Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.11.2016 Справа №607/15234/15-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі головуючого судді: Дзюбановського Ю.І.

за участю секретаря судового засідання: Борисевич І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_1, Товариства з обмеженою відповідальністю «Тернопродпостач» про солідарне стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «»Брокбізнесбанк», надалі позивач, звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1, надалі відповідач-1, Товариства з обмеженою відповідальністю «Тернопродпостач», надалі відповідач-2, в якому просить стягнути солідарно заборгованість по договору позивача на загальну суму 535 814,35 грн., а також понесені судові витрати.

В судовому засіданні представник заявлені позовні вимоги підтримує, в їх обґрунтування посилається на порушення відповідачами умов договору позики грошей в частині своєчасної повернення позики, в результаті чого виникла заборгованість в сумі основної позики 3 800 грн., на яку нарахована пеня в сумі 507 908 грн., також три проценти річних в розмірі 2 085,13 грн. та інфляційні нарахування в сумі 22 021,22 грн. В добровільному порядку відповідачі суму заборгованості не сплачують, чим порушуються права та інтереси Банку, що змусило звернутися до суду для їх захисту шляхом стягнення суми боргу в судовому порядку.

Відповідач-1 ОСОБА_1 позовні вимоги не визнає, мотивуючи тими обставини, що він договору позики, додаткових угод до договору позики і видаткового касового ордеру не підписував, на вказаних документах проставлений не його підпис. Його анкетні дані та проставлений підпис, схожий на його, могли використати інші особи для отримання кредитних коштів, а тому він не зобовязаний нести відповідальність шляхом сплати коштів.

Відповідач-2 ТОВ «Тернопродпостач» в судове засідання явки уповноваженого представника не забезпечував.

Суд, дослідивши зібрані по справі докази встановив наступне.

30 грудня 1995 року між АБ «Брокбізнесбанк» в особі Волинської філії, позичальником ОСОБА_1 та поручителем ТОВ «Тернопродпостач» був укладений Договір №79 «Про видачу позики під поруку юридичної особи».

Згідно п. 1.1 Договору, Банк надає позичальнику позику в розмірі 380 000 000 крб. із строком її користування до 29 березня 1996 року.

Пунктом 2.1 Договору сторони передбачили, що розмір плати за користування позикою становить 115% річних.

Також, пунктом 2.3 сторони встановили порядок і строки погашення позики, а саме до 30.01.1996р. 37 15 000 крб., до 29.02.1996р. 35 918 000 крб., до 29.03.1996р. 34 721 000 крб.

Позика надається під поруку, та згідно п. 1.2 Договору поручитель зобовязується перед Банком відповідати в повному обсязі за своєчасне і повне виконання позичальником даного договору.

Як вбачається із видаткового касового ордера №1 від 30.12.1995р. суму позики в розмірі 380 000 000 крб. отримав ОСОБА_1, в чому і розписався із зазначенням анкетних даних.

29 березня 1996 року між АБ «Брокбізнесбанк» в особі Волинської філії, позичальником ОСОБА_1 була укладена Додаткова угода до кредитного договору №79 від 30.12.1995р., якою сторони продовжили термін повернення позики до 28 червня 1996 року і погодили графік її погашення.

28 червня 1996 року між АБ «Брокбізнесбанк» в особі Волинської філії та позичальником ОСОБА_1 була укладена Додаткова угода до Кредитного договору №79 від 30.12.1995р., якою сторони встановили нову дату повернення позики до 28 січня 1997 року в погодили новий графік її погашення.

Як передбачено в п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Таким чином, враховуючи виникнення між сторонами правовідносин до набрання чинності ЦК України, 2004 року, та продовження їх існування в часі, суд приходить до висновку, що в даному випадку слід застосовувати положення ЦК України, 2004 року, а не положення ЦК Української РСР, 1963 року, на які посилається позивач в позовній заяві.

Згідно ст. 1054 ЦК України, за Кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові, у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що в разі невиконання зобов'язання боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає в тому ж обсязі, як і боржник, зокрема відповідає за сплату основного боргу і процентів, за відшкодування збитків, за сплату неустойки, якщо інше не встановлено Договором поруки.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або не визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в строк зазначений в договорі, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Із матеріалів справи вбачається, що позичальник та поручитель не належним чином виконували умови Договору позики №79 від 30.12.1995р. під поруку юридичної особи та укладених до нього додаткових угод від 29.03.1996р. і від 28.06.1996р. в частині повернення позики у встановлений в договорах строк, а тому порушили умови договору і норми законодавства, чим допустили виникнення заборгованості.

Згідно поданого позивачем розрахунку, заборгованість по основному боргу станом на 18.05.2015р. становить 3800 грн., яка перерахована у відповідності до Указу Президента України від 25.08.1996р. №762/96 «Про грошову реформу в Україні», пунктом 3 якого встановлено обмін українських карбованців на гривні за курсом 100 000 карбованців на 1 гривню.

Також, згідно п. 3.2 Договору, позивачем нарахована пеня в сумі 507 908 грн. за період з 29.01.1997р. по 17.05.2015р.

Крім цього, позивачем в порядку ст. 625 ЦК України за суму невиконаного грошового зобовязання за період з 29.01.1997р. по 17.05.2015р. нараховані інфляційні нарахування в сумі 22 021,33 грн. і три проценти річних в розмірі 2 085,13 грн.

На адресу ОСОБА_1, яка вказана ним у Договорі позики, 20.05.2015р. була направлена вимога про погашення простроченої заборгованості в сумі 3800 грн. Проте, дана вимога була залишена без належного реагування та задоволення.

При цьому, відхиляється твердження відповідач ОСОБА_1 щодо не підписання ним Договору позики №79 від 30.12.1995р., укладених до нього Додаткових угод від 29.03.1996р. і 28.06.1996р., а також видаткового касового ордеру №1 від 30.12.1995р., що на думку ОСОБА_1 свідчить про відсутність із Банком договірних зобовязань та обовязку повернути суму позики із нарахованою пенею, індексом інфляції та трьома процентами річних через порушення умов Договору, оскільки згідно Висновку експерта від 23.06.2016р. №250/251/16-22, яка була проведена Тернопільським відділенням Київського НДІСЕ за клопотанням ОСОБА_1 встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1 у Договорі позики від 30.12.1995р. №79, Додаткових угодах від 29.03.1996р. і 28.06.1996р., а також у видатковому касовому ордері №1 від 30.12.1995р. виконанні рукописним способом без попередньої технічної підготовки та імовірно виконанні ОСОБА_1.

В судовому засіданні судовий експерт ОСОБА_2 відносно складеного ним висновку та проведеного дослідження пояснив, що сукупність виявлених суттєвих, стійких збігів почерку слугувало підставою лише для імовірного висновку про те, що підписи на досліджених документах проставлялися ОСОБА_1 Виявлені розбіжності не є чіткими і суттєвими, які б стверджували про інакше, та викликані значним проміжком часу між виконаними підписами та поданими зразками підписів ОСОБА_1 на документах для порівняння і дослідження, а також можлива така обставина, як зміна власного підпису. Для точного твердження встановлення належності підписів ОСОБА_1 на досліджених документах необхідно подати оригінали документів, на яких містяться підписи ОСОБА_1 в період, який вказаний у Договорі, Додаткових угодах та видатковому касовому ордері.

Відповідач ОСОБА_1 не виявив бажання зібрати інші оригінали документів, на яких проставлені ним підписи в період, який вказаний в Договорі, Додаткових угодах та видатковому касовому ордері для призначення додаткової судової почеркознавчої експертизи в порядку ч. 1 ст. 150 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, суд, дослідивши зібрані по справі докази та оцінивши їх в сукупності, приймаючи до уваги при цьому висновок експерта, прийшов до висновку, що між АТ «Брокбізнесбанк» та позичальником ОСОБА_1, поручителем ТОВ «Тернопродпостач» згідно Договору від 30.12.1995р. №79 та укладених до нього Додаткових угод від 29.03.1996р., 28.06.1996р. виникли договірні зобовязання, факт отримання ОСОБА_1 коштів підтверджується видатковим касовим ордером №1 від 30.12.1996р., а відтак і на нього покладенні зобовязання по належному їх виконанні, що відповідачами було порушено, чим допущено заборгованість, на яку Банком нараховані пеня, індекс інфляції та три проценти річних.

Разом з тим, згідно ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як встановлено судом при розгляді справи, між сторонами виникли зобовязання із Договору від 30.12.1995р. №79 та згідно укладеної 28.06.1996р. Додаткової угоди позичальник повинен повернути кредит до 28 січня 1997 року. Однак, позивач звернувся до суду із позовом для захисту свого права 02 вересня 2015 року, тобто із пропущенням встановленого ст.ст. 256, 257 ЦК України строку позовної давності.

Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Тому, при спливу позовної давності до стягнення основного боргу також сплив строк щодо стягнення нарахованої Банком пені, трьох процентів річних та інфляційних нарахувань.

Відповідач ОСОБА_1 у заявах від 28.01.2016р., 16.09.2016р. просить застосувати наслідки спливу позовної давності у даних правовідносинах у справі, оскільки строк на звернення до суду позивачем пропущений.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин, суд, враховуючи сплив позовної давності, в межах якої позивач міг звернутися до суду для захисту своїх порушених прав та стягнення суми боргу, про застосування якого заявив відповідач, прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог ПАТ «Брокбізнесбанк» про солідарне стягнення із ОСОБА_1, ТОВ «Тернопродпостач» суми боргу 3800 грн., пені в сумі 507 908 грн., інфляційних нарахувань в сумі 22 021,22 грн. та трьох процентів річних в розмірі 2 085,13 грн. слід відмовити в звязку з пропуском позивачем позовної давності.

При цьому, не заслуговують на увагу зазначені позивачем у позовній заяві обґрунтування та підтриманні в судовому засіданні представником позивача пояснення з приводу пропуску строку позовної давності із поважних причин, так як є необґрунтовані і не є в причинному звязку з початком у 2014 році процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» і неможливістю позивача звернутися до суду із позовом протягом встановленого нормами законодавства строку із дати виникнення права на звернення до суду щодо виконання грошового зобовязання, а саме із 29 січня 1997 року.

Згідно ст. 88 ЦПК України понесені відповідачем ОСОБА_1 витрати на проведення почеркознавчої експертизи йому не відшкодовуються. Понесені позивачем судові витрати, повязані із подачею позову до суду за рахунок відповідачів не компенсуються.

Керуючись ст.ст. 256, 257, 266, 267, 525, 526, 554, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 60, 88, 212, 218, 294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

1.В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_3 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Тернопродпостач» про солідарне стягнення заборгованості в сумі 535 814,35 грн. відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційної скарги не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддяОСОБА_4