Справа № 299/540/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 листопада 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді - Куцина М. М.,

суддів - Собослоя Г.Г., Панька В.Ф.,

при секретарі - Сочка І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою представника за дорученням Крапівцева О.О., яка діє в інтересах ПАТ КБ «Приватбанк» на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 09 липня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів по депозитному вкладу, -

встановила:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з указаним позовом, у якому зазначала, що 27 вересня 2013 року вона уклала з Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») у Кримському регіональному управлінні банку в м. Роздольне договір банківського вкладу «Депозит Плюс» № SAMDNWFD про залучення внеску на депозитний рахунок на термін 6 місяців у розмірі 66 тис. гривень із нарахуванням процентної ставки у розмірі 16 % річних, які нараховуються щомісячно, та 2 % річних відповідно до додаткової угоди, які зараховуються на бонусний рахунок «Бонус Плюс».

Відповідач по справі самоусунувся від виконання зобов'язання, запропоновував продовжити дію депозитного договору на п'ять років. Позивачка від даної пропозиції відмовилась.

15 січня 2015 року позивач повторно звернулася до банку із заявою про видачу вкладу, та після закінчення строку дії договору банк не повернув їй вклад за договором та відсотки за користування вкладом.

Позивачка вважає дії відповідача такими, що порушують положення Договору, законодавство та права позивача, як споживача.

Позивачка, посилаючись на зазначені у позовній заяві обставини справи, та з підстав, передбачених ст.ст. 22, 23, 526, 1058, 1060, 1167 ЦК України, ст.ст. 1, 410, 22 Закону України „Про захист прав споживачів" просила у суді першої інстанції стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 76993,00 грн. , які складаються із 66 тисяч гривень депозитного вкладу та 16 % відсотків за користування вкладом у період з 28 березня 2014 року по 13 лютого 2015 року, що складає 9258 гривень та 3 % річних в розмірі 1735 гривень, та витрати на правову допомогу в розмірі 3000,00 грн..

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 09 липня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 76 993, 00 грн, із яких: 66 тис. грн - сума вкладу; 9 258, 00 грн - проценти за користування вкладом; 1 735, 00 грн - 3 % річних, а також 3 тис. грн.. витрат на правову допомогу.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відповідач ПАТ КБ «Приватбанк», не погодившись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, оскаржив дане рішення в апеляційному порядку, вважаючи, що таке є незаконним, не об'єктивним, не обґрунтованим, винесеним із грубим порушенням норм матеріального права та не повним з'ясуванням обставин, що мають істотне значення для справи, а тому просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що за виконання умов договору банківського вкладу (депозиту), збереження грошей і їх повернення має відповідати Автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників» (далі - АНО «ФЗВ»), оскільки банком Росії було прийнято рішення про припинення з 21 квітня 2014 року діяльності відокремлених підрозділів ПАТ КБ «Приватбанк» на території Республіки Крим та міста Севастополя, і АНО «ФЗВ» було передано в довірче управління майновий комплекс філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк», та покладаючи відповідальність за невиконання умов договорів банківських вкладів на ПАТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції не перевірив, чи не є зазначені обставини такими, що унеможливлюють виконання умов зазначеного договору та чи не буде таке стягнення подвійним у разі відшкодування зазначених сум АНО «ФЗВ».

Представник відповідача у суді апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Представник позивача у суді апеляційної інстанції вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з'явилися по справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень Верховного Суду України, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Суд першої інстанції задовольняючи позов виходив із доведеності позивачем обставин про відкриття депозитного рахунку у відповідача та відмови останнього повернути передані банку кошти. З огляду на таке, місцевий суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги про стягнення суми вкладу, процентів за користування депозитними коштами, 3 % річних та стягнення витрат на правову допомогу ґрунтуються на договорі та встановлених у суді фактах.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки суд першої інстанції дійшов його без повного та всебічного з'ясування дійсних обставин справи, прав сторін та з порушенням норм матеріального права.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу, згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Позивачем у суді першої інстанції на підтвердження факту укладання між сторонами спірної угоди та внесення позивачем на депозит коштів до матеріалів справи були дані наступні письмові докази: заяви від 27 вересня 2013 року № SAMDNWFD про відкриття банківського вкладу та додаткова угода до договору, і суд першої інстанції визнав ці докази належними та допустимими. Однак, суд першої інстанції не звернув увагу, чи відповідають ці письмові докази вимогам документу.

Отже, вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції не з'ясував усіх обставин справи та дійшов передчасного висновку про існування між сторонами договірних відносин та наявність підстав для стягнення коштів.

Судом апеляційної інстанції встановлені наступні обставини.

27 вересня 2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» у Кримському регіональному управлінні банку в м. Роздольне було укладено договір банківського вкладу «Депозит Плюс» № SAMDNWFD про залучення внеску на депозитний рахунок на термін 6 місяців у розмірі 66 тис. грн із нарахуванням процентної ставки у розмірі 16 % річних, які нараховуються щомісячно, та 2 % річних відповідно до додаткової угоди, які зараховуються на бонусний рахунок «Бонус Плюс».

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1059 ЦК України, договір банківського вкладу укладається у письмовій формі.

Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (п. 1.8 Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (п. 1.9 Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (п. 1.10 Інструкції).

Пункт 10.1 Інструкції передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Позивачем у суді першої інстанції на підтвердження факту укладання між сторонами спірної угоди та внесення позивачем на депозит коштів була надана заява від 27 вересня 2013 року № SAMDNWFD про відкриття банківського вкладу та додаткова угода до договору, і суд першої інстанції визнав ці зазначені письмові докази належними та допустимими..

Подані позивачем письмові докази не відповідають вимогам документу, на цих документах відсутня печатка банківської установи, а тому ці доказами не можуть бути визнанні належними та допустимими.

Із письмової інформації відповідача на ухвалу апеляційної інстанції від 25 жовтня 2016 року про витребування у ПАТ КБ "ПриватБанк" оригіналу заяви ОСОБА_2 про відкриття банківського вкладу „Депозит плюс" та квитанції або іншого документу, що підтверджує внесення ОСОБА_2 грошових коштів, повідомлено про те, що ПАТ КБ „ Приватбанк" не має доступу до документів по клієнтам філії Кримське РУ ПАТ КБ "Приватбанк", а тому не має змоги надати документи по клієнтам вказаної філії.

Таким чином, позивачем, як у суді першої, так і в суді апеляційної інстанцій, не було надано для огляду оригіналу договору банківського вкладу та квитанції або інших документів, які б стверджували факти внесення позивачем грошових коштів до банку.

Про необхідність дотримання письмової форми договору банківського вкладу зазначено і в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-149цс13, прийнятій у порядку глави 3 розділу V ЦПК України.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у цій постанові, відповідно до ст. 360-7 ЦПК, мають враховуватись судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норми права.

Таким чином, позивачем, як у суді першої, так і у суді апеляційної інстанцій, не було подано належних доказів, які б підтверджували факт внесення коштів позивачем та укладення договору.

З врахуванням наведеного, судова колегія вважає, що у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_2, а у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

З урахуванням вимог вищезазначеного та вимог п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника за дорученням Крапівцева О.О., яка діє в інтересах ПАТ КБ «Приватбанк» - задовольнити.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 09 липня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: