У х в а л а

іменем україни

1 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів удової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Колодійчука В.М.,

Іваненко Ю.Г., МартинюкаВ.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, третя особа - Харківський міський центр зайнятості, про розірвання трудового договору та стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5, на рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 10 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (далі - ФОП

ОСОБА_4) про розірвання трудового договору та стягнення грошових коштів.

Позовні вимоги мотивувала тим, що 11 лютого 2011 року між нею та відповідачем було укладено трудовий договір, за умовами якого вона мала виконувати роботу з реалізації та збуту товару, роботу менеджера зі збуту, а ФОП ОСОБА_4 зобов'язалася оплачувати її роботу. Проте через невиконання відповідачем умов цього договору та порушення трудового законодавства, що призвело до нестерпних умов праці, у зв'язку із чим нею було проведено переоблік товару, складено звіт про реалізацію, залишок товару і суми коштів, отриманих від реалізації, та передано відповідачу разом із заявою про звільнення з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, проте остання відмовляється розірвати з нею трудових договір із вказаних підстав та не проводить остаточний розрахунок.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27 квітня

2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10 липня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, просить рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 квітня

2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 10 липня

2015 року скасувати й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак ухвалені у справі судові рішення цим вимогам не відповідають.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачем при зверненні до суду з вимогами про розірвання трудового договору невірно обрано спосіб захисту порушеного права, вимоги про визнання наказу про звільнення незаконним та зміну дати і формулювання причин звільнення ОСОБА_3 не заявляла, крім того, при звільненні з позивачем 27 жовтня 2014 року було проведено остаточний розрахунок шляхом перерахування коштів електронним переказом, та оскільки позивача звільнено з роботи за ч. 4 ст. 40 КЗпП України, виплата вихідної допомоги в такому випадку законом не передбачена.

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитися не можна виходячи з наступного.

Судом установлено, що сторони перебували у трудових відносинах на підставі безстрокового трудового договору № 0 від 11 лютого 2011 року, зареєстрованого у Харківському міському центрі зайнятості 16 лютого 2011 року.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

Статтею 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільного права може бути визнання правочину недійсним, припинення правовідношення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

При цьому згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Тому в разі посилання позивача не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 зазначала, що протягом дії трудового договору із ФОП ОСОБА_4 останньою неодноразово порушувались умови цього договору та норми чинного трудового законодавства, у зв'язку з чим нею 15 травня 2014 року було подано заяву про звільнення з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України й з цього дня вона перестала виходити на роботу, що не може свідчити про здійснення прогулу. Крім того в подальшому вона неодноразово зверталася до відповідача із заявами про звільнення і розірвання трудового договору, а також виплату належної їй заробітної плати.

Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП

України) - не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Проте, вирішуючи спір, суд першої інстанції на порушення вимог

ст. ст. 213, 214 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, належним чином не з'ясував і не уточнив підстави заявленого ОСОБА_3 позову, які права і законні інтереси позивача порушені й яким чином вони можуть бути відновлені, унаслідок чого в достатньому обсязі не встановив характер спірних правовідносин і правову норму, що підлягає застосуванню до них, та взагалі не врахував, що для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. При цьому роботодавець не вправі самостійно змінювати визначену працівником причину звільнення з роботи (позиція, викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-34цс13 від 22 травня

2013 року).

Вказуючи на неправильно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, суд у порушення вимог ст. 10 ЦПК України взагалі не сприяв повному й всебічному з'ясуванню дійсних обставин справи, не роз'яснив позивачу право на зміну та уточнення позовних вимог, з урахуванням того, що ОСОБА_3 фактично оспорює підстави її звільнення.

Крім того, зазначаючи про те, що ОСОБА_3 наказом від

27 жовтня 2014 року звільнено з 27 червня 2014 року на підставі ч. 4 ст. 40 КЗпП України, суд взагалі не з'ясував, чи було здійснено позивачем прогул, з урахуванням наявності її заяви про звільнення, й за яких обставин, та залишив поза увагою те, що згідно з повідомленням Харківського міського центру зайнятості станом на 23 квітня 2015 року трудовий договір, укладений між сторонами 11 лютого 2011 року, є діючим та не знятий із реєстрації (а. с. 92).

Також судом першої інстанції належним чином не з'ясовано питання про своєчасну виплату позивачу розрахунку й видачі трудової книжки, та з урахуванням вимог ст. ст. 116, 117 КЗпП України не перевірено наявність підстав для виплати ОСОБА_3 передбачених законом сум при звільненні та не встановлено їх розмір.

Апеляційний суд на зазначене уваги також не звернув, у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги й погодився з висновками суду першої інстанції.

Таким чином судами у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не враховано норми матеріального і процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлено та не перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а також характер спірних правовідносин і правову норму, що підлягає застосуванню до них, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 квітня

2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 10 липня

2015 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, третя особа - Харківський міський центр зайнятості, про розірвання трудового договору та стягнення грошових коштів передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: О.І. Євтушенко

Ю.Г. Іваненко

В.М. Колодійчук

В.І. Мартинюк