Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 334/3496/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Мусієнко Н.М.
Провадження № 22-ц/778/4284/16 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Кримської О.М.,

Маловічко С.В..,

за участю секретаря Мельник З.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 липня 2016 року у справі за поданням старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Косінова Ігора Вікторовича про тимчасове обмеження громадянина-боржника ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх обов'язків, -

ВСТАНОВИЛА :

Старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Косінов О.В. звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження громадянина-боржника ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх обов'язків, вказавши в поданні наступне.

На виконанні у відділі примусового виконання рішень УДВС Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області перебуває виконавче провадження № 47249899 з примусового виконання виконавчого листа № 2-237/2012 виданого 26.05.2012 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області про стягнення солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноекспорт» та ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості в сумі 4,042848,56 грн.

Боржником борг у добровільний строк не сплачено, тому просять суд обмежити ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх обов'язків.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 липня 2016 року подання задоволено.

Тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу боржника ОСОБА_3, до виконання ним своїх обов'язків.

Не погоджуючись з ухвалою ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та відмовити в задоволенні подання.

Старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного управління юстиції у Запорізькій області Косінов І..В., будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення йому судової повістки ( а.с. 72) до апеляційного суду не з"явився, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Закон України від 21 січня 1994 року "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Так, п. 2 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" передбачено, як підставу для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон наявність невиконаних зобов'язань, але лише до моменту виконання зобов'язань, або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника-фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Судом першої інстанції встановлено, що у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області знаходиться виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 2-237/2012 від 26.05.2012 року виданого Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області про стягнення солідарно з ТОВ « Техноекспорт» та ОСОБА_3 на користь ПАТ « Укрсиббанк» заборгованості в розмірі 4042848, 56 грн.

21 квітня 2015 року винесено постанову про відкриття виконавчих проваджень про стягнення боргу в тому числі з ОСОБА_3 , який до цього часу не погашений.

За змістом п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

З погляду значення словосполучення "ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV, означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови "доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання".

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377-1 зазначеного вище Кодексу, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим саме державний виконавець повинен довести суду чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

Державний виконавець, звертаючись з клопотанням про тимчасове обмеження права боржника на виїзд за межі України, направив до суду подання, копію постанови про відкриття провадження та копії виконавчих документів без надання будь-яких доказів про ухилення боржника від виконання зобов'язань.

Жодних доказів, окрім наявності заборгованості, про будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо) відсутні. В справі немає доказів, що боржник має грошові кошти та приховує їх .

21. 04.2015 року старшим державним виконавцем Косіновим І.В. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ( а.с. 6).

Зазначену постанову ОСОБА_3 отримав 03.12.2015 року, про що свідчить його підпис на супровідному листі про направлення йому зазначеної постанови ( а.с. 5).

В матеріалах справи також міститься постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 01.11.2015 року , а саме, накладено арешт на автомобільTAYOTA CAMRY реєстраційний номер НОМЕР_1 та заборону здійснювати його відчуження.

Відповідно до ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" у разі відсутності відомостей про місце проживання, перебування чи місцезнаходження боржника - фізичної особи, державний виконавець звертається до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника. У разі необхідності розшуку транспортного засобу боржника державний виконавець виносить постанову про такий розшук, яка є обовязковою для виконання органами Національної поліції.

Матеріали справи не містять доказів щодо результатів виконання органами поліції вищезазначеної постанови.

В справі немає доказів, що маючи автомобільTAYOTA CAMRY реєстраційний номер НОМЕР_1 боржник його приховує, чи перешкоджає у його вилученні чи реалізації.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 13.12.2015 року з"вився до відділу державної виконавчої служби і надав пояснення, що вищезазначеним автомобілем користується третя особа і місце знаходження її йому не відомо. Іншого майна у нього у власності не має ( а.с. 15).

За ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Окрім іншого, фактично звернення державного виконавця до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України повинно бути як крайній захід, який застосовується до боржника коли державним виконавцем виконані вже всі можливі дії щодо примусового виконання судового рішення, оскільки це веде до обмеження вказаного конституційного права громадянина.

Суд першої інстанції обмежив боржника у конституційному праві лише за наявності боргу, про що і зазначено в оскаржуваній ухвалі.

У зв'язку з викладеним, оцінивши надані сторонами докази, колегія суддів дійшла висновку про те, що висновки суду першої інстанції є помилковими, а доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованими, тому ухвала суду попередньої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні подання.

Відповідно до п. 24-1 ст. 293 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Оскільки судове рішення про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України не відноситься до переліку п. 2 ч. 1 ст. 324 ЦПК України, отже ухвала апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити. Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 липня 2016 року у цій справі скасувати. Постановити нову ухвалу. В задоволенні подання старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Косінова Ігора Вікторовича про обмеження у праві виїзду за кордон боржника ОСОБА_3 - відмовити..

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді: