Справа №488/5027/14-ц 14.11.2016 14.11.2016 14.11.2016
Провадження №22-ц/784/2229/16
Єдиний унікальний номер 488/5027/14-ц
Номер провадження 22-ц/784/2229/16
Головуючий 1 інстанції Безпрозванний В.В.
Доповідач Прокопчук Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2016 року м. Миколаїв

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого - Прокопчук Л.М.,

суддів - Данилової О.О., Темнікової В.І

із секретарем судового засідання Лептуга С.С.

за участю: прокурора Цвікілевич Н.В.

представника Миколаївської обласної державної адміністрації Михайленко Г.В.

представника Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» Гресь І.А.

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, подану її представником ОСОБА_4, на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 липня 2016 року по цивільній справі за позовом прокурора Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, Державного підприємства (далі -ДП) «Миколаївське лісове господарство» до Миколаївської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_5, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області, ОСОБА_7 про визнання незаконними та скасування окремих пунктів рішень Миколаївської міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування запису про право власності та витребування земельної ділянки із незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2014 року прокурор Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, ДП «Миколаївське лісове господарство» звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, що перевіркою, проведеною прокуратурою Корабельного району м. Миколаєва, виявлено порушення вимог законодавства при передачі належних державі земельних ділянок у приватну власність. Так, пунктом 40 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 42/65 від 17.12.2009 року ОСОБА_6 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за рахунок земель міста, не наданих у власність чи користування, площею 1000 кв.м. з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1. Пунктами 10, 10.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 47/51 від 25.06.2010 року затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_6 земельну ділянку площею 1000 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, зарахувавши її за функціональним призначенням до земель житлової забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_2. На підставі вказаного рішення міської ради ОСОБА_6 отримала державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 02.09.2010 року з кадастровим номером НОМЕР_2. Після цього, між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі продажу від 14.10.2010 року, на підставі якого остання отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 22.12.2010 року. У подальшому на підставі укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 договору купівлі-продажу від 30.08.2013 року Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції області внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 2313088 про право власності ОСОБА_5 на вказану земельну ділянку.

Зазначені вище рішення Миколаївської міської ради прийняті з порушенням вимог чинного законодавства. Так, відповідно до наявних в проекті землеустрою текстових та графічних матеріалів, спірна земельна ділянка надана ОСОБА_6 за рахунок земель державного лісового фонду, які перебувають у користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство». Будь-які погоджувальні документи, які свідчать про належне вилучення земельної ділянки у ДП «Миколаївське лісове господарство» у проекті відведення відсутні та відповідно до інформації підприємства нікому не надавалась. Оскільки спірна земельна ділянка державного лісового фонду надавалась ОСОБА_6 для цілей, не пов'язаних із веденням лісового господарства і використання лісових ресурсів, що фактично свідчить про зміну її цільового призначення, проект відведення повинен бути погоджений органом виконавчої влади з питань лісового господарства. Проте, відповідно до інформації Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства № 896 від 11.09.2014 року та ДП «Миколаївське лісове господарство» від 12.09.2014 року висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_6 спірної ділянки не надавався. Пунктом 4.1.1 Методики проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої наказом Держкомзему України за № 391 від 03.12.2004 року, обов'язкова державна експертиза проектів землеустрою щодо відведення земель лісогосподарського призначення проводиться Державним комітетом України по земельних ресурсах (на даний час Державне агентство земельних ресурсів України). Проте, згідно інформації Держземагенства України від 06.08.2014 року обов'язкова державна експертиза вказаного проекту відведення не проводилась. Враховуючи викладене, за відсутності позитивного висновку державної експертизи вказаний проект відведення взагалі не міг бути затверджений. Таким чином, унаслідок грубого порушення Миколаївською міською радою вимог законодавства, за відсутності згоди належного землекористувача, висновку спеціально уповноваженого органу лісового господарства, висновку державної експертизи землевпорядної документації, прийнято рішення про надання у власність ОСОБА_6 земельної ділянки за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство».

Окрім цього, позивач зазначав, що строки давності, встановлені ст. 257 ЦК України тривалістю три роки у даному випадку пропущені з поважних причин, оскільки порушення закону при передачі у власність земельної ділянки лісового фонду виявлені прокуратурою м. Миколаєва під час проведеної у серпні 2014 року перевірки додержання вимог земельного законодавства в діяльності Миколаївської міської ради, за результатами якої за 05.08.2014 року розпочато кримінальне провадження за ч. 2 ст.364 КК України.

На підставі викладеного, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, позивач просив суд визнати причини пропуску строку для звернення до суду із позовом поважними та поновити строк позовної давності. Визнати незаконним та скасувати пункт 40 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 42/65 від 17.12.2009 року, яким ОСОБА_6 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку орієнтовною площею до 1000 кв.м з наданням адреси: АДРЕСА_1; визнати незаконним та скасувати пункти 10, 10.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 47/51 від 25.06.2010 року, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_6 земельну ділянку площею до 1000 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, зарахувавши її за функціональним призначенням до земель житлової забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_2; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1000 кв.м. кадастровий номер НОМЕР_2 №2935 від 14.10.2010 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1000 кв.м., кадастровий номер НОМЕР_2 № 2231 від 30.08.2013 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5; визнати недійсними виданий ОСОБА_6 державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 02.09.2010 року з кадастровим номером НОМЕР_2. Скасувати у Державному реєстрі речових прав запис №2313088 про право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 1000 кв.м. з кадастровим номером НОМЕР_2, розташовану по АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; витребувати із незаконного володіння ОСОБА_5 земельну ділянку площею 1000 кв.м. з кадастровим номером НОМЕР_2 вартістю 137 580 грн. по АДРЕСА_2 у власність держави в особі ДП «Миколаївське лісове господарство» (а.с.1-12, 207-209).

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 липня 2016 року вирішено: відповідно до вимог ст. 267 ЦК України визнати поважними причини пропущення позовної давності та поновити прокурору Корабельного району м. Миколаєва строк позовної давності для звернення до суду із позовом в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, ДП «Миколаївське лісове господарство» до Миколаївської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_5 за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області, ОСОБА_7, про визнання незаконними та скасування окремих пунктів рішень Миколаївської міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування запису про право власності та витребування земельної ділянки із незаконного володіння

Позов прокурора Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, ДП «Миколаївське лісове господарство» до Миколаївської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_5 за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області, ОСОБА_7 про визнання незаконними та скасування окремих пунктів рішень Миколаївської міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування запису про право власності та витребування земельної ділянки із незаконного володіння задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати пункт 40 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 42/65 від 17.12.2009 року, яким ОСОБА_6 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку орієнтовною площею до 1000 кв.м. з наданням адреси: АДРЕСА_1; визнано незаконним та скасовано пункти 10, 10.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради №47/51 від 25.06.2010 року, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_6 земельну ділянку площею до 1000 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, зарахувавши її за функціональним призначенням до земель житлової забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_2; визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1000 кв.м. кадастровий номер НОМЕР_2 №2935 від 14.10.2010 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3; визнано недійсним виданий ОСОБА_6 державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 02.09.2010 року з кадастровим номером НОМЕР_2. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1000 кв.м. по АДРЕСА_2 кадастровий номер НОМЕР_2, реєстровий №2232 від 30.08.2013 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 Скасовано у Державному реєстрі речових прав запис №2313088 про право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 1000 кв.м з кадастровим номером НОМЕР_2, розташовану по АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; витребувано із незаконного володіння ОСОБА_5 земельну ділянку площею 1000 кв.м. кадастровим номером НОМЕР_2 вартістю 137 580 грн. по АДРЕСА_2 у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації з передачею у користування ДП «Миколаївське лісове господарство». Стягнуто з Миколаївської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_3Є на користь держави судовий збір у розмірі по 551,20 гривень з кожного, стягнуто з ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 1375,80 грн. (а.с. 253-256).

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_3 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог прокурора відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с. 269-271).

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представники прокуратури, Миколаївської обласної державної адміністрації, ДП «Миколаївське лісове господарство», просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги, залишити рішення суду без змін.

Відповідач ОСОБА_5 підтримав доводи апеляційної скарги.

Інші особи в судове засідання не з'явились, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновків про часткове задоволення апеляційної скарги та зміни рішення суду, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до пункту 40 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 42/65 від 17.12.2009 року ОСОБА_6 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1000 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність чи користування, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_3

Відповідно до пунктів 10, 10.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 47/51 від 25.06.2010 року затверджено проект землеустрою та ОСОБА_6 надано у власність земельну ділянку загальною площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_2.

На підставі вказаних рішень міської ради ОСОБА_6 отримала державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 02.09.2010 року з кадастровим номером НОМЕР_2, який зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 23.

Зазначена земельна ділянка надана ОСОБА_6 за рахунок земель державного лісового фонду, які перебувають у користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство» та розташовані в урочище "Жовтневе" квартал 43, що підтверджується наявними в проекті землеустрою текстовими та графічними матеріалами та про що свідчить інформація Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства № 896 від 11.09.2014 року, Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об'єднання ВО «Укрдержліспроект» № 299 від 04.09.2014 року.

Крім того, після отримання ОСОБА_6 на підставі вищевказаних рішень державного акту про право власності на спірну земельну ділянку між нею та ОСОБА_3 укладено договір купівлі - продажу № 2935 від 14.10.2010 року, за яким спірну земельну ділянку придбала у власність ОСОБА_3

На підставі укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки № 2231 від 30.08.2013 року Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 2313088 про право власності ОСОБА_5 на вказану земельну ділянку.

Відповідно до статуту ДП «Миколаївське лісове господарство», затвердженого наказом № 474 від 20.08.2007 року Держкомлісгоспу України та зареєстрованого 29.08.2007 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради, підприємство засноване на державній власності, належить до сфери управління Державного комітету лісового господарства України (орган управління майном) та входить до сфери управління Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства.

За інформаціями Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства, Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об'єднання «Укрдержліспроект» та ДП "Миколаївське лісове господарство" надана ОСОБА_6 земельна ділянка згідно матеріалів лісовпорядкування відноситься до земель держлісфонду урочища «Жовтневого» квартал 43 та перебуває у постійному користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство».

Крім цього, оскільки порушення закону при передачі у власність земельної ділянки лісового фонду, виявлені прокуратурою Корабельного району міста Миколаєва під час проведеної в жовтні 2013 року перевірки додержання вимог земельного законодавства в діяльності ДП "Миколаївське лісове господарство", за результатами якої за ознаками підроблення висновків Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства прокуратурою м. Миколаєва 05.08.2014 року розпочато кримінальне провадження № 0000074 за ч. 2 ст. 364 КК України, суд дійшов висновку про визнання поважними причин пропущення прокурором строку позовної давності та поновлення строку позовної давності для захисту порушеного права.

З рішенням суду слід погодитись частково.

Суд першої інстанції погодився з доводами позову та визнав поважними причини пропуску строку прокурором позовної давності і поновив їх.

Але такий висновок суду є невірним.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України 01 липня 2015 року у справі № 6-178 цс15 за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 361 Закону України "Про прокуратуру" та частиною другою статті 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Ухвалюючи рішення у даній справі суд не врахував положення закону та дійшов помилкового висновку про початок перебігу позовної давності для прокурора з дня виявлення прокурором порушень земельного законодавства під час здійснення прокурором перевірки.

Відповідно до позову його пред'явлено прокуратурою в інтересах Миколаївської обласної державної адміністрації та ДП "Миколаївське лісове господарство", які підтримали позов і яким стало відомо про їхнє порушене право з часу виявлення прокурором порушень земельного законодавства - з липня 2014 року.

Незважаючи на викладене, суд першої інстанції фактично наділив прокурора статусом самостійного позивача та дійшов помилкового висновку про пропущення ним позовної давності.

З посиланням представника апелянта в судовому засіданні апеляційного суду про пропуск позивачами позовної давності погодитись не можна.

Висновок Управління культури Миколаївської обласної державної адміністрації від 20 квітня 2010 року № 914 про погодження проекту землеустрою, а також від грудня 2009 року № 4265 про можливість вибору місця розташування земельних ділянок (а.с. 91, 104 т.2), який було надано та який міститься в матеріалах проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_6, не є належним документом.

Відповідно до ст. 186-1 ЗК України, яка діяла як на час прийняття Миколаївською міської радою рішення про надання дозволу на складання проекту землеустрою, так і на час затвердження проекту землеустрою, для розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою, в районах та містах обласного значення, містах Києві та Севастополі функціонують постійно діючі комісії. До повноважень Комісії належить забезпечення погодження документації із землеустрою відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. До складу Комісії входять уповноважені представники районного (міського) органу земельних ресурсів, містобудування та архітектури, природоохоронного та санітарно-епідеміологічного органу, органу охорони культурної спадщини. У разі погодження проектів землеустрою, що розробляються з метою вилучення, надання, зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення, водного фонду, земельних ділянок для цілей, пов'язаних із розробкою корисних копалин, до складу Комісії залучається відповідно представник територіальних органів лісового господарства, водного господарства, державного гірничого нагляду. Організація роботи Комісії, матеріально-технічне забезпечення її діяльності та контроль за дотриманням нею строків і порядку розгляду документації із землеустрою здійснюють органи, що утворили Комісію. Документація із землеустрою, погоджена Комісією, вважається такою, що погоджена органами, представники яких входять до її складу. Комісія здійснює свою діяльність у формі засідань, що проводяться не рідше одного разу на тиждень. Результати роботи Комісії оформлюються висновком, який підписується всіма її членами та скріплюється печатками органів, представники яких входять до її складу. У разі незгоди члена Комісії з погодженням документації із землеустрою він підписує висновок з поміткою "із зауваженнями" та додає до висновку Комісії свій висновок із викладом цих зауважень.

Висновок комісії як належний документ в матеріалах справи відсутній.

Крім того, згідно із ст. 16 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» до повноважень місцевих державних адміністрацій входить здійснення контролю за охороною і використанням пам'яток історії та культури на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, що обумовлює утворення в структурі місцевої адміністрації спеціально уповноваженого органу, який має реалізувати повноваження в сфері охорони культурної спадщини, визначені ст. 6 Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Таким чином, при наданні висновку про погодження проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, начальником зазначеного управління вказана документація розглядалась на відповідність вимогам закону та прийнятих нормативно-правових актів виключно в межах його повноважень, а саме наявності чи відсутності на земельній ділянці об'єктів археологічного або історичного характеру та обмежень, передбачених законами України «Про охорону культурної спадщини», «Про охорону археологічної спадщини». Перевірка дотримання вимог закону щодо порядку відчуження земельних ділянок лісогосподарського призначення не віднесена до компетенції начальника управління культури.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що підписання висновку про можливість погодження проекту землеустрою начальником управління культури Миколаївської обласної адміністрації не може свідчити про те, що Миколаївській обласній держадміністрації було відомо чи могло бути відомо про порушення закону при вирішенні питання про відвід земельної ділянки ОСОБА_6

Зміст листа ДП "Миколаївське лісове господарство" від 23.12.2009 року № 955 на ім'я начальника управління Держкомзему у м. Миколаєві про те, що вказана у листі земельна ділянка межує з землями ДЛФ (квартал 43 виділ 3 Миколаївського лісництва), не свідчить про надання згоди ДП "Миколаївське лісове господарство" на виділення земельної ділянки ОСОБА_6 (а.с. 102 т.2).

Таким чином, підстави для задоволення заяви ОСОБА_3 про відмову в задоволенні позову із застосуванням вимог ч.4 ст. 267 ЦК України відсутні (а.с. 54-58 т.1).

Позовна давність в даній справі не порушена, підстав для її поновлення немає, тому рішення суду з підстав, передбачених п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України слід змінити, виключивши з резолютивної частини висновок про визнання поважними причин пропуску позовної давності та її поновлення прокурору.

В іншій частині рішення суду відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права, обставинам справи.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення (стаття 19 ЗК України).

Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 20 ЗК України (тут і далі в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (статті 21 ЗК України).

Згідно зі статтею 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Відповідно до статей 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність.

При цьому згідно зі статтею 3 ЗК України земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать ЗК України.

Водночас у пункті 2 статті 5 ЛК України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства. Відтак застосування норм земельного та лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення повинне базуватись на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки.

Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об'єктом земельних правовідносин, то суб'єктний склад і зміст таких правовідносин повинні визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.

Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом статті 63 ЛК України полягає в здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт "б" частини першої статті 164 ЗК України).

Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв'язок їх використання із лісокористуванням.

Планування використання земель лісогосподарського призначення здійснюється головним чином у формі лісовпорядкування, яке, зокрема, передбачає складання проектів організації і розвитку лісового господарства та здійснення авторського нагляду за їх виконанням (пункт 13 статті 46 ЛК України).

Паралельно із земельним кадастром здійснюється облік лісів та ведеться органами лісового господарства державний лісовий кадастр на основі державного земельного кадастру (частина друга статті 49 ЛК України). Державний лісовий кадастр включає: облік якісного і кількісного стану лісового фонду України; поділ лісів на категорії залежно від основних виконуваних ними функцій; грошову оцінку лісів (у необхідних випадках); інші показники (стаття 51 ЛК України).

Згідно зі статтею 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу.

Відповідно до статті 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій згідно із законом.

За статтею 48 ЛК України в матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об'єкта лісовпорядкування.

Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування.

У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об'єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону.

Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов'язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.

Згідно з нормами статей 181 - 184, 202 - 204 ЗК України, законів України "Про Державний земельний кадастр" та "Про землеустрій" дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.

Згідно з пунктом 5 розділу VIII "Прикінцеві положення" ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Отже, системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII "Прикінцеві положення" ЛК України.

У справі, яка переглядається, обґрунтовуючи судове рішення, суд виходив з наявності доказів того, що спірна земельна ділянка перебуває в державній власності та належить до земель лісогосподарського призначення. При цьому послався на інформацію Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства № 896 від 11.09.2014 року та Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об'єднання ВО «Укрдержліспроект» № 299 від 04.09.2014 року (а.с. 26-28 т.1).

Про те, що спірна земельна ділянка перебуває в державній власності та належить до земель лісогосподарського призначення, свідчать, крім зазначених документів, належним чином оформлені планово-картографічні матеріали лісовпорядкування та відомості про виділення в користування земельної ділянки ДП «Миколаївське лісове господарство». Зокрема, це витяг з планшету № 1 лісовпорядкування за 2003 рік, витяг з планшету №4 лісовпорядкування 1973 року Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об'єднання. Оригінали вказаних планшетів оглянуто в судовому засіданні апеляційного суду. При огляді встановлено, що планшети мають відомості щодо суміжних землекористувачів, номер та його площу, на них зазначено прізвище виконавців (такі ж дані зазначені і в копіях планшетів, що маються у справі) (а.с. 215-218 т.1).

Відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР від 21 березня 1966 року № 234 «Про здійснення першочергових заходів по боротьбі з ерозією грунтів у Миколаївській області» у держлісфонд під заліснення і ведення лісового господарства передано 17789,8 гектара земельних угідь з користування колгоспів і радгоспів Миколаївської області. Відповідно до додатку №1 до вказаної постанови по Жовтневому району з колгоспів «Родина», «Шлях до нового життя» та радгоспу ім. К.Маркса було передано 596,9 га землі. Відповідно до п.4 вказаної постанови створено Миколаївське обласне управління лісового господарства і лісозаготівель (а.с. 213-214 т.1).

Зазначені документи підтверджують факт знаходження спірної земельної ділянки в межах кварталу № 43 ДП «Миколаївське лісове господарство», про що йдеться в інформації Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об'єднання ВО «Укрдержліспроект» № 299 від 04.09.2014 року та в листі вказаної організації від 14.06.2016 року № 307 з наданням фрагменту кадастрової карти України, яка надана апеляційному суду (а.с. 71-72 т.2). Крім того, місце знаходження спірної земельної ділянки, яке зазначено в проекті землеустрою щодо її відведення, за місцем розташування, формою, розмірами співпадає з даними, зазначеними у вищенаведених документах (а.с. 94-99 т.2).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про недоведеність висновків суду про належність спірної земельної ділянки до земель державного лісогосподарського призначення та її перебування у користуванні ДП, є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного визнання незаконними зазначених вище рішень Миколаївської міської ради не заслуговують на увагу.

Прийняття міською радою рішення про надання згоди на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність відповідно до частин 6-10 ст. 118 ЗК України є етапами передачі земельної ділянки у власність громадян. Відсутність одного з рішень робить неможливим прийняття іншого. Тому довід скарги про те, що рішення про надання згоди на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не порушує інтереси позивачів є безпідставним. Посилання в скарзі на постанову ВСУ від 11.11.2014 року по справі № 21-405а14 не може бути прийнято до уваги, оскільки вказана постанова винесена в порядку адміністративної юрисдикції.

Посилання в апеляційній скарзі на листи Управління Держземагенства у Миколаївському районі Миколаївської області, Управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради, Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради (а.с. 114-117 т. 1) як на доказ того, що спірна ділянка не знаходиться в користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство», не може бути прийнято до уваги, оскільки зазначені листи датовані 2014 роком, в той час як спірні рішення прийняті у 2009-2010 роках. Крім того, відомості, зазначені у вищеперелічених листах не відповідають даним кадастрової карти України, відповідно до фрагменту якої спірна земельна ділянка знаходиться в кварталі № 43 Миколаївського ЛГ, та планово-картографічним матеріалам лісовпорядкування (а.с. 72 т.2).

Доводи апеляційної скарги щодо того, що Миколаївська міська рада мала повноваження щодо розпорядження спірною земельною ділянкою не ґрунтуються на законі.

Згідно з п. п. 4, 5 ст. 31 Лісового Кодексу України Рада Міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території, зокрема: передають у власність, надають у постійне користування для ведення лісового господарства земельні лісові ділянки, що перебувають у державній власності, на відповідній території (п. 4); передають у власність, надають у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення та припиняють права користування ними (п. 5).

Згідно з п. 3 ст. 32 цього ж Кодексу районні державні адміністрації у сфері лісових відносин на їх території передають у власність, надають у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, у межах сіл, селищ, міст районного значення та припиняють права користування ними.

Отже, повноваження щодо надання у користування та у власність для нелісогосподарських потреб, а також припинення прав користування земельних лісових ділянок площею до 1 га на відповідній території (за межами сіл, селищ, міст районного значення), а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення згідно з наведеними положеннями Лісового кодексу належать, зокрема, обласним державним адміністраціям.

Таким чином Миколаївська міська рада не мала права розпоряджатися спірною земельною ділянкою.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" обов'язковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок лісогосподарського призначення.

За даними Держземагентства України N 14-0.5-5459/2-14 від 06 серпня 2014 року обов'язкова державна експертиза вказаного проекту відведення до Держземагентства не надходила та не проводилась (а.с. 71 т.1).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України "Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками" від 10 квітня 2008 року N 610-р, яке набуло чинності з 05 травня 2008 року, Мінприроди, Мінагрополітики, Міноборони, Держкомлісгоспу та Держкомзему зобов'язано зупинити прийняття рішень про надання згоди на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення.

Таким чином, вірними є висновки суду, що перевищення повноважень Миколаївською міською радою, відсутність узгодженого проекту відводу спірної земельної ділянки з органом лісового господарства та відсутність висновку державної експертизи землевпорядної документації є підставою для визнання незаконними та скасування відповідних пунктів рішень міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_6, визнання незаконними договорів купівлі-продажу та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення суду в частині витребування земельної ділянки не заслуговують на увагу.

За змістом статей 92, 95 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Згідно до частини третьої статті 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно до вимог частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі.

Як встановлено рішенням суду спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення, належить державі і перебувала у користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство», яке не давало своєї згоди на вилучення та відчуження цієї ділянки.

Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції, спірна земельна ділянка вибула з володіння її законного володільця поза його волею.

В правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 29.06.2016 року по справі № 6-1376цс16 зазначене наступне. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

До спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Згідно з практикою ЄСПЛ (наприклад, рішення від 8 липня 1986 року в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України, яка встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог прокурора, який діє в інтересах держави в особі Миколаївської обласної держадміністрації та ДП «Миколаївське лісове господарство» про витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння, і рішення цього суду слід залишити в силі.

Той факт, що в межах провадження у справі, яка розглядається, суд не вирішив питання про надання ОСОБА_5 компенсації у зв'язку із витребуванням об'єкта державної власності, не свідчить про порушення принципу пропорційності при задоволенні позову прокурора про повернення у державну власність цього об'єкта державного майна, який вибув із такої власності незаконно, оскільки добросовісний власник, із власності якого майно витребовується, не позбавлений можливості відновити своє право на підставі статті 661 ЦК, яка встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

За таких обставин результат розгляду судом позову прокурора по суті у справі не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного позбавлення майна, закладеним у статті 1 Першого протоколу Конвенції.

При цьому посилання в апеляційній скарзі на те, що при вирішені справи слід було застосувати рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року "Стретч проти Сполученого Королівства" є необґрунтованим.

У цій справі ЄСПЛ дійшов висновку, що мало місце "непропорційне" втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулося порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції, оскільки не встановлено, що місцевий орган влади діяв усупереч суспільним інтересам, коли у зазначений спосіб розпоряджався майном, або що реалізація договірної умови про продовження строку оренди могла б завдати шкоди інтересам тієї чи іншої особи.

Тобто обставини справи, розглянутої ЄСПЛ, і даної справи суттєво відрізняються.

А висновок про задоволення заяви Стретч не повинен бути для суду безумовно обов'язковим "керівництвом до дії" без урахування конкретних обставин справи.

Керуючись ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів , -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану її представником ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 липня 2016 року змінити, виключивши з резолютивної частини рішення перший абзац, яким визнано поважними причини пропуску позовної давності та поновлено прокурору Корабельного району м. Миколаєва строк позовної давності для звернення до суду.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на неї може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: