Справа № 347/1333/15
Провадження № 22-ц/779/2306/2016
Головуючий у 1 інстанції Турянський І.Є. І. Є.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Ковалюка Я.Ю.

суддів: Девляшевського В.А., Фединяка В.Д.

секретаря Капущак С.В.

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Косівського районного суду від 22 січня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

В липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з даним позовом, вказавши, що 06.09.2010 року та 10.05.2010 року ОСОБА_3 отримала від нього 10 000 доларів США відповідно до укладеного договору позики на строк до 05.03.2011 року. Рішенням Косівського районного суду від 29.07.2011 року з ОСОБА_3 в користь позивача стягнуто кошти в розмірі 80 929 грн. заборгованості, що еквівалентно 10 000 доларів США. Внаслідок невиконання рішення суду ОСОБА_2 в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України за прострочення виконання зобовязання просив стягнути з відповідача 61 432,01 грн. інфляційних втрат та 8 571,99 грн. трьох відсотків річних, а разом 70 004 грн. заборгованості.

Рішенням Косівського районного суду від 22.01.2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 70 004 грн., з яких 61432,01 грн. інфляційні витрати та 8571,99 грн. три відсотки річних від простроченої суми боргу, а також 700,04 грн. сплаченого судового збору.

Не погодившись з рішенням суду, вважаючи його незаконним, ухваленим внаслідок неповного зясування судом обставин, що мають значення для справи, а також неправильним застосуванням норм матеріального права, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2016 року рішення Косівського районного суду від 22 січня 2016 року в частині розміру стягнутої заборгованості змінено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 68481,52 грн., з яких 61292,52 грн. інфляційні втрати та 7189 грн. - три відсотки річних від простроченої суми боргу, та стягнути 684,81 грн. сплаченого судового збору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Вищевказане рішення апеляційного суду скасовано, справу передано на новий розгляд до апеляційного суду.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Так апелянт в апеляційній скарзі зазначає, що норма ч.2 ст. 625 ЦК України до сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції застосовуються лише у випадку прострочення виконання грошового зобовязання, яке визначене договором у гривні. Іноземна валюта, яка була предметом договору позики, індексації не підлягає. Так, рішенням суду від 29.07.2011 року стягнута заборгованість за договором позики в розмірі 10 000 доларів США, а гривневий еквівалент вказаний в резолютивній частині, та не змінює валюту зобовязання. Проте, суд першої інстанції не врахував, що зобовязання за договором позики виражене в іноземній валюті та дійшов помилкового висновку про стягнення інфляційних втрат.

Також відповідач не погоджується з рішенням суду в частині стягнення трьох відсотків річних за прострочення зобовязання. Вказує, що строк виконання договору позики встановлений 05.03.2011 року, і саме з цієї дати починається перебіг строку позовної давності. Проте, позивачем пропущений загальний трьохрічний строк позовної давності до даного виду правовідносин, так як з позовом він звернувся в суд тільки 15.07.2015 року. Відтак обгрунтованим можна вважати стягнення суми трьох процентів річних за останні три роки, що передують подачі позову, тобто з 15.07.2012 року в розмірі 6136,09 грн.

За наведених доводів, ОСОБА_3 просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково, стягнувши в його користь 6136,09 грн. три відсотки річних, а в решті вимог відмовити.

Сторони в судове засідання не зявилися, хоча належним чином повідомлені про час і місце розгляду апеляційної скарги, тому справу слід заслухати у їх відсутності по наявних доказах.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач допустив прострочення виконання взятих на себе зобовязань перед ОСОБА_2, а тому з неї підлягають стягненню інфляційні втрати та три відсотки річних за період з дня звернення до виконання рішення суду про стягнення боргу за договором позики по час подання даного позову до суду в порядку ст.625 ЦК України.

Таке рішення не повністю відповідає нормам матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 06.09.2010 року уклала із позивачем договір позики 10 000 доларів США, які зобовязувалась повернути до 05.03.2011 року, проте своє зобовязання не виконала.

Рішенням Косівського районного суду від 29.07.2011 року, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.10.2011 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто 80929 грн. заборгованості за договором позики та 1 000 грн. моральної шкоди.

На виконання рішення суду постановою державного виконавця ВДВС Косівського РУЮ 13.12.2011 року відкрито виконавче провадження та надано боржнику строк до 20.12.2011 року для добровільного виконання рішення. Рішення суду на час розгляду даної справи не виконано. Як вбачається з платіжних доручень в межах виконавчого провадження позивачу в рахунок погашення боргу оплачено 831,20 грн. 03.06.2015 року та 831,20 грн. 03.07.2015 року.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. 1 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Однак суд першої інстанції зазначеного не врахував та дійшов помилкового висновку, задовольняючи в цій частині позовні вимоги позивача.

В іншій частині рішення, стягуючи з ОСОБА_3 три відсотки річних за період з 21.12.2011 року по 02.07.2015 року згідно проведеного позивачем розрахунку, суд не застосував строк позовної давності, не звернув уваги на те, що позивачем пропущено такий строк.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У процесі розгляду справи ОСОБА_3 була подана заява про застосування позовної давності.(а.с.61)

Згідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В силу вимог ч.2 ст. 625 ЦК України, право на нарахування 3% річних у позивача виникло з моменту прострочення виконання відповідачем договору позики, а не з моменту ухвалення судом рішення про стягнення цієї заборгованості.

Відтак, встановлено, що ОСОБА_3 мала повернути позивачу боргу до 05.03.2011 року, однак вона цього не зробила. Таким чином, з 06 березня 2011 року зобовязання вважається простроченим і з цього часу виникло право у позивача на звернення в суд із зазначеним позовом. З даним позовом ОСОБА_2 звернувся до суду 15 липня 2015 року. Відтак, обґрунтованим можна вважати стягнення суми трьох процентів річних за останні три роки, що передують даті подачі позову 15 липня 2012 року.

Таким чином, колегія суддів вважає, що сума трьох процентів річних, з урахуванням часткової оплати, в межах трьохрічного строку позовної давності складає 6136,09грн.

Отже, суд першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України, ухвалюючи рішення про задоволення позову, на вищевказані обставини справи та норми закону уваги не звернув, належним чином не перевірив доводи та заперечення сторін; не визначився з характером спірних правовідносин та нормою права, яка підлягає застосуванню до даних правовідносин; залишив поза увагою те, що з боржника на користь позивача не підлягають стягненню інфляційні витрати через безпідставність позовних вимог, а три проценти річних від простроченої суми підлягають частковому задоволенню в межах строку позовної давності.

Оскільки судом першої інстанції вище наведене не враховано, то є підстави для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Косівського районного суду від 22 січня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 6136,09 грн. - три відсотки річних від простроченої суми боргу. В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий Я.Ю. Ковалюк

Судді: В.А. Девляшевський

ОСОБА_4