Справа №489/1301/15-ц 15.02.2016 15.02.2016 15.02.2016
Справа № 489/1301/15-ц Головуючий у 1 інстанції Кокорєв В.В.
Провадження №22-ц/784/530/16 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А

іменем України

15 лютого 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів Серебрякової Т.В.. та ОСОБА_2,

із секретарем судового засідання Тищенком Л.С.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5,

представника КЖЕП Миколаївської міської ради «Зоря» - ОСОБА_6,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго» рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго» до ОСОБА_4 про стягнення збитків, завданих безобліковим споживанням електричної енергії, -

в с т а н о в и л а :

26 лютого 2015 року Публічне акціонерне товариство "Миколаївобленерго" (далі ПАТ "Миколаївобленерго") предявило зазначений позов до ОСОБА_4, який обгрунтовувало наступним.

Сторони знаходяться в договірних правовідносинах, підставою виникнення яких є дійсний договір про користування електричною енергією № 291664 від 20 жовтня 2010 року.

За умовами названого договору, товариство, як надавач послуг, зобовязувалося забезпечити надійне постачання електричної енергії до належної відповідачу квартири АДРЕСА_1, а та, як споживач, у свою чергу, своєчасно і у повному розмірі її оплатити, а також дотримуватись вимог нормативно-технічних документів щодо внутрішньобудинкового монтажу електромережі та режиму споживання електричної енергії.

У звязку з цим на її імя відкрито особовий рахунок за № 291664.

При технічній перевірці електроустановки побутового споживача, що відбувся 23 грудня 2014 року, працівниками товариства було виявлено порушення ОСОБА_4 правил користування електричною енергією для населення, а саме: самовільне підключення електроустановок, струмоприймачів або електропроводки до електричної мережі, що не є власністю енергопостачальника, прихованою електропроводкою з порушенням схеми обліку, що неможливо виявити при контрольному огляді приладу обліку; та пошкодження лічильного механізму, стан якого не відповідає нормі, що призвело до зміни показів приладу обліку.

Цими порушеннями товариству завдано збитків, на відшкодування яких те просило стягнути з ОСОБА_7 за судовим рішенням 6 426 гривень 41 копійку.

Відповідач проти задоволення позову заперечувала. Зазначила, що електроустановка, а саме електрична лампочка, в підключенні якої її звинувачує позивач, знаходиться в коридорі загального користування, який не є її власністю, а знаходиться на балансі комунального житлово-експлуатаційного підприємства Миколаївської міської ради «Зоря» (далі КЖЕП ММР «Зоря»). Ця лампочка входить до схеми енергозабезпечення місць загального користування будинку і спожита нею електрична енергія обліковується приладом обліку КЖЕП ММР «Зоря».

Протокольною ухвалою від 16 червня 2015 року до участі у справі в якості третьої особи залучено КЖЕП ММР «Зоря».

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2016 року в задоволені позову ПАТ "Миколаївобленерго" відмовлено за його недоведеністю.

ПАТ "Миколаївобленерго" подало на це рішення апеляційну скаргу, в якій просило його скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Скаргу обґрунтовував невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосування норм матеріального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржене рішення суду 1 інстанції залишити без змін, оскільки суд постановив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Відмовляючи у позові товариства, районний суд виходив з того, що належних та допустимих доказів тому, що перебуваючи у договірних правовідносинах з позивачем, відповідач не дотримувалася вимог нормативно-технічних документів щодо внутрішньобудинкового монтажу електромережі та режиму споживання електричної енергії, чим завдала позивачу збитків, немає, а тому немає й підстав для стягнення заявлених позивачем збитків.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку конституційного, цивільного, кримінального, адміністративного та господарського судочинств.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зазначити, що, виходячи із загальних засад цивільного законодавства про: неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість; добросовісність та розумність - в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 2 ст. 16 ЦК України) і обраний позивачем.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Для цього, він розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.

Проте, згідно з частинами третьою та четвертою статті 303 ЦПК України, це можливо лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК України. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК України (відповідним пунктом) та нормою ЦПК України, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Оскаржене рішення місцевого суду у повній мірі відповідає виписаному.

Так, в силу ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають, змінюються і припиняються із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до п. 1 ч. 2 названої статті підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори, зміст яких не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; за умови їх вчинення у формі, встановленій законом; особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; за їх вільного волевиявлення, відповідно до їх внутрішньої волі і спрямованих на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (статті 203-204, 215, 626 ЦК України).

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір, як вид правочину, нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним то він є правомірним (презумпція правомірності) і підлягає виконанню сторонами, відповідно до встановлених в ньому умов (стаття 204 ЦК України).

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За загальним правилом він є укладеним з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими вважаються умови визначені в законі, або умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

Виключенням з названого правила є реальні договори. Для визнання їх укладеним (таким, що набрали чинності), крім досягнення згоди сторін необхідно ще й передача речі, грошових сум, іншого майна або вчинення фактичних дій, передбачених ним.

За своєю характеристикою, істотні умови відображають природу договору, а тому відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обовязки, які покладаються на них за договором.

Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом, необхідні для даного виду або на погоджені яких наполягає хоча б одна сторона, то договір вважається укладеним і набуває обовязкової сили для сторін.

В силу статей 3, 627 ЦК України, договорам притаманна така риса, як свобода договору, яка поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи, стабільність суспільних відносин, економічну та фінансову рівновагу.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобовязання під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 526 ЦК України встановлені загальні умови виконання зобовязань та закріплено основний принцип виконання зобовязань принцип належного виконання, що стосується як субєктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 -545 ЦК України).

За її змістом належне виконання зобовязання це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами.

Виконання зобовязання, проведеним належним чином припиняє його.

За ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, чи розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків і моральної шкоди.

При цьому, відповідно до ст. 622 ЦК України боржник, не звільняється від обовязку виконати зобовязання в натурі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 04 вересня 2007 року на підставі свідоцтва про право власності на житло ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 в рівних частках стали власниками двокімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с. - 37). Відповідно до копії технічного паспорта (а.с. - 36), загальна площа квартири 44,6 м-2 , а її складовими є: дві житлові кімнати, шафа вбудована, кухня, ванна, коридор і лоджія. Інших підсобних чи господарських приміщень до складу квартири не входить.

20 жовтня 2010 року позивач, з однієї сторони, і ОСОБА_4, з другої, уклали договір про користування електричною енергією № 291664.

За його умовами, товариство, як надавач послуг, зобовязувалося забезпечити надійне постачання електричної енергії до названої квартири, а та, як споживач, у свою чергу, своєчасно і у повному розмірі її оплатити, а також дотримуватись вимог нормативно-технічних документів щодо внутрішньобудинкового монтажу електромережі та режиму споживання електричної енергії.

У звязку з цим на її імя відкрито особовий рахунок за № 291664.

Обидві сторони, у тому числі і відповідач, належним чином дотримуються умов договору, бо іншого, належними та допустимими доказами вони не довели, при тому, що за ст. 60 ЦК України то є їх обовязком.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і районний суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до посилань ПАТ Миколаївобленерго на виявлені працівниками товариства при технічній перевірці електроустановки побутового споживача, що відбувся 23 грудня 2014 року, порушення ОСОБА_4 правил користування електричною енергією для населення, а саме, самовільне підключення електроустановки - лампи освітлення, яка знаходиться в самовільно відгородженій частині сходового майданчику біля вхідних дверей її квартири, то вони не можуть слугувати ухваленню протилежного, постановленому рішенню з наступних підстав.

По-перше, зазначене в акті місце підключення лампочки знаходиться за межами квартири відповідача і входить до внутрішньобудинкової системи освітлення, яким опікується КЖЕП ММР «Зоря», що останнє і підтвердило у наданих довідках (а.с. 47, 70, 104) ;

По-друге, включення лампочки здійснюється через вимикач, розташований на першому поверсі будинку, який вмикає освітлення сходів та сходових майданчиків;

По-третє, представник КЖЕП ММР «Зоря» у судовому засіданні стверджував, що електрична енергія, використана лампочкою, обліковується через лічильник комунального підприємства, а належних та достатніх доказів протилежному - немає, як не має їх і щодо того, що лампочку облаштувала відповідач, на території, яка знаходиться за межами розподілу відповідальності і перебуває на обслуговуванні названого підприємства.

Те, що власники квартири самовільно відгородили частину сходового майданчику, не змінює схеми споживання електричної енергії для спільних потреб будинку і особу відповідальну за сплату енергії, яка використовується через названу електроустановку - лампочку.

За такого колегія не може сприйняти зазначене твердження як доведене, у звязку з чим вважає рішення суду вірним, обґрунтованим та законним.

Що ж до інших, начебто, порушень, виявлених працівниками товариства, то вони не тільки є недоведеними, а й більше того, позивачем навіть не ставилися у провину відповідачу.

За такого, підстав для задоволення апеляційної скарги немає і у ній слід відмовити.

Інші мотиви апеляційної скарги, наведені особою, яка її подала, є припущеннями, а не доказами певних обставин, та трактуванням нею чинного законодавства в галузі енергетики, що не може слугувати скасуванню оскарженого рішення.

Що ж до тверджень названої особи, про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції даної цивільної справи, то вони мають такий же наслідок, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів судової палати в цивільних справах, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Миколаївобленерго відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Лисенко П.П.

Судді: Серебрякової Т.В.

ОСОБА_2