ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/5116/16-ц
провадження № 2/753/3779/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" травня 2016 р. Дарницький районний суд міста Києва

в складі: головуючого судді ЛЕОНТЮК Л.К.

за участю секретаря ГОЛОДЕНКО К.В.

сторін:

позивача ОСОБА_2

представника відповідачів-1 ДЕМЧИШАК Р.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до МІНІСТЕРСТВА ЕНЕРГЕТИКИ ТА ВУГІЛЬНОЇ ПРОМИСЛОВОСТІ УКРАЇНИ, ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА " ТВЕЛ" про солідарне стягнення середнього заробітку із врахуванням індексації зарплати за затримку розрахунку при звільненні за період із 01.04. 2014 року по 23.05. 2016 року та відшкодування моральної шкоди , суд

В С ТА Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Державного підприємства " Твел" про солідарне стягнення середнього заробітку із врахуванням індексації зарплати за затримку розрахунку при звільненні за період із 01.04. 2014 року по 23.05. 2016 року та відшкодування моральної шкоди. В ході судового засідання збільшив свої позовні вимоги та просив стягнути солідарно з відповідачів середній заробіток із врахуванням індексації зарплати за затримку розрахунку при звільненні за період із 01.04. 2014 року по 23.05. 2016 року у сумі 158 672 ( сто п"ятдесят вісім тисяч шістсот сімдесят дві) гривні 85 копійок та моральну шкоду у розмірі 50 000 ( п"ятдесят тисяч) гривень моральної шкоди. В обгрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що позовні вимоги випливають із трудових відносин. Трудовий контракт був укладений між ним та Мінпаливенерго України . Постановою Пленуму ВСУ № 13 від 24.09.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» (пункт 27) рекомендовано при здійсненні правосуддя враховувати, що згідно зі ст. 21 КЗпП України, залежним відповідачем у справі за позовом про оплату праці є та юридична особа, з якою позивачем укладено трудовий договір. Всупереч приписам ст. 116 КЗпП України, при звільненні позивача розрахунок із заробітної плати не проведено.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01.11.2004року по справі № 2- 4187/04із відповідача-1 стягнуто 500,00грн. та із Відповідача-2 - 27 846.40грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04.11.2014року по справі № 753/5329/14-ц,провадження 2/753/3139/14,згідно із розглянутою судом позовною заявою та доданим до неї відповідним розрахунком, стягнуто середній заробіток та компенсовано моральну шкоду за період із 01.11.2004року по 01.04.2014року, із відповідача-2 стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 244 945,62грн. та моральну шкоду у сумі10 000,00грн.

На даний час Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01.11.2004року по справі № 2 - 4187/04та Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04.11.2014року по справі № 753/5329/14-ц,провадження 2/753/3139/14- залишаються невиконаними, розрахунок по заробітній платі із позивачем не проведено. Дана обставина складає диспозицію правової норми ст. 117 КЗпП України і є підставою його звернення до суду із вимогами застосування відповідних санкцій.

29 січня 2014року Верховний Суд України виніс Постанову у Справі 6-144цс13де однозначно виражена його правова позиція , а саме, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Оскільки роботодавцем позивача, згідно укладеного контракту, являється Міністерство палива та енергетики України, правонаступником якого Відповідач-1, то саме Міністерство енергетики та вугільної промисловості України не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме від виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, зокрема і за період із 01.04.2014 року по 23.05. 2016 року. Крім того, розрахунок із позивачем при його звільненні не здійснено із вини саме Міністерства палива та енергетики, правонаступником якого є Відповідач-1.

Разом з тим, у зв"язку з невиплатою середнього заробітку, йому заподіяна моральна шкода, яку він оцінює у 50 000 ( п"ятдесят тисяч) гривень.

Позивач ОСОБА_2 у судовому засіданні збільшені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовних вимогах та на підставі результатів розрахунку з індексацією, заборгованість середнього заробітку становить на 23.05. 2016 року 158 672, 85 гривень які він просить стягнути солідарно з відповідачів , пояснивши суду щодо моральної шкоди, що уданому випадку поведінка чиновників Міністерства була спрямована не на вжиття заходів зменшення негативних наслідків, а навпаки, ними вживалися всі можливі заходи для усугублення причиненої шкоди, зокрема шляхом пошуку компромату на нього та морального його знищення. Призначені Міністерством та ініційовані ним перевірки фінансової діяльності підприємства, яким раніше він керував , не знайшли порушень фінансової дисципліни, тобто не привели до бажаних чиновниками Міністерства результатів, але також негативно вплинули на моральний стан позивача.

За створених Міністерством негативних у матеріальному плані обставин, через 3 місяці після звільнення із посади керівника підприємства (без виплати заборгованості із заробітної плати), стараннями чиновників Міністерства проти нього умисно була порушена кримінальна справа за несвоєчасну виплату заробітної плати на підприємстві. При цьому чиновники Міністерства усвідомлювали, що він на той час був позбавлений можливості провести погашення даної заборгованості із поточних рахунків підприємства, оскільки вже тривалий час не являвся розпорядником його кредитів. Чиновники Міністерства також усвідомлювали, що умисна невиплата ними заборгованості із заробітної плати створить перепони проведенню ним розрахунків власними коштами і бажали реалізації саме такої ситуації.

В той же час, грошові кошти на поточні рахунки надходили за раніше виконані роботи, але були спрямовані чиновниками Міністерства та призначеними ними ліквідаторами не на погашення заборгованості по заробітній платі, а на виплату самим собі протиправно завищених окладів, премій, компенсацій штучно завищених поточних витрат, фіктивних робіт та послуг.

В створеній чиновниками Міністерства ситуації, з метою закриття кримінальної справи, він був змушений позичати особисто грошові кошти для виплат заборгованості перед звільненими працівниками підприємства. Дані суми не повернуті йому до цього часу, що може свідчити про відсутність у спричинювача моральної шкоди бажання зменшити наслідки нанесеної шкоди і належним чином має отримати оцінку суду та вплинути на рішення суду при визначенні судом розміру компенсації.

Разом з тим, оскільки він звільнений від сплати судових витрат, у відповідності до ч.З ст.88ЦПК України, просить стягнути з відповідача- 1 Міністерства енергетики та вугільної промисловості України в дохід бюджету держави судовий збір, відповідно до розміру задоволених позовних вимог.

Представник відповідача - 1 Демчишак Р.Ю., який діє за довіреністю № 1/2016 від 12.01. 2016 року ( а.с. 52) позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні щодо відповідача -1 відмовити у повному обсязі, при цьому надавши свої письмові заперечення від 15.04. 2016 року ( а.с. 48-51) та пояснивши суду щодо відповідальності Міністерства енергетики та вугільної промисловості України

Відповідно до ст. 19Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Із зазначених критеріїв «у межах повноважень» означає, що орган державної влади повинен приймати рішення і вчиняти дії відповідно із встановленими законом повноваженнями, не перевищуючи їх. «Способом» означає, що орган зобов'язаний дотримуватися встановлених законом процедур і форм прийняття рішення або вчинення дій і повинен обирати лише визначені законом засоби.

У свою чергу Положення "Про Міністерство енергетики та вугільної промисловості України" визначає, що Міністерство енергетики та вугільної промисловості України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади у формуванні та забезпеченні реалізації державної політики в електроенергетичному, ядерно-промисловому, вугільно-промисловому, торфодобувному та нафтогазовому комплексах. Так, Міністерство енергетики та вугільної промисловості України здійснює внутрішній контроль, у тому числі контроль за фінансово-господарською діяльністю, підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління Міненерговугілля України, та господарських товариств, щодо яких Міненерговугілля України здійснює управління корпоративними правами держави. Проте жодне положення законодавства чи статуту ДП «Твел» не покладає на Міністерство енергетики та вугільної промисловості України нести відповідальність за зобов'язання ДП «Твел» (в тому числі положення редакцій, що діяли на момент існування спірних правовідносин), так само як і ДП «Твел» не несе відповідальності за зобов'язання Міністерства.

Відповідач-2 є окремою юридичною особою, що самостійноздійснює свою господарську діяльність та несе відповідальність заневиконання власних зобов'язань з власних активів. Жодним положенням статуту ДП «Твел», ні законом на Міністерство не покладено нести відповідальність за зобов'язання ДП «Твел. Заробітна плата працівників підприємств виплачується за рахунок коштів цих підприємств. Міністерство є державною установою, яка утримується за рахунок бюджетних коштів і здійснює свої видатки в межах встановленого бюджетного фінансування. Кошти мають цільове призначення і використовуються відповідно до затвердженого кошторису. Цільових бюджетних програм, відповідно до яких можливе фінансування витрат на погашення заборгованості за зобов'язаннями підприємств, установ чи організацій, щодо яких Міненергов?гілля здійснює управління корпоративними правами. Законом України «Про державний бюджет України на 2016 рік» не передбачено.

Позивачу ОСОБА_2 ні жодними судовими рішеннями, ні виконавчим листом, ні нормою законодавства не надано права вимагати солідарного виконання зобов'язання по виплаті середнього заробітку та встановленої моральної шкоди у Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та ДП «Твел».

Таким чином. Міністерство енергетики та вугільноїпромисловості України не будучи зобов'язаним виконати солідарнезобов'язання по сплаті середнього заробітку за час затримкирозрахунку та відшкодування моральної шкоди, не маючи для цьогоналежного обсягу повноважень, є неналежним відповідачем.

Представник відповідача-2 ДП "Твел" у судове засідання не з"явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких заяв через загальну канцелярію не надходило.

Заслухавши позивача, представника відповідача-1, дослідивши матеріали справи всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням письмових заперечень відповідача-1, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав.

Як слідує із матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, між позивачем та Міністерством палива та енергетики України 11.02.2002 року укладено контракт з директором ДП «ТВЕЛ» згідно якого Міністерство палива та енергетики України, як орган управління майном, призначило позивача ОСОБА_2 на посаду директора Державного підприємства «Твел» на термін з 11.02.2002 року по 11.02.2005 року.

Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 01.11.2004 року, яке набрало законної сили, задоволено частково позовну заяву ОСОБА_2 до Міністерства палива та енергетики України, ДП «Твел» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсацію збитків та відшкодування моральної шкоди.

Згідно ст. 61 ч. 3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згаданим рішенням суду встановлено, що ОСОБА_2 працював з 24.04.1997 року директором ДП «Твел» відповідно до контракту від 24.04.1997 року, укладеного між ним та Міністерством палива та енергетики України, дія даного контракту закінчувалась 01.04.2002 року, однак 11.02.2002 року з позивачем було укладено новий контракт від 11.02.2002 року №310/1 з терміном дії до 11.02.2005 року.

Згідно статуту ДП «Твел», дане підприємство було створене та підпорядковане Міністерству палива та енергетики України.

Відповідно до наказу Міністерства палива та енергетики України від 17.10.2003 року №585 ДП «Твел» підлягало ліквідації, крім того, було припинено повноваження директора вказаного підприємства ОСОБА_2 та призначено голову ліквідаційної комісії.

Наказом Міністерства палива та енергетики України від 15.12.2003 року №46-к позивача було звільнено із займаної посади з 20.12.2003 року за п.1 ст.40 КЗпП України.

Однак, як вбачалось з трудової книжки позивача та не заперечувалось представниками відповідачів, позивач фактично був звільнений з 22.12.2003 року за наказом №46-к від 15.12.2003 року. При звільненні позивача з роботи з ним не було проведено розрахунку, трудова книжка була йому видана. Факт невиплати позивачу розрахунку при звільненні також не заперечувався представниками відповідачів з посиланням на те, що після проведення інвентаризації було встановлено нестачу матеріальних цінностей, які рахувались на балансі підприємства, а оскільки позивач був керівником вказаного підприємства, то відповідно до акту про стягнення збитків від 26.12.2003 року з позивача було вирахувано 14 181 грн. 81 коп. при сумі розрахункових, які підлягали виплаті позивачу при звільнені 13 596 грн. 43 коп., в зв'язку з чим позивачу кошти не були виплачені.

Відповідно до зазначеного рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 01.11.2004 року на користь ОСОБА_2 стягнуто з ДП «Твел» заборгованість по заробітній платі у сумі 27 846 грн. 40 коп. та з Міністерства палива та енергетики України стягнуто моральну шкоду у сумі 500 грн. 00 коп.(а.с.8 -9 ).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04.11.2014року по справі № 753/5329/14-ц,провадження 2/753/3139/14,згідно із розглянутою судом позовною заявою та доданим до неї відповідним розрахунком, стягнуто середній заробіток та компенсовано моральну шкоду за період із 01.11.2004року по 01.04.2014року, із відповідача-2 ДП «Твел» стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 244 945,62грн. та моральну шкоду у сумі10 000,00грн.

Позивач ОСОБА_2 наполягає на тому, що на даний час, ні рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01.11.2004року по справі № 2 - 4187/04, ні рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04.11.2014року по справі № 753/5329/14-ц,провадження 2/753/3139/14- залишаються невиконаними, розрахунок по заробітній платі із позивачем не проведено.

Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у день звільнення, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинне виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Верховний Суд України у постанові від 29.01.2014 року (у справі №6-144ц13) висловив правову позицію про те, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені ст.116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно з п. 7 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 р. № 159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати проводиться за рахунок джерел, з яких здійснюються відповідні виплати. Відповідно до п. 4 Зазначеного Порядку, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається.

Отже, враховуючи розмір компенсації втрати частини доходів за період з 01.04.2014 року по 23.05.2016 року сума зарплати з індексацією складає 158 672 грн. 85 коп. Сума компенсації розрахована, відповідно до вимог Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 р. № 159 та підлягає стягненню з відповідача. Розмір заборгованості розрахований позивачем відповідачем ДП "Твел" не оскаржений.

Разом з тим, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, що в силу вимог ч.2ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ст. 34 Закону України "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

З огляду на встановлені обставини справи на наведені приписи чинного законодавства суд приходить до висновку, про необхідність стягнення саме з Державного підприємства «Твел» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку з індексацією у сумі 158 672 грн. 85 коп. , згідно розрахунку за період із квітня 2014 року по травень 2015 року, у частині вимог про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку з індексацією слід відмовити.

Разом з тим, не заслуговують на увагу доводи представника відповідача-1 Демчишак Р.Ю. щодо пропуску позивачем строку позовної давності відносно позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, статтею 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов"язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред"явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України , тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У своєму рішенні від 22 лютого 2012 року Конституційний Суд України, щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Як вбачається з матеріалів справи, на теперішній час ДП "Твел" не проведено виплату всіх належних позивачеві сум, зокрема, не нарахована та не виплачена компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, нарахування якої є обов'язком роботодавця та яка має бути виплачена у тому ж місяці у якому було здійснено виплату заборгованості по заробітній платі (ст. 1, 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходу у звязку з порушенням строків їх виплати»), отже перебіг тримісячного строку встановленого ст. 233 КЗпП України взагалі не розпочався.

Щодо часткового задоволення позовної вимоги ОСОБА_2 про солідарне стягнення з Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та ДП «Твел» моральної шкоди у сумі 50 000 грн. 00 коп., то суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237- 1 КЗпП України.

Із роз"яснень п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» вбачається, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237- 1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності .

За змістом ст. 237-1 КЗпП України моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв`язку між попередніми умовами.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із подальшими змінами), заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

Згідно з п.5 згаданого Пленуму ВСУ відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Позивач моральну шкоду обґрунтовував тим, що отримав моральні та душевні страждання у зв'язку з винними неправомірними рішеннями, діями та бездіяльністю відповідачів.

Таким чином, з урахуванням характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та виходячи з принципу розумності та справедливості, суд вважає, що на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 5 000 грн. з відповідача ДП "Твел" .

У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги частково ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи частково підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити частково.

Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Оскільки позов задоволено частково , а позивач звільнений від сплати судового збору то суд, відповідно до ст. 88 ЦПК України, вважає можливим віднести судові витрати за рахунок відповідача і стягнути з ДП « Твел » суму судового збору в розмірі у розмірі 2 379 ( дві тисячі триста сімдесят дев"ять) гривень 94 копійки на користь держави за стягнення заробітної плати та судовий збір у розмірі 1 378 ( одну тисячу триста сімдесят вісім) гривень 00 копійок за часткове задоволення про стягнення моральної шкоди .

Зважаючи на викладене, ст. 19 Конституції України; Рішення Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012; ст. ст. 47, 116, 117, 232, 233, 237-1 КЗпП України; ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» ; ст. 34 Закону України "Про оплату праці"; п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 131, 209, 212-215, 218, 360-7 ЦПК України; ст. ст. 15, 16, 23 ЦК України , суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до МІНІСТЕРСТВА ЕНЕРГЕТИКИ ТА ВУГІЛЬНОЇ ПРОМИСЛОВОСТІ УКРАЇНИ, ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА " ТВЕЛ" про солідарне стягнення середнього заробітку із врахуванням індексації зарплати за затримку розрахунку при звільненні за період із 01.04. 2014 року по 23.05. 2016 року та відшкодування моральної шкоди, задовольнити частково.

Стягнути з ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА " ТВЕЛ" , юридична адреса: м. Київ, вул. Кіквідзе, 8/9, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 середній заробіток із врахуванням індексації зарплати за затримку розрахунку при звільненні за період із 01.04. 2014 року по 23.05. 2016 року у сумі 158 672 ( сто п"ятдесят вісім тисяч шістсот сімдесят дві) гривні 85 копійок.

Стягнути з ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА " ТВЕЛ" , юридична адреса: м. Київ, вул. Кіквідзе, 8/9, судовий збір на користь держави у розмірі 2 379 ( дві тисячі триста сімдесят дев"ять) гривень 94 копійки на р/р 0003 в УДК Дарницького району, код банку 820019, , код класифікації доходів бюджету 22030001, Дарницький районний суд за стягнення заробітної плати із врахуванням індексації зарплати за затримку розрахунку при звільненні.

Стягнути з ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА " ТВЕЛ" , юридична адреса: м. Київ, вул. Кіквідзе, 8/9, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 моральну шкоду у розмірі 5 000( п"ять тисяч) гривень.

Стягнути з ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА " ТВЕЛ" , юридична адреса: м. Київ, вул. Кіквідзе, 8/9, судовий збір на користь держави у розмірі 1 378 ( одну тисячу триста сімдесят вісім) гривень 00 копійок на р/р 0003 в УДК Дарницького району, код банку 820019, , код класифікації доходів бюджету 22030001, Дарницький районний суд за стягнення моральної шкоди.

У задоволенні інших вимог , відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення . Особи, які брали участь у

справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 27 травня 2016 року.

СУДДЯ Л.К. ЛЕОНТЮК