Справа № 306/1158/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 серпня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ІГНАТЮКА Б.Ю., КОЖУХ О.А.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_2, до Свалявської міської ради Закарпатської області та ОСОБА_3 про припинення права власності на земельну ділянку і зміну державного акту, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Свалявського районного суду від 17 грудня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

22.05.2015 ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Свалявської міської ради Закарпатської області про визнання державного акту на право власності на землю недійсним та визнання права власності і просила:

Державний акт на право власності на землю серії ІІІ-ЗК № 035739, виданий Свалявською міською радою 23.12.1994, у частині внесення до абрисів земельної ділянки громадянина ОСОБА_4 площі двору спільного користування визнати недійсним та скасувати;

визнати за позивачем право спільної сумісної власності на двір загального користування будинку за адресою: м. Свалява, вул. Гоголя, 30 (а.с. 2).

Ухвалами Свалявського районного суду: від 01.07.2015 залучено до участі в справі ОСОБА_3 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача (а.с. 31); від 07.09.2015 залучено до участі в справі ОСОБА_5 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача (а.с. 45); від 03.12.2015 залучено до участі в справі ОСОБА_3 в якості співвідповідача (а.с. 118).

Заявою, поданою суду 03.12.2015, ОСОБА_1 зменшила розмір первісно заявлених позовних вимог і остаточно просила:

припинити право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,03 га під двором загального користування біля будинку № 30 по вул. Гоголя в м. Сваляві та вилучити її з абрисів меж земельної ділянки, зазначених в Державному акті на право власності на землю серії ІІІ-ЗК № 025739, виданому на підставі рішення Свалявської міської ради від 23.12.1994;

решту позовних вимог залишити без розгляду (а.с. 117).

Змінений позов мотивувався таким. Рішенням Свалявської міської ради від 23.12.1994 мешканцю АДРЕСА_1 громадянину ОСОБА_4 була передана за цією адресою у власність земельна ділянка площею 0,15 га. На підставі цього рішення ОСОБА_4 був виданий Державний акт серії ІІІ-ЗК № 025739 на право власності на землю. У січні 2015 року ОСОБА_4 помер.

Після звернення спадкоємців до позивача з вимогою усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, що належала спадкодавцю, виявилося, що до абрисів земельної ділянки, включених до указаного Державного акту, внесено площу двору загального користування квартир № 1 і № 2. Отже, у січні 2015 року позивач дізнався про порушення його права на вільне використання місць загального призначення.

Надаючи дозвіл на погодження проекту відведення земельної ділянки, Свалявська міська рада не перевірила наявності прав іншої особи на земельну ділянку під двором загального користування та передала її у власність одному із мешканців багатоквартирного будинку. Цим рішенням порушені майнові права позивача. На момент видачі ОСОБА_4 Державного акту були порушені права суміжних землекористувачів ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7

Відповідно до вимог ст. 154 ЗК України, органи виконавчої влади не мають права без рішення суду встановлювати додаткові обмеження щодо користування земельною ділянкою, а згідно зі ст. 42 цього Кодексу порядок використання земельної ділянки багатоквартирного будинку визначається співвласниками. Жодних погоджень для приватизації земельної ділянки під двором загального користування не надавалося.

Рішенням Свалявського районного суду від 17.12.2015 змінений позов задоволено частково: вилучено земельну ділянку площею 0,03 га, яка є спільним подвірям мешканців квартир будинку № 30 по вул. Гоголя в м. Сваляві, із Державного акту серії ІІІЗК № 025739, який був виданий ОСОБА_4, що помер 16.02.2015. У задоволенні решти позову відмовлено.

Відповідач ОСОБА_3 рішення суду від 17.12.2015 оскаржила як ухвалене із порушенням норм матеріального і процесуального права. Доводи скарги по суті спору зводяться до таких:

ОСОБА_4 отримав у власність земельну ділянку площею 0,15 га, з яких 0,06 га були за ним закріплені з 1985 року, на законних підставах, межі цієї ділянки були ним погоджені із усіма мешканцями будинку, про приватизацію ділянки усім було відомо ще з 1995 року;

рішення органу місцевого самоврядування щодо вилучення у ОСОБА_4 0,03 га зі спірної ділянки, яким суд обґрунтував своє рішення, було скасоване в тому ж 1997 році, документ подавався суду співвідповідачем, проте відсутній у справі, суд не взяв цього істотного для вирішення спору факту до уваги;

правомірність надання ОСОБА_4 земельної ділянки та, відповідно, незаконність рішень органів місцевого самоврядування щодо позбавлення його земельних прав, встановлені чинними судовими рішеннями, які мають преюдиційне значення, що суд теж залишив поза увагою;

на одержаній у власність земельній ділянці ОСОБА_4 звів добудову до будинку, господарські приміщення та узаконив їх;

позивач ОСОБА_1 є вже третім власником квартири в будинку і за обставинами справи їй був відомий порядок землекористування, що існував у дворі будинку, щонайменше з 2001 року, а фактично з 1998 року, коли квартиру у ОСОБА_5 придбала її донька ОСОБА_8, такий порядок був обовязковим і для нового власника квартири в будинку;

права ОСОБА_1, що виникли значно пізніше від часу оформлення прав на землю ОСОБА_4 та встановлення відповідного порядку землекористування, не були порушені;

правонаступником щодо спірної земельної ділянки за ОСОБА_4 є його спадкоємець ОСОБА_3, з часу набуття у власність квартири позивач не мав претензій з приводу прав на землю та землекористування, а поставив це питання тільки після смерті ОСОБА_4 у той час, коли її чоловік ОСОБА_3 зник безвісти в зоні АТО, майнові права правонаступника судом були порушені, суд неправильно застосував норми матеріального права щодо припинення права власності на землю.

Таким чином, суд не зясував належним чином обставин справи, порушив і процесуальні права відповідача та ухвалив незаконне і необґрунтоване рішення, що його слід скасувати із повною відмовою в позові.

Іншими учасниками процесу рішення Свалявського районного суду від 17.12.2015 не оскаржується.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 18.03.2016 справу з апеляційного розгляду було знято та повернуто до суду першої інстанції для вирішення процесуальних питань, що випливають із факту подання заяви про залишення позовних вимог без розгляду, для встановлення належних реквізитів сторони, для виправлення, за наявності для того підстав, описки у рішенні суду та для належного оформлення справи.

Ухвалою Свалявського районного суду від 08.04.2016 виправлено описку в ухвалі цього ж суду від 01.07.2015, замість прізвища «Чорій» вказано «Чорі».

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 29.04.2016 справу з апеляційного розгляду повторно було знято та повернуто до суду першої інстанції для вирішення процесуальних питань, що випливають із факту подання заяви про залишення позовних вимог без розгляду.

Ухвалою Свалявського районного суду від 26.05.2016 позовні вимоги:

Державний акт на право власності на землю серії ІІІ-ЗК № 035739, виданий Свалявською міською радою 23.12.1994, у частині внесення до абрисів земельної ділянки громадянина ОСОБА_4 площі двору спільного користування визнати недійсним та скасувати;

про визнання за ОСОБА_1 права спільної сумісної власності на двір загального користування будинку за адресою: м. Свалява, вул. Гоголя, 30

залишено без розгляду в порядку п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Ухвала Свалявського районного суду від 26.05.2016 ніким не оскаржувалася.

На стадії відкриття судового засідання апеляційним судом встановлено, що правильним прізвищем третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача є «Капац», що підтверджується оглянутим паспортом громадянина України серії ВО № 532552, виданим Свалявським РВ УМВС України в Закарпатській області 09.12.1998 на імя ОСОБА_2.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: відповідача ОСОБА_3 та її представника адвоката ОСОБА_9, які апеляцію підтримали, позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_10, які скаргу не визнали, третьої особи ОСОБА_2, яка апеляцію вважає необґрунтованою, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності представника іншого відповідача, обговоривши доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Задовольняючи змінений позов частково, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності у відповідній частині. Однак, погодитись із рішенням суду щодо вирішення спору по суті не можна, оскільки своїх висновків суд дійшов унаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними і процесуальними правами та здійснює своє право на захист (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України (2003 р.) (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів), ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України); обовязок доказування позову лежить на позивачеві; сторони зобовязані належно довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень; обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-61 ЦПК України). Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 303 ч. 1 ЦПК України). У справі з урахуванням матеріалів, наявних на час апеляційного провадження, встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини.

25.03.1985 ОСОБА_4 подав на імя голови колгоспу ім. Шевченка заяву, якою просив збільшити йому присадибну ділянку біля будинку № 30 по вул. Гоголя в м. Сваляві Закарпатської області з 0,03 га до 0,06 га, оскільки ділянку площею 0,03 га в урочищі «Мочар» він залишив іншим працівникам, а також просив виділити ділянку для гаража (а.с. 53). Проставлена цього ж дня резолюція на заяві містить вказівку вирішити її позитивно.

У 1985 році був зданий в експлуатацію чотириквартирний будинок № 30 по вул. Гоголя в м. Сваляві, в якому були надані квартири: № 1 ОСОБА_4, № 2 ОСОБА_11 (на час розгляду справи ОСОБА_2М.), № 3 - ОСОБА_12 і № 4 ОСОБА_7 Згідно плану забудови від 30.05.1985 за цими особами були закріплені присадибні ділянки: за ОСОБА_4 0,06 га включаючи прохід і враховуючи, що він не має інших присадибних ділянок, за ОСОБА_11, ОСОБА_12 і ОСОБА_7 по 0,03 га враховуючи, що вони мають інші присадибні ділянки, заїзд спеціального транспорту до вигрібної ями і туалету загального користування був передбачений з двору квартир №№ 3, 4, 2. Ці обставини підтверджуються змістом листа колгоспу ім. Шевченка від 10.06.1985 № 127 на імя голови Свалявської міської ради депутатів трудящих, планом забудови земельної ділянки (а.с. 75, 98), іншими матеріалами справи та не заперечуються учасниками процесу.

05.07.1994 КСГП ім. Шевченка (продавець) і ОСОБА_4 (покупець) уклали договір, що був цього ж дня посвідчений ст. держнотаріусом Свалявської держнотконтори ОСОБА_13 за реєстровим № 1-1240, за яким ОСОБА_4 купив квартиру № 1 у будинку № 30 «а» по вул. Гоголя в м. Сваляві (а.с. 143-144), копію договору додано до апеляційної скарги.

29.11.1995 на підставі рішення 3-ї сесії Свалявської міської ради народних депутатів від 23.12.1994 мешканцю квартири АДРЕСА_2 І.Д. був виданий Державний акт серії ІІІ-ЗК № 025739 на право приватної власності на землю на земельну ділянку площею 0,15 га, розташовану по вул. Гоголя, 30/1 в м. Сваляві і призначену для обслуговування житлового будинку і ведення підсобного господарства (а.с. 3). Мешканці будинку ОСОБА_11, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 погодили ОСОБА_4 межі землеволодіння по вул. Гоголя, 30/1 в м. Сваляві, що підтверджується підписаним 05.04.1995 ними в числі усіх суміжних землевласників і землекористувачів протоколом погодження меж землеволодіння (а.с. 52 та ін.).

Таким чином, ОСОБА_4 набув права власності на земельну ділянку площею 0,15 га, розташовану по вул. Гоголя, 30/1 в м. Сваляві, відповідно до положень, передбачених, зокрема, ст.ст. 4, 86 ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст. 2, 8, 12, 13, 14, 49 Закону України «Про власність» (Закон № 697-XII), ст.ст. 3, 6, 17, 22, 23 ЗК України (1990 р.).

21.08.1997 Виконавчий комітет Свалявської міської ради рішенням № 215 «Про вилучення земельної ділянки по вул. Гоголя в м. Сваляві та виділення земельної ділянки гр. ОСОБА_4Д.» вирішив: внести зміни до державного акут серії ІІІ-ЗК № 025739, виданого ОСОБА_4Д…, вилучивши 0,03 га землі, яка є спільним подвірям мешканців квартир будинку № 30 по вул. Гоголя в м. Сваляві (п. 1); компенсувати ОСОБА_4Д… земельну ділянку…, виділивши йому 0,03 га землі в урочищі «Демянчі» в постійне користування для ведення особистого підсобного господарства (п. 2); земельну ділянку площею 0,03 га по вул. Гоголя, 30 в м. Сваляві залишити в спільному користуванні мешканцям будинку… як подвіря (п. 3); дане рішення затвердити на черговій сесії міської ради (п. 4) (а.с. 58).

Обґрунтовуючи своє рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції послався на наявність у справі на а.с. 58 нескасованого рішення 3-ї сесії 22 скликання Свалявської міської ради від 21.08.1997, яким будо змінено вищевказаний Державний акт і вилучено 0,03 га землі, яка є спільним подвірям мешканців квартир будинку № 30 по вул. Гоголя в м. Сваляві, що попри наявність відповідних судових рішень означає фактичне припинення права власності ОСОБА_4 на спірну земельну ділянку, а тому уможливлює часткове задоволення предявлених вимог.

Тим часом, по-перше, у справі на аркуші 58 немає рішення 3-ї сесії 22 скликання Свалявської міської ради від 21.08.1997, на яке посилається в рішенні суд, а є рішення виконкому цієї ради, тобто, виконавчого органу місцевого самоврядування, відмінного від ради як представницького органу місцевого самоврядування, тоді як за змістом закону, обсягом прав, повноважень і обовязків, їх розподілом та способом реалізації ці органи місцевого самоврядування є різними юридичними особами та різними субєктами відповідних правовідносин (зокрема, ст.ст. 1, 2, 5, 10, 11, 16, 52, 53, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (Закон № 280/97-ВР); по-друге, питання щодо регулювання земельних відносин, вилучення землі у її власника, належать до виключної компетенції ради як представницького органу місцевого самоврядування і вирішуються на її пленарному засіданні (зокрема, ст. 25, ст. 26 ч. 1 п. 34, ст. 46 Закону № 280/97-ВР, ст. 27 ч. 1 п. 9, ч. 5, ст. 31 ЗК України (1990 р.)), тоді як у справі немає доказів ані вирішення відповідного питання на сесії Свалявської міської ради, ані затвердження рішення Виконкому Свалявської міськради від 21.08.1997 № 215 на сесії ради.

Отже, суд поклав в обґрунтування свого висновку рішення представницького органу місцевого самоврядування, якого не існує, а рішення виконавчого органу ради, яке є в справі, але на яке суд не посилався, було прийняте за межами повноважень цього органу і в будь-якому разі до його затвердження радою не могло тягти обумовлених ним правових наслідків. Понад те, Виконком Свалявської міськради рішенням від 20.11.1997 № 318 за зверненням ОСОБА_4 керуючись ст. 31 ЗК України (1990 р.) щодо повноважень органів, які мають право на вилучення земель, скасував своє рішення від 21.08.1997 № 215 (а.с. 140), копію зазначеного рішення сторона додала до своєї апеляційної скарги, факт скасування в такий спосіб рішення про вилучення земельної ділянки сторона позивача в апеляційному суді визнала. Тобто, рішення Виконкому Свалявської міськради від 21.08.1997 № 215 було скасоване більш ніж за 18 років до моменту вирішення справи судом першої інстанції, земельна ділянка на підставі цього рішення не вилучалася, у спільне користування мешканців будинку не передавалася і за жодних обставин воно не могло слугувати підставою для розвязання спору.

Виконком Свалявської міськради 16.01.1998 прийняв рішення № 25 «Про узаконення добудов до житлових будинків», яким вирішив надати дозвіл мешканцю м. Сваляви, вул. Гогорля, 30 «а»/1 ОСОБА_4 на оформлення самовільної добудови до житлового будинку веранди та господарських приміщень (а.с. 77). 29.01.1998 ОСОБА_4 був виготовлений будівельний паспорт за реєстраційним № 5/98 на оформлення самовільної добудови до будинку (а.с. 76, 78).

Наданою апеляційному суду стороною відповідача копією рішення Свалявського районного суду від 26.02.1998 у справі за скаргою ОСОБА_5 про визнання рішення Свалявської міської ради від 23.12.1994 незаконним, що набрало законної сили 26.05.1998, стверджується, що у задоволенні скарги про визнання неправомірним рішення Свалявської міської ради від 23.12.1994 по передачу безоплатно у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_4 в м. Сваляві, вул. Гоголя, 30/1 відмовлено. Рішенням встановлено, що 05.04.1995 ОСОБА_4 погодив із мешканцями будинку межі земельної ділянки, якою користувався й раніше за рішенням правління колгоспу ім. Шевченка, а Свалявська міська рада не порушила права сусідів суміжних землекористувачів. З рішення суду також убачається, що Свалявська міська рада судовим порядком ставила питання про вилучення у ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,03 га, проте, рішенням Свалявського районного суду від 28.05.1997, залишеним 01.07.1997 без змін Закарпатським обласним судом, у позові раді було відмовлено, а рішенням Свалявського міськвиконкому від 16.01.1998 було надано ОСОБА_4 дозвіл на оформлення самовільно зведених споруд для узаконення.

Рішенням від 26.03.1998 «Про відміну рішення третьої сесії міської ради від 23.12.1994 року в частині передачі у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га по вул. Гоголя, 30/1 п. Чорі Івану Дмитровичу та скасування державного акту на право приватної власності на вказану земельну ділянку» Свалявська міська рада на 14-й сесії 22-го скликання скасувала рішення Свалявської міської ради від 23.12.1994 в частині передачі земельної ділянки загальною площею 0,15 га, з яких для обслуговування житлового будинку 0,10 га і для ведення особистого підсобного господарства 0,05 га, ОСОБА_4, мешканцю м. Сваляви, вул. Гоголя, 30/1, і Державний акт серії ІІІ-ЗК № 025739 на право приватної власності на землю на земельну ділянку площею 0,15 га виданий ОСОБА_4 і зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 468 від 29.11.1995 (а.с. 79-80).

22.04.1998 Свалявський районний суд ухвалив рішення у справі за скаргою ОСОБА_4 до Свалявської міської ради про визнання незаконним та відміну рішення 14-ї сесії 22-го скликання Свалявської міської ради від 26.03.1998, що набрало законної сили 04.05.1998, яким скаргу задовольнив, указане рішення ради, що ним були скасовані рішення про надання ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки та виданий йому Державний акт на землю, скасував (а.с. 124). Суд встановив, що своїм рішенням, прийнятим усупереч закону, рада порушила право власності ОСОБА_4 на землю.

Рішенням від 29.05.1998, що набрало законної сили 09.06.1998, Свалявський районний суд відмовив у позові ОСОБА_2 до Свалявської міської ради про визнання Державного акту серії ІІІ-ЗК № 025739 на право приватної власності на землю, виданого ОСОБА_4 29.11.1995, недійсним (а.с. 125). Судом встановлено, зокрема, що на підставі рішення Свалявської міської ради від 23.12.1994 земельна ділянка ОСОБА_4 була надана і, відповідно, Державний акт на землю йому був виданий законно, тому законно набуте право власності на землю підлягає захисту.

27.11.2001 на підставі договору, посвідченого приватним нотаріусом Свалявського районного нотаріального округу ОСОБА_14 за реєстровим № 241, ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_1 квартиру № 2 у будинку № 30 «а» в м. Сваляві, у ДВПТІ по Свалявському району договір зареєстровано 28.11.2001 (а.с. 5). Зі змісту договору вбачається, що: дарувальнику квартира належала на підставі договору купівлі-продажу від 21.08.1998, посвідченого Свалявською держнотконторою цього ж дня за реєстровим № 3447, зареєстрованого у ДВПТІ по Свалявському району 27.08.1998; обдарована на момент укладання договору мешкала у квартирі № 2 у будинку № 30 «а» в м. Сваляві. З 20.04.2002 ОСОБА_1 має реєстрацію за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 6).

Ніким з учасників процесу не заперечується та узгоджується з матеріалами справи, що первісно квартира № 2 у будинку № 30 в м. Сваляві належала ОСОБА_2, а ОСОБА_8 є донькою ОСОБА_1 Усіма учасниками процесу визнано також, що нумерація будинку, в якому сторони мають квартири, змінювалася, будинок у різний час мав номери «30 «а»» і «30», на час розгляду справи будинок по вул. Гоголя в м. Сваляві має номер «30» і саме щодо розташованої біля цього будинку земельної ділянки, що надавалася у власність ОСОБА_4 за відповідною адресою, виник спір. Таке визнання узгоджується з обставинами справи та наявними у ній матеріалами щодо реквізитів будинку в різний час, щодо реєстрації осіб у ньому тощо.

ОСОБА_1 предявила позов, яким поставила питання про позбавлення ОСОБА_4 права власності на частину належної йому земельної ділянки. Відповідачем за таким позовом є передусім власник землі, право якого оспорюється, залежно від конкретних обставин справи (підстав, обґрунтування, предмету позову) відповідачами поряд із власником можуть бути й інші особи, про права і обовязки яких ідеться. Між тим, позивач, сусідом якого був ОСОБА_4 і якому на час предявлення позову було достеменно відомо про смерть останнього, як це випливає з обставин справи та за зі змісту позовної заяви, предявив позов до Свалявської міської ради, а до спадкоємця (спадкоємців) ОСОБА_4 вимог не предявляв.

Суд першої інстанції відкрив за заявою, в якій вказувалося на смерть ОСОБА_4 у січні 2015 року та на спадкоємство за ним, провадження в справі 25.05.2015 (а.с. 11) і, не звернувши уваги на обґрунтування заяви, на стадії відкриття провадження в справі у контексті зясування питання про належного відповідача (відповідачів) згідно із нормами ст. 119 ч. 2 п.п. 2, 3, 5, 6, ст. 121 ч. 1 ЦПК України не діяв. 15.06.2015 до суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_10, в якій було зазначено, що ОСОБА_4 помер (а.с. 19), а 01.07.2015 надійшла заява ОСОБА_3, в якій вона теж зазначила, що ОСОБА_4 помер у січні 2015 року та просила залучити її до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача (а.с. 26). Копія Свідоцтва про смерть, виданого 17.02.2015 Відділом ДРАЦС реєстраційної служби Свалявського райуправління юстиції, з якого вбачається, що ОСОБА_4 помер 16.02.2015 (а.с. 123), надійшла до справи не раніше 03.12.2015, до цього часу (фактично по день ухвалення рішення) провадження в справі здійснювалося за позовом про позбавлення майнових прав особи, яка померла (що одразу було зрозуміло учасникам процесу та суду) і цивільна правоздатність якої припинилася 16.02.2015 (ст. 25 ч. 4 ЦК України (2003 р.)) за відсутності документального підтвердження факту смерті власника землі.

З матеріалів справи, доданих до апеляційної скарги, випливає, що ОСОБА_4 залишив 02.04.2013 на імя своєї доньки ОСОБА_3 заповіт щодо всього свого майна, остання зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 «а» кв. 1 з 18.10.1990 і прийняла спадщину в порядку, передбаченому ст. 1216, ст. 1223 ч. 1, ст. 1268 ч.ч. 1, 3, 5 ЦК України (2003 р.) (а.с. 145-147, 175), хоча наразі й не оформила її в період спору, що триває, документально.

Всупереч положенням ст. 10 ч. 4, ст. 33 ч. 1, ст. 130 ч. 1, ч. 6 п.п. 1, 2, 8, ст. 160 ч. 2 ЦПК України, суд і після відкриття провадження в справі не обговорив питання про належний склад відповідачів, зокрема, питання про участь у справі особи, яка має майнові права щодо землі, у належному процесуальному статусі, а відтак, не вирішував належним чином питання можливості провадження в справі у контексті забезпечення правонаступництва щодо власника землі. Залучення ОСОБА_3 в якості співвідповідача за її ж клопотанням, з одного боку, дало можливість особі, яка набула в порядку спадкування майнових прав за особою, якій за життя належало б відповідати за позовом, захищати їх, чим у певному розумінні забезпечило її права, з іншого, таке залучення відбулося із порушенням вимог ст. 33 ч. 1 ЦПК України, оскільки позивач і надалі підтримував вимоги тільки до Свалявської міської ради, питання про заміну відповідача (залучення співвідповідача) не ставив, до ОСОБА_3 як до відповідача вимог не предявляв і не просив її в такій якості залучити до справи. Процесуального правонаступництва за належним відповідачем, який брав участь у справі (ст. 37 ч. 1 ЦПК України), не було.

Судом були порушені правила диспозитивності судового процесу (ст.ст. 10, 11 ЦПК України). Відповідачем є особа, яку шляхом відповідного волевиявлення визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом, у результаті задоволення якого повинна вчинити відповідні дії (утриматися від таких), може бути примушена до вчинення відповідних дій з метою поновлення прав позивача тощо (ст. 26 ч. 1, ст.ст. 30, 33 ЦПК України). Правомірній вимозі відповідає обовязок належного відповідача усунути порушення права. У справі ж для позивача без його волі виникла можливість підтримувати позов, якого він до власника землі або його спадкоємця не предявляв, проте, залучений судом відповідач за наявним позовом фактично є належним, водночас для залученого судом співвідповідача виник без належних процесуальних підстав обовязок захищатися від позову, який до нього у дійсності не був предявлений, і необґрунтовано виник ризик (з огляду на рішення суду реальний) для його майнових прав.

Правовстановлюючим документом (актом) щодо земельної ділянки, на яку ОСОБА_4 був виданий державний акт, є рішення Свалявської міської ради народних депутатів 23.12.1994, державний акт є похідним від цього рішення документом, який посвідчує право, що виникло на підставі рішення. Указане рішення є чинним і як таке обовязковим (ст.ст. 78, 82, 124, 125, 127 Конституції (Основного Закону) України (1978 р.), ст.ст. 3, 18, ст. 19 ч. 2 п. 17, ст.ст. 22, 57, 59 Закону України «Про місцеві ОСОБА_9 народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування»), його законність підтверджена й преюдиційними судовими рішеннями, які враховуються за правилами ст. 61 ч. 3 ЦПК України. ОСОБА_1 рішення про надання ОСОБА_4 земельної ділянки у власність не оспорювала, а за обставинами справи за умови чинності зазначеного рішення ради для позбавлення власника його права на земельну ділянку (її частину) законних підстав немає.

Вимоги про визнання недійсним та скасування державного акту на землю в частині внесення до абрисів земельної ділянки площі двору спільного користування та про визнання за позивачем права спільної сумісної власності на двір загального користування залишені без розгляду за заявою позивача. Водночас позивач просив припинити право власності ОСОБА_4 на частину земельної ділянки та вилучити її з абрисів меж земельної ділянки, зазначених в акті. Попри те, що власне вимога про вилучення частини земельної ділянки з меж, зображених у державному акті, не є належним способом захисту права і таке питання належить до компетенції відповідних органів (установ, підприємств, службових осіб) з питань землеустрою, технічної інвентаризації нерухомості тощо, а не суду, а також попри те, що така вимога щодо невстановленої належним чином частини земельної ділянки є неконкретною, бездоказовою і ґрунтується на припущеннях, можливість задоволення в будь-якій частині вимог про припинення права власності, зміну параметрів земельної ділянки за обставин, коли питання про дійсність указаних вище рішення, акту не вирішувалися і такі є чинними, вже лиш через це виключається. Остаточно предявлені позовні вимоги не враховують дійсних обставин справи, не узгоджуються з іншими процесуальними діями позивача, правова та процесуальна позиція якого в справі є суперечливою, а в певній частині взаємовиключною.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення або оспорювання саме її прав (ст. 3 ч. 1, ст. 15 ч. 1 ЦПК України). Обдарована ОСОБА_1 відповідно до договору прийняла в дар нерухоме майно у тих параметрах, які існували фактично на момент укладання договору. Ставши власником квартири, ОСОБА_1 стала співвласником будинку, проте, її частка у праві власності на будинок не є конкретно визначеною, через що не є належно визначеним і обсяг її відповідних майнових прав, а за обставинами справи, проживаючи в одержаній у власність квартирі вона була обізнана з порядком користування розташованою біля будинку вже розподіленою земельною ділянкою відповідно до прав на землю, що на той час виникли, були оформлені та існували, і в справі відсутні докази щодо предявлення нею позову із цього приводу до ОСОБА_4 за його життя, про оспорювання законності набуття тим у власність землі тощо. За змістом ст. 30 ч. 2 ЗК України (1990 р.), земельна ділянка переходить у спільне користування власників часток у будинку при переході права власності на частину будинку до громадянина лише в разі неможливості її поділу між власниками, чого не було у спірному випадку. Позов був предявлений тільки після смерті ОСОБА_4 із правовим обґрунтуванням, заснованим на положеннях ЗК України (2001 р.), який набрав чинності з 01.01.2002, тобто, після набуття у власність квартири АДРЕСА_4.

Мотивація позову порушенням Свалявською міською радою при наданні землі ОСОБА_4 у власність положень ЗК України (2001 р.), зокрема, в контексті використання земельної ділянки, належної до багатоквартирного жилого будинку (ст. 42 цього Кодексу), безпідставна, оскільки нормами ЗК України (2001 р.) регулюються відповідні правовідносини з моменту набрання цим Кодексом чинності. ЗК України (1990 р.) не передбачав правового інституту земельної ділянки багатоквартирного жилого будинку із відповідними правилами його регулювання. Вказівка на відсутність погодження мешканцями будинку приватизації земельної ділянки ОСОБА_4 суперечить обставинам справи та спростовується наявними в ній доказами, окрім цього, така обставина в будь-якому разі не могла б кваліфікуватися як порушення прав ОСОБА_1, які на відповідний час ще не виникли, а перший власник квартири реалізував право на судовий захист прав, які, як випливає із судових рішень, вважав порушеними необґрунтовано. Доказів оспорювання прав ОСОБА_4 на землю другим власником квартири ОСОБА_8 у справі немає.

Відтак, у справі немає доказів, які б підтверджували доводи позивача про порушення його земельних прав, факт видачі ОСОБА_4 державного акту на землю апріорі не міг порушити відсутніх на той час прав ОСОБА_1, що випливають із факту одержання в дар квартири, а щодо конкретного порушення права (місця, часу, обставин, характеру порушення тощо) у заяві позивача взагалі відсутнє формулювання, яке б вказувало на його реальну наявність.

За приписами ст.ст. 6, 86 ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст. 48, 49, 51 Закону № 697-XII, ст.ст. 43, 44 ЗК України (1990 р.), які діяли на час набуття права власності на землю ОСОБА_4 та набуття у власність квартири ОСОБА_1, як і за приписами ст.ст. 15, 16, 321, 328, 373, 386, 396, 1216, 1218, 1225 ЦК України (2003 р.), ст.ст. 78, 79, 81, 90, 152, 153 ЗК України (2001 р.), що діють на час набуття ОСОБА_3 майнових прав, правомірність набуття права власності на землю та володіння нею, а також правомірність набуття майнових прав у порядку спадкування презюмуються; такі права та майнові інтереси підлягають захисту; ніхто не може бути протиправно позбавлений цих прав чи обмежений у їх здійсненні; майнові права та законні майнові інтереси, що виникли в порядку спадкування, підлягають захисту в тому ж порядку, що і захист права власності.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції не мав передбачених законом підстав для часткового задоволення необґрунтованого та недоведеного позову, суд не врахував дійсних обставин справи та норм закону, якими регулюються спірні правовідносини та цивільний процес, і вирішив спір у цілому із суттєвим порушенням норм матеріального та процесуального права. Рішення суду не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, тому на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України апеляцію, доводи якої заслуговують на увагу, слід задовольнити, рішення суду скасувати, у зміненому позові відмовити повністю.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити, рішення Свалявського районного суду від 17 грудня 2015 року скасувати, у зміненому позові ОСОБА_1 до Свалявської міської ради Закарпатської області та ОСОБА_3 про припинення права власності на земельну ділянку і зміну державного акту відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1: 535,92 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору на користь ОСОБА_3; судовий збір у розмірі 243,60 грн у дохід держави.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді