Справа № 645/2002/16-ц
Провадження № 2/645/1530/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2016 року Фрунзенський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого - судді Горпинич О.В.

при секретарі судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживачів та визнання окремих положень договору недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом, яким просив визнати недійсним п. 4.1.1. частини № 2 кредитного договору № МL-705/206/2008 від 23.05.2008 року, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2.

В обґрунтування позову посилався на те, що 23.05.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено вищевказаний кредитний договір, відповідно до умов якого останньому надано споживчий кредит в розмірі 48 527,60 СНF, з датою остаточного його повернення до 23.05.2023 року зі сплатою процентів у розмірі 6,49 % річних за користування. Однак, позивач вважає, що пункт 4.1.1 цього кредитного договору, підлягають визнанню недійсними, оскільки вони не відповідають вимогам ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» та порушують права позивача, як споживача фінансових послуг, оскільки розмір пені за прострочення виконання зобовязань майже в чотири рази перевищує суму основної заборгованості.

Позивач в судове засідання не зявився, проте присутній його представник ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача - ПАТ «ОТП Банк» в судове засідання, призначене на 07.06.2016 року не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений. Проте, представник Банку був присутній в судовому засіданні від 06.06.2016 року, надав заперечення, в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на сплив строку позовної давності, передбаченої ст. 257 ЦПК України.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові пояснення відповідача, а також надані сторонами докази у їх сукупності, що містяться в матеріалах цивільної справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

23.05.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до якого Банк надав ОСОБА_2 кредит в сумі 48 527,60 швейцарських франків до 23.05.2023 року, зі сплатою процентів 6,49% року.

Відповідно до п. 4.1.1 частини № 2 Кредитного договору № МL-705/206/2008 від 23.05.2008 року за порушення прийнятих на себе зобовязань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим Договором строки, позичальник зобовязаний сплатити Банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних Боргових зобовязань за кожний день прострочення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, відповідальність за порушення грошового зобов'язання Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до ч. 5 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону, відповідно до якої умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Позивач вважає положення п. 4.1.1 частини № 2 Кредитного договору призвели до порушення права позивача як споживача й одночасно суперечить вимогам ЦК України, що є підставою для визнання даного пункту Договору недійсними.

Проте, суд не погоджується з вказаним твердженням позивача, виходячи з наступного.

По-перше, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачена одна із підстав недійсності правочину, а саме, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З матеріалів справи вбачається, що Кредитний договір № МL-705/206/2008 від 23.05.2008 року, підписаний між сторонами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгодженні сторонами при укладенні договору.

По-друге, у відповідності до ч. 1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Згідно ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилається позивач, несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Однак, за визначенням компенсація - це відшкодування, зрівноважування, винагорода за щось, а також сума, яку сплачують як відшкодування, винагороду, покриття витрат, утрат.

В даному випадку умовами укладеного сторонами кредитного договору компенсація за невиконання позичальником умов договору взагалі не була передбачена, а встановлені проценти за користування кредитними коштами.

По-третє, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

До таких правових висновків дійшов і Верховний Суд України, висловивши свою правову позицію у постанові від 02 грудня 2015 року, справа № 6-1341цс15. З урахуванням вимог ст. 360-7 ЦПК України, така правова позиція повинна враховуватися судами при розгляді справ.

Договір між сторонами укладено в письмовій формі, тобто у формі, встановленій законом, сторони в належній формі досягли згоди щодо істотних умов договору, зміст правочину не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення їх було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Банк умови договору в частині надання коштів позичальнику виконав, позичальник використав дані кошти на цілі, зазначені в договорах кредиту. Отже, договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім того, суд зазначає, що договір підписано сторонами. ОСОБА_2 підписав кредитний договір, у звязку з чим між Банком та ним досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. ОСОБА_2 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо його умов та в подальшому виконував такий договір, а тому підстави для визнання положень пункту 4.1.1 спірного кредитного договору, передбачені нормами Закону України «Про захист прав споживачів», відсутні.

Будь-яких інших доказів на підтвердження недійсності оспорюваного пункту договору кредиту до суду не надано.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що при укладенні договору кредиту сторони діяли в межах норм цивільного законодавства, однаково розуміли значення і умови правочину та його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при укладені договору та те, що договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину, не є правочином зловмисним, не приховує інший правочин і відповідає дійсним намірам сторін.

Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає, що позовні вимоги позивача ґрунтуються на довільному та помилковому тлумаченні приписів чинного законодавства, не доведені суду жодним конкретним доказом, та позбавлені правового та фактичного обґрунтування, у зв'язку з чим, у їх задоволенні належить відмовити.

Відповідачем ПАТ «ОТП Банк» подана заява про застосування позовної давності. З цього приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

Як роз'яснено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З урахуванням викладеного, та зважаючи, що у задоволенні позову про визнання окремого положення кредитного договору недійсним відмовлено за його безпідставністю, суд відхиляє заяву відповідача про застосування строку позовної давності, як підставу для відмови у задоволенні позову.

Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. У зв'язку із відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати, понесені позивачем, відносяться на рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 57, 60, 61, 79, 88, 169, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживачів та визнання окремих положень договору недійсними відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області через Фрунзенський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, у разі подання апеляційної скарги після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя -