Ухвала

іменем україни

03 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., СавченкоВ.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 12 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 25 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 29 червня 1999 року йому на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1. У 2003 році між ним та відповідачкою зареєстровано шлюб, після чого остання разом зі своєю донькою ОСОБА_5 зареєструвалися у вказаній вище квартирі. У період подружнього життя в них народилося двоє дітей, 2004 та 2007 років народження. Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 12 грудня 2011 року шлюб між сторонами розірвано. Спільне проживання в квартирі стало неможливим через постійні сварки та непорозуміння, у зв'язку з чим він був змушений залишити спірну квартиру і піти проживати до своєї матері. Відповідач зареєструвала шлюб та проживає в квартирі зі своїм новим чоловіком та дітьми. Без згоди позивача вона розпоряджається його власністю, проводить у квартирі на власний розсуд ремонтні роботи та без його згоди винесла із квартири належне йому майно. На його неодноразові вимоги про повернення речей в квартиру відповідач не реагує. Посилаючись на наведене, просив усунути перешкоди у здійсненні права приватної власності на АДРЕСА_1, зобов'язавши відповідачку повернути у квартиру належне йому майно, а саме: кухонні меблі, диван та двоє міжкімнатних дверей.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 12 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 25 грудня 2014 року, позов задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_3 у здійсненні права приватної власності шляхом зобов'язання ОСОБА_4 повернути кухонні меблі, диван та двоє міжкімнатних дверей на попереднє місце знаходження у квартирі АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 243 грн 60 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 1 000 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що відповідачкою порушено право власності позивача на речі домашнього вжитку, а тому зобов'язав її усунути перешкоди у здійсненні позивачем права власності на ці речі шляхом їх повернення на попереднє місцезнаходження.

Проте погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна з наступних підстав.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 29 червня 1999 року.

З 29 листопада 2003 року по 12 грудня 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей, 2004 та 2007 років народження.

У спірній квартирі, крім позивача, зареєстровані та проживають відповідач ОСОБА_4, її донька ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_8 зазначав, що між колишнім подружжям склалися вкрай неприязні стосунки з приводу користування спірною квартирою, у зв'язку з чим він змушений проживати у будинку своєї матері, а відповідач, скориставшись його відсутністю, винесла квартири належне йому майно, місцезнаходження якого йому наразі невідомо.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У п. 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 судам роз'яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

За положеннями ч. 1 ст. 3, ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 60 ЦПК України обов'язок з доведення тих обставин, на які кожна сторона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, покладається на відповідну сторону. Доказування не може ґрунтуватись на приміщеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 17 жовтня 2012 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_9, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6, задоволено. Зобов'язано ОСОБА_8 усунути перешкоди ОСОБА_9 та її неповнолітнім дітям у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом зняття замка з дверей кімнати площею 16,1 кв. м та прибирання з даної кімнати кухонних меблів.

Вирішуючи спір, місцевий суд на зазначене увагу не звернув, у порушення ст. ст. 10, 212-215 ЦПК України обставини справи з'ясував не повно, не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин; застосовуючи до спірних правовідносин положення ст. 391 ЦК України, не врахував, що зазначена норма матеріального права застосовується до позовів про усунення порушень права власника, не пов'язаних із позбавленням володіння, у той же час, зі змісту позовної заяви вбачається, що відповідач самоправно розпорядилася вищезазначеним майном позивача, тобто спірне майно вибуло із володіння власника; належним чином не перевірив заперечень відповідача на позов в тій частині, що речі домашнього вжитку позивача були винесені з квартири не за її власною ініціативою, а на виконання рішення суду, що набрало законної сили; не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не уточнив позовні вимоги, не роз'яснив позивачеві його право змінити предмет або підставу позову та дійшов передчасного висновку про задоволення позову з підстав, передбачених ст. 391 ЦПК України.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, апеляційний суд на допущені судом першої інстанції порушення вимог закону уваги не звернув; у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги; не перевірив законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення; не навів достатніх мотивів прийнятого ним рішення, та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Крім того, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат та стягуючи з відповідачки на користь позивача витрати на правову допомогу в сумі 1 000 грн, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, на зазначені вимоги закону увагу не звернув, не навів в оскаржуваному рішенні розрахунок дійсної вартості послуг з надання правової допомоги позивачу з врахуванням вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та фактично наданих послуг, виходячи з погодинної участі у справі особи, яка надавала правову допомогу.

Ураховуючи, що допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 12 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 25 грудня 2014 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко Судді: В.І. Амелін