Провадження № 2/761/1521/2016
03 листопада 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:
головуючого - судді Рибака М.А.,
при секретарі Сівоха І.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду міста Києва в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» про захист прав споживачів та стягнення заборгованості за депозитним договором № 926/2009-18 від 28.12.2009 року -
У серпні 2015 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» (далі по тексту також - відповідач, ПАТ «КБ «Хрещатик», Банк) про захист прав споживачів та стягнення заборгованості за депозитним договором № 926/2009-18 від 28.12.2009 року.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 28.12.2009 року між сторонами було укладено договір банківського вкладу «Від Різдва до Різдва» № 926/2009-18, згідно з яким на відкритий вкладний рахунок № НОМЕР_1 було внесено 1176000,00 грн., по закінченню дії Договору позивач вирішив не вилучаючи коштів з балансу банківської установи продовжити зберігати їх у відповідача та уклав з останнім новий договір банківського вкладу № 295/2011-222 «Оберіг» від 28.03.2011 року. Також 28.11.2013 року позивач пристав на пропозицію відповідача та переуклав Договір № 295/2011-222 шляхом укладання нового договору № 2220-449158 від 28.11.2013 року.
Кошти, надані позивачем як депозитний вклад у розмірі 1176000 грн. позивачем не вилучалися та не отримувалися.
Разом із тим, 05.05.2014 року позивач звернувся до відповідача із вимогою повернути грошові кошти, що підтверджується заявою від 05.05.2014 року.
Проте, у відповідь на звернення у банку повідомили, що за результатами перевірки встановлено, що на ім'я позивача в банку обліковувався вклад за Договором №926/2009- 18 від 28.12.2009 року на суму 1176000 гривень. Вклади за договорами №295/2011-222 від 28.03.2011 та вклад за договором №2220-449158 від 28.11.2013 в банку не обліковувались. Також в банку повідомили про шахрайську діяльність колишніх працівників банку, щодо яких триває досудове розслідування в рамках кримінального провадження і що саме з їх вини сталося незаконне привласнення сум депозитних вкладів клієнтів банку.
Позивач зазначав, що він не ініціював розірвання договору, не подавав до банку жодних платіжних документів щодо зняття/перерахування коштів, не оформлював довіреностей щодо отримання коштів від його імені, не отримував від відповідача коштів за даним договором. Більше того, за увесь час дії Договору №926/2009-18 від 28.12.2009 року, а також наступних договорів позивач отримував на поточний рахунок грошові кошти у строк та у сумах, що відповідали умовам Договорів в частині сплати відповідачем відсотків за депозитним договором і не підозрював про такі фінансові махінації з боку відповідача.
В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили суд про його задоволення.
Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, в письмових запереченнях просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Окрім того, просив суд застосувати до позовних вимог позивача позовну давність.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Частиною 1 ст.1058 ЦК України встановлено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Судом встановлено, що 28.12.2009 року між ВАТ «КБ «Хрещатик» (за договором - Банк) та ОСОБА_1 (за договором - Вкладник) було укладено договір № 926/2009-18 банківського вкладу «Від Різдва до Різдва» в національній валюті із щомісячною сплатою процентів, за умовами якого Банк приймає грошові кошти вкладника (Вклад) на вкладний (депозитний) рахунок в сумі 1176000,00 грн. на термін з 28.12.2009 року по 28.03.2011 року (а.с. 9-11).
Внесення коштів позивачем в сумі 1176000,00 грн. на депозитний рахунок підтверджується випискою по особовому рахунку за період з 28.12.2009 року по 06.12.2010 року, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с. 12-13).
28.03.2011 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» (за договором - Банк) та ОСОБА_1 (за договором - Вкладник) було укладено договір № 295/2011-222 банківського вкладу «Оберіг» в національній валюті із щомісячною сплатою процентів (12 місяців), за умовами якого Банк приймає грошові кошти вкладника (Вклад) на вкладний (депозитний) рахунок в сумі 1100000,00 грн. на термін з 28.03.2011 року по 28.03.2012 року (а.с. 15-17).
28.11.2013 року між ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» та ОСОБА_1 було укладено договір банківського вкладу № 222D-449158 «До дня заощаджень» в національній валюті із щомісячною сплатою процентів (400 днів) на суму 1100000,00 грн., на термін з 28.11.2013 року по 31.12.2014 року (а.с. 18-20).
Відповідно до п. 2.4. укладених договорів вкладник має право на отримання суми вкладу та процентів по ньому згідно з умовами даних договорів.
Умовами п. 5.2. договорів встановлено, що договір втрачає силу за згодою сторін із моменту виплати Банком вкладнику суми вкладу і процентів за вкладом.
Із матеріалів справи вбачається, що 05.05.2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення йому суми вкладів за кладеними договорами (а.с. 21).
Разом із тим, відповідач суму вкладу в сумі 117600,00 грн. позивачу не повернув та повідомив останнього про відсутність коштів на депозитному рахунку у зв'язку із їх видачею.
На підтвердження вказаної обставини відповідачем було надано заяву на видачу готівки № 102 від 10.09.2010 року про видачу суми вкладу позивачу в сумі 1109531,86 грн. (а.с. 98).
Відповідно до Висновку почеркознавчого дослідження, складеного Київською незалежною судово-експертною установою 12.01.2016 року, підпис від імені ОСОБА_1, зображення якого міститься в електрофотографічній копії заяви про видачу готівки № 102 від 10.09.2010 року, виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_1 (а.с. 86).
24.02.2016 року судом, за клопотанням представника відповідача, було призначено по справі судову почеркознавчу експертизу для з'ясування питання чи виконаний підпис в заяві про видачу готівки № 102 від 10.09.2010 року у сумі 1109531,86 грн. ОСОБА_1 чи іншою особою (а.с. 101-102).
Разом із тим, 08.08.2016 року до суду надійшло повідомлення про неможливість надати висновок експертизи у зв'язку із тим, що оригінал досліджувального документа не було надано.
Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Частиною 2 ст. 1060 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.
Згідно з ч. 1. ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.
Таким чином відповідачем, в порушення умов договору та законодавства України, видано повну суму вкладу та відсотки до закінчення строку його розміщення невстановленій особі.
Відповідно до ст. 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк зобов'язаний ідентифікувати, як клієнтів, що здійснюють операції з готівкою без відкриття рахунку на суму, що дорівнює або перевищує 150000,00 грн., або на суму, еквівалентну зазначеній сумі в іноземній валюті осіб, так і осіб уповноважених діяти від імені клієнтів.
Відповідно до п. 10.13 інструкції № 492 під час здійснення операцій за вкладним (депозитним) рахунком фізичної особи як зразок підпису власника рахунку використовується зразок підпису, зазначений у договорі банківського вкладу.
Відповідачем не надано належних доказів на підтвердження проведення повної ідентифікації особи-отримувача коштів.
Вимогами пункту 2 частини другої статті 6 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму» (в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), банк зобов'язаний здійснити ідентифікацію та вивчення клієнтів.
Необхідним для здійснення ідентифікації клієнта є отримання документів і відомостей, перелік яких визначений у частинах одинадцятій та дванадцятій статті 9 Закону та статті 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність».
Відповідно до пункту 5.13 Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.05.2003 № 189 (далі - Положення), банк під час установлення ділових відносин з клієнтом або проведення фінансових операцій з готівкою без відкриття рахунку на суму, що дорівнює або перевищує 150 000 гривень, або на суму, еквівалентну зазначеній сумі в іноземній валюті, зобов'язаний, зокрема, установити (за наявності) відомості про контролерів щодо клієнта - фізичної особи [ідентифікаційні дані фізичної(их) особи (осіб) - контролера (контролерів) юридичної/фізичної особи (власника істотної участі в юридичній особі) (абзац шостий пункту 1.2 Положення)].
Відповідно до вимог пунктів 21 та 22 частини першої статті 1 Закону контроль фізичної особи здійснюється через можливість вирішального впливу на фінансові операції цієї особи незалежно від фактичного володіння активами фізичної особи. Особа, яка здійснює такий контроль, є контролером фізичної особи.
У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Так, відповідачем не надано суду доказів на підтвердження того, що уповноважений працівник банку здійснив належним чином ідентифікацію особи, яка звернулась із заявою про повернення вкладу позивача, в зв'язку із чим вказані дії співробітників банку призвели до неправомірної видачі суми вкладу невстановленій особі.
Проте, на підставі постанови Правління Національного банку України від 05 квітня 2016 р. № 234 «Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КОМЕРІЦІЙНИЙ БАНК «ХРЕЩАТИК» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 05 квітня 2016 р. № 463 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».
Згідно з даним рішенням розпочато процедуру виведення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КОМЕРІЦІЙНИЙ БАНК «ХРЕЩАТИК» (далі - ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК») з ринку шляхом запровадженням в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 05 квітня 2016 р. до 04 травня 2016 р. включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК», визначені статтями 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Костенку Ігорю Івановичу строком на один місяць з 05 квітня 2016 р. до 04 травня 2016 р. включно.
Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийняла рішення від 21 квітня 2016 р. № 560 відповідно до якого продовжено строки тимчасової адміністрації в ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» з 05 травня 2016 р. до 04 червня 2016 р. включно. Відповідно до даного рішення продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» Костенка Ігоря Івановича з 05 травня 2016 р. до 04 червня 2016 р. включно.
Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 02 червня 2016 року № 46-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ХРЕЩАТИК» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 03 червня 2016 року № 913, «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» та делегування повноважень ліквідатора банку».
Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ХРЕЩАТИК» (далі - ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК») з 06 червня 2016 року до 05 червня 2018 року включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК», визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 521, 53 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон), в тому числі з підписання всіх договорів, пов'язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Костенку Ігорю Івановичу на два роки з 06 червня 2016 року до 05 червня 2018 року включно.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» ліквідація банку - процедура припинення функціонування банку як юридичної особи відповідно до положень цього Закону та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
За змістом ч. 1, 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», уповноважена особа Фонду від імені Фонду виконує функції з ліквідації банку відповідно до цього Закону та приступає до виконання своїх обов'язків негайно після прийняття Фондом рішення про призначення уповноваженої особи Фонду.
Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон) встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.
За приписами ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
За таких обставин, зважаючи на розпочату процедуру ліквідації ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» уповноважений представник Фонду має діяти в межах положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Пунктом 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону, ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.
Статтею 36 вказаного Закону, врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.
Положеннями ч. 5 ст. 35 вказаного Закону, визначено, що під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону, з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.
Пунктом 1 ч. 5 ст. 36 Закону, визначено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.
Відповідно до ч. 3 ст.4 6 вказаного Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури, щодо унеможливлює виникнення нових зобов'язань.
Як вже зазначалося вище, процедура повернення вкладу у разі ліквідації банку встановлена спеціальним Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», за положеннями якого з дня призначення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, припиняються всі повноваження органів управління банку та наступають наслідки, встановлені ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб затверджує перелік вимог кредиторів, після чого задоволення цих вимог здійснюється в порядку черговості, встановленої ст. 52 вказаного Закону.
Зокрема, вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, погашаються у четверту чергу.
Отже, відшкодування коштів позивачу має здійснюватись у відповідності до процедури, яка передбачена Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Крім того, вказаний порядок повернення коштів є єдиним способом задоволення вимог кредиторів відповідача за встановлених Законом особливостей, норми якого є спеціальними нормами та такими, що обов'язково застосовуються до правовідносин, які виникли у зв'язку з виведенням неплатоспроможних банків з ринку.
Також, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 20 січня 2015 року у справі № 6-2001цс15: «Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.
Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.
Зокрема, згідно з пп. 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.
Відповідно до ч. 2 ст. 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.
Суд ці положення Закону не врахував, не звернув уваги на те, що з 3 березня 2015 року Фонд запровадив тимчасову адміністрацію та розпочав процедуру виведення ПАТ «Дельта Банк» з ринку. На момент ухвалення рішення судом першої інстанції (7 квітня 2015 року) у банк вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Окрім того, Правова позиція Верховного Суду України у справі за № 6-1123 цс16 встановлює, що: Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.
Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.
Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.
Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.
Якщо на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Враховуючи те, що обраний позивачем спосіб захисту шляхом стягнення з відповідача суми вкладу, а також інфляційних втрат, трьох процентів річних та упущеної вигоди порушує порядок здійснення ліквідаційної процедури та суперечить положенням Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності слід зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 19.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку із недоведеністю позовних вимог, що є самостійною підставою, то заява про застосування позовної давності не приймається судом до уваги.
Керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60, 79, 88, 169, 179, 208, 209, 212 - 215, 218, 294 ЦПК України; ст.ст. 525, 526, 651, 1060 ЦК України, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Законом України «Про банки і банківську діяльність», суд, -
В задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» про захист прав споживачів та стягнення заборгованості за депозитним договором № 926/2009-18 від 28.12.2009 року - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк, протягом якого розглядалася заява, не включається до строку на апеляційне оскарження рішення.
Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ М.А. РИБАК