У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про звернення стягнення на майно та виселення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення апеляційного суду Київської області від 14 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 31 березня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» (далі - ЗАТ КБ «Приватбанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_7 було укладено договір про іпотечний кредит № KIF0GI, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 110 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та кінцевим терміном повернення коштів до 31 березня 2018 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором 1 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач надала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

6 серпня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_7 було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит від 31 березня 2008 року № KIF0GI, відповідно до умов якої станом на 6 серпня 2008 року залишок заборгованості за договором складає 23441,05 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення коштів до 31 березня 2018 року.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_7 умов договору, утворилася заборгованість, розмір якої станом на 13 серпня 2012 року становив 49 680,26 доларів США та складався з: заборгованості за кредитом у розмірі 22892,46 доларів США, заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 10266,03 доларів США, заборгованості за комісією за користування кредитом у розмірі 2200,84 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором у розмірі 11925,40 доларів США, штрафів: фіксована частина у розмірі 31,29 доларів США та процентна складова 2364,24 доларів США. У рахунок погашення цієї заборгованості позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вказаній квартирі зі зняттям їх з реєстраційного обліку.

Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2013 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено. У рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит № KIF0GI від 31 березня 2008 року у сумі 49 680,26 доларів США, що було еквівалентно 396 945 грн 24 коп.) звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_6, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені ОСОБА_6 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях, незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами України дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Виселено ОСОБА_6 із квартири АДРЕСА_1, зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 26 листопада 2014 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1квітня 2015 року касаційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково, рішення апеляційного суду Київської області від 26 листопада 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 14 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині вирішення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки із ухваленням нового рішення у цій частині про часткове задоволення позовних вимог.

У рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит № KIF0GI від 31 березня 2008 року у сумі 49 680,26 доларів США, що було еквівалентно 396 945 грн 24 коп., що складається з: 22 892,46 доларів США - заборгованості за кредитом; 10 266,03 доларів США - заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 2 200,84 доларів США - заборгованості по комісії за користування кредитом; 1 925,40 доларів США - пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; 31,29 доларів США - штрафу (фіксована частина), 2 364,24 доларів США - штрафу (процентна складова) відповідно до договору звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1, заставна вартість якої на день укладення договору іпотеки від 1 квітня 2008 року за згодою сторін становить 157 434 грна, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_6, шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк», з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, за ціною, встановленою незалежним суб'єктом оціночної діяльності, не нижчою за ціну на час продажу. У задоволенні решти позову відмовлено. Також ухвалено, відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 7 червня 2014 року, зупинити виконання рішення апеляційного суду Київської області від 14 вересня 2015 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки до закінчення дії вказаного мораторію. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення апеляційного суду в частині зупинення виконання рішення щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на неправильне застосування судом у цій частині норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до чч. 1, 2, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги апеляційним судом не дотримано.

Під час розгляду справи судом було встановлено, що 31 березня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_7 було укладено договір про іпотечний кредит № KIF0GI, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 110 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та кінцевим терміном повернення коштів до 31 березня 2018 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором 1 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач ОСОБА_6 надала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

6 серпня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_7 було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит від 31 березня 2008 року № KIF0GI, відповідно до умов якої станом на 6 серпня 2008 року залишок заборгованості за договором складає 23 441,05 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення коштів до 31 березня 2018 року.

Встановлено, що банк свої зобов'язання за договором виконав, проте з моменту отримання позики, позичальник постійно порушував умови кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість у загальній сумі 49 680,26 доларів США, що було еквівалентно 396 945 грн 24 коп.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_6, ОСОБА_7 не виконали свої зобов'язання за укладеними договорами, тому є законними підстави позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Однак разом із цим, апеляційний суд вважав, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому вирішив питання щодо зупинення виконання рішення на час дії цього закону.

Однак повністю погодитися з таким висновком суду не можна з огляду на наступне.

7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про заставу», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами − резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з п. 4 протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Апеляційний суд, частково задовольняючи позов ПАТ КБ «Приватбанк» та зупиняючи виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» належним чином не перевірив вимог зазначеного закону, а саме чи використовується предмет іпотеки як місце постійного проживання відповідача, при тому, що у матеріалах справи такі докази відсутні.

Крім цього, відмовляючи у виселенні з підстав недотримання процедури попереднього повідомлення мешканців про добровільне виселення відповідно до ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку», апеляційний суд не врахував правової позиції Верховного Суду України від 9 вересня 2015 року у справі № 6-455цс15, відповідно до якої вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду.

Разом із цим при розгляді позовних вимог про виселення, апеляційний суд не врахував вказівок суду касаційної інстанції, викладених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 квітня 2015 року, які в силу ч. 4 ст. 338 ЦПК України, є обов'язковими при новому розгляді справи, та при вирішенні позову в частині виселення не застосував правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 18 березня 2015 року, у справі № 6-39цс15, на яку послався суд касаційної інстанції в своїй ухвалі.

Також при новому розгляді, апеляційному суду необхідно врахувати правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові № 3-29гс15 від 1 квітня 2015 року, щодо обчислення та стягнення пені за судовим рішенням лише у національній валюті України - гривні.

Отже, оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені апеляційним судом, то рішення цього суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 14 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Т.О. Писана