_4 лише після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_8

При цьому суд урахував, що у поданій до нотаріуса заяві про прийняття спадщини після смерті дружини ОСОБА_8, ОСОБА_3 зазначив, що спадкове майно складається із грошових вкладів, що, як зазначив суд, підтверджує доводи позивача про те, що тоді він вважав, що Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_8 заповіла ОСОБА_4 на підставі заповіту.

Крім того, суд виходив із того, що ОСОБА_3 постійно проживав та із 02 квітня 1991 року зареєстрований у спірній квартирі, ніс тягар утримання майна та сплачував за комунальні послуги, проте обдарований за вказаним договором ОСОБА_4 до цієї квартири не вселявся, право власності на квартиру зареєстрував лише 09 серпня 2004 року, а в квартирі зареєстрований лише 25 грудня 2012 року.

Суд надав належну оцінку зазначеним позивачем доводам про похилий вік позивача, стан його здоров'я, наявність інвалідності, відсутність іншого житла та достатніх коштів для його придбання, відсутність волевиявлення на безоплатну передачу спірної квартири у власність ОСОБА_4 за життя, неусвідомлення позивачем правової природи договору, постійне володіння, користування та розпорядження ним спірною квартирою як своєю власністю, у результаті чого дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсним договору дарування спірної квартири від 31 жовтня 2000 року в частині дарування Ѕ частини цієї квартири та визнання за ОСОБА_3 права власності на вказану частину квартири.

Визнаючи недійсним договір дарування від 07 березня 2013 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, у частині дарування Ѕ частини квартири, суд виходив із того, що на момент його вчинення сторонами не дотримано вимог, установлених ст. 203 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння, суд виходив із того, що вона із володіння позивача не вибувала, враховуючи установлений факт про те, що позивач після укладення договору продовжував проживати в зазначеній квартирі.

При цьому суд урахував надані Пленумом Верховного Суду України у п. 24 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснення, згідно з якими, якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання недійсного правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212, 303, 304, 316, ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи про порушення апеляційним судом норм процесуального права, а саме: ст. ст. 1, 57-60, 135, 160, 213 ЦПК України, висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалене у справі рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак