УХВАЛА іменем україни
10 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,

Мартинюка В.І., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Херсонської області від 23 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

19 вересня 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 01 вересня 2009 року між сторонами укладено розписку, згідно з якою позивачем було надано відповідачу позику - грошові кошти у розмірі 53 000 дол. США, які останній зобов'язався повернути до 01 вересня 2011 року. Оскільки звернення ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про повернення коштів не принесли результату, вона змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. У зв'язку з чим просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість у розмірі 53 000 дол. США та 3 % річних в розмірі

4 770 дол. США, всього 57 770 дол. США, що еквівалентно 775 563 грн

64 коп, та судові витрати.

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 24 жовтня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 23 липня

2015 року рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від

24 жовтня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 01 вересня 2009 року в розмірі

53 000 дол. США, 3 % річних в розмірі 4 770 дол. США, всього стягнуто 57 770 дол. США, що еквівалентно 775 563 грн 64 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду Херсонської області від 23 липня 2015 року та залишити в силі рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 24 жовтня 2014 року, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду не відповідає вказаним вимогам.

Судом установлено, що 01 вересня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено боргову розписку, згідно з якою останній отримав позику - грошові кошти у розмірі 53 000 дол. США, які зобов'язався повернути до 01 вересня 2011 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, яким позовні вимоги задоволено, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки такий перервався, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у звʼязку із невиконанням взятих на себе зобовʼязань за договором позики.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 звернулась до суду з позовною заявою 19 вересня 2014 року.

Судом першої інстанції встановлено, що в судовому засіданні відповідачем та його представником було заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що, окрім договору позики від 01 вересня 2009 року, в матеріалах справи міститься розписка від 25 серпня 2014 року ОСОБА_4 про укладення договору позики на суму 20 000 євро, яку зобов'язується повернути при реалізації нерухомого майна (а. с. 38).

Однак укладена між сторонами розписка 25 серпня 2014 року в розумінні положень ст. 264 ЦК України не може свідчити про переривання строку позовної давності, оскільки укладена на інших умовах.

Крім того, в матеріалах справи відсутній будь-який проміжний договір про істотні умови виконання договорів позики від 01 вересня 2009 року та договору від 25 серпня 2014 року.

Суд першої інстанції, керуючись ст. 267 ЦК України, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за спливом строку позовної давності звернення з позовом до суду.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно застосував норми матеріального права у спірних правовідносинах.

Згідно зі ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного судуХерсонської області від 23 липня 2015 рокускасувати, рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від

24 жовтня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня В.І. Мартинюк О.М. Ситнік