Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О., Мостової Г.І.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення до ОСОБА_4 про відшкодування збитків, за касаційною скаргою Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, в інтересах якого діє ПанамаренкоДмитро Миколайович, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року Концерн радіомовлення, радіозв'язку та телебачення звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про відшкодування збитків, який мотивований тим, що згідно наказу № 23/ д від 14 серпня 2009 року ОСОБА_4 було прийнято на роботу в Концерн РРТ на посаду бухгалтера сектору обліку розрахунків відділу бухгалтерського обліку та звітності. Наказом № 9/1 ок від 30 березня 2012 року ОСОБА_4 з 01 квітня 2012 року переведено на посаду бухгалтера II категорії сектора обліку розрахунків відділу бухгалтерського обліку і звітності, а наказом № 31/ок від 18 березня 2013 року переміщено на посаду бухгалтера ІІ категорії сектору фінансової звітності відділу бухгалтерського обліку та звітності Концерну РРТ. Відповідно до наказу № 39/ок про припинення трудового договору (контракту) від 04 квітня 2013 року ОСОБА_4 з 10 квітня 2013 року звільнено з посади бухгалтера II категорії сектору фінансової звітності відділу бухгалтерського обліку та звітності на підставі ст. 38 КЗпП України. Державною фінансовою інспекцією України з 21 травня 2013 року по 20 серпня 2013 року проводилась планова ревізія фінансово-господарської діяльності Концерну РРТ за період з 01 січня 2011 року по 31 березня 2013 року та окремих питань фінансово-господарської діяльності за період з 01 січня 2009 року по 31 грудня 2010 року, за результатами якої був складений акт № 06-21/70 від 20 серпня 2013 року. За даними акту № 06-21/70 від 20 серпня 2013 року ревізії фінансово-господарської діяльною Концерну РРТ за період з 01 січня 2011 року по 31 березня 2013 року та окремих питань фінансово-господарської діяльності за період з 01 січня 2009 року по 31 грудня 2010 року, ревізією встановлено порушення: ст. 2 Закону України «Про оплату праці», ст. 9 Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» при проведенні у березні 2013 року виплати заробітної плати звільненим працівникам у завищеному обсязі на загальну суму 18 000, 00 грн, а саме - головному бухгалтеру ОСОБА_7 на 13 000,00 грн та провідному інженеру з комп'ютерних систем ОСОБА_8 на 5 000,00 грн; Пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 при проведенні нарахування відпускних ОСОБА_9 на підставі наказу від 17 квітня 2012 року № 93 про надання відпустки строком на 10 календарних днів та наказу від 23 квітня 2012 року № 110 про надання відпустки строком на 1 календарний день, які були нараховані в сумі 2 016,74 грн з урахуванням коригуючого коефіцієнта у той час, як нарахування відпускних без урахування коригуючого коефіцієнта становило б 1 835,13 грн, зайво нараховані відпускні склали 181,61 грн, внаслідок чого були зайво перераховані внески до державних цільових фондів за квітень 2012 року в розмірі 66,14 грн, що є порушенням ст. 21 Закону України «Основи законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування»; пункту 2 Переліку видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообов'язкове державне загальне страхування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 22 грудня 2010 року № 1170, за період з 01 травня 2011 року по 28 лютого 2012 року, що призвело до завищення адміністративних витрат на загальну суму 979,56 грн при сплаті загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Зазначені порушення були допущені бухгалтером II категорії Концерну РРТ ОСОБА_4, чим завдано Концерну РРТ збитків на загальну суму 19 227,31 грн, які просили стягнути з відповідача ОСОБА_4, як і понесені витрати по судовому збору.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 31 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі Концерн радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, в інтересах якого діє Панамаренко Д.М. просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків місцевого та апеляційного судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу (загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників.

Положення статті 130 КЗпП України встановлено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Згідно з вимогами ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Пунктом 1 ч. 1 ст.134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Виходячи з матеріалів справи, з відповідачем не був укладений договір про повну матеріальну відповідальність. Його діяльність не охоплюється ознаками, переліченими у ст. 134 КЗпП України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

З матеріалів справи вбачається, що Акт планової ревізії проведено 20 серпня 2013 року, а позов подано до суду 22 жовтня 2014 року, тобто за спливом строку позовної давності, передбаченого ст. 233 КЗпП України, який і просила застосувати відповідач.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, належним чином встановив обставини справи, дав правильну оцінку наданим доказам відповідно до ст.ст.130, 233 КЗпП України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 із змінами «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками».

Судом першої інстанції повно встановлені фактичні обставини справи на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів та вірно застосовані норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин.

Апеляційний суд дав належну оцінку законності та обґрунтованості рішення місцевого суду. Належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та прийшов до обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для скасування рішення місцевого суду.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, в інтересах якого діє Панамаренко Дмитро Миколайович, відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
С.О.Карпенко
Г.І. Мостова