Справа № 638/9895/16-ц
Провадження № 2/638/3802/16
14.11.2016 року Дзержинський районний суд м. Харкова
у складі головуючого судді Хайкіна В.М.
при секретарі Шептуха В.М.
з участю судового розпорядника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Дзержинський районний відділ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про позбавлення права користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання, -
Позивач у червні 2016 року звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_3, третя особа: Дзержинський районний відділ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про позбавлення права користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання.Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 19.01.1998 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду було видано свідоцтво про право власності на житло, яким посвідчено, що квартира, яка знаходиться за адресою: м. Харків, пр-т. ОСОБА_4, 39, кВ. 212, належить на праві спільної власності ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2 та зареєстрована за ними у міському бюро технічної інвентаризації на праві спільної власності на підставі свідоцтва про право власності. 09.07.2008 року у вищевказану квартиру було прописано племінника - ОСОБА_3. 18.06.2013 року 1/3 частини квартири перейшла згідно свідоцтва про право на спадщину після ОСОБА_5 до ОСОБА_7. 11.02.2016 року інша 1/3 частина квартири перейшла згідно свідоцтва про право на спадщину після ОСОБА_6 до ОСОБА_7. Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім'ї, в квартирі зареєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_3. ОСОБА_3 у даній квартирі не проживає понад два роки, за комунальні послуги не сплачує, в утриманні квартири участі не бере.Просить суд позов задовольнити та усунути перешкоди у користуванні позивачеві квартирою, що розташована за адресою: м. Харків, пр-т. ОСОБА_4, 39, кВ. 212, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою.
Позивач - ОСОБА_2в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення.
Відповідач - ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про час, дату, місце судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчать поштові документи та матеріали справи, причину неявки суду не повідомив.
Представник третьої особи - Дзержинського районний відділу у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області у судове засідання не зявився, про час, дату, місце судового розгляду повідомлявся своєчасно та належним чином.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України.
Суд, дослідивши доводи представника позивача та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
19.01.1998 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду було видано свідоцтво про право власності на житло, реєстраційний номер №1-98-114038, згідно якого квартира, яка знаходиться за адресою: м. Харків, пр-т. ОСОБА_4, 39, кВ. 212, належить на праві спільної власності ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2 (а. с. 7).
18.06.2013 року 1/3 частини квартири перейшла згідно свідоцтва про право на спадщину після ОСОБА_5, померлого 30.11.2012 року, до ОСОБА_7.
11.02.2016 року 1/3 частина квартири перейшла згідно свідоцтва про право на спадщину після ОСОБА_6, померлої 27.07.2015 року, до ОСОБА_7.
Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку, виданої 03.06.2016 року №971/1273 Комунальним підприємством «Жилкомсервіс», дільниця №1, у даній квартирі зареєстровано: ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_3 (а. с. 17).
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України, визнання права.
Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, передбаченому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності.
Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до Узагальнення судової практики Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.
Відповідно до пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою».
Отже норми Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Відповідно до частини 2, 3 статті 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до частини 1, 3, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.
Одночасно провадження в частині позовної вимоги про зобовязання Дзержинський районний відділ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області зняти з реєстрації відповідачапідлягає закриттю у звязку з наступним.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Відповідно до частини 1 статті 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 17 КАС України,юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Відповідно до частини 4 статті 105 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може містити вимоги про зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 205 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до вимог частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Дзержинський районний відділ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про позбавлення права користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання, підлягає задоволенню частково.
Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 61, 88, 169, 197, 212-215, 217-218, 224-228ЦПК України, 15, 16, 317, 321, 386, 391, 405 ЦК України суд,-
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Дзержинський районний відділ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про позбавлення права користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, таким, що втратив право користування квартирою №212 по проспекту Л. Свободи, 39 у місті Харкові.
Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІН НОМЕР_2, витрати по сплаті судового збору у розмірі 551 (пятсот пятдесят одна) грн. 20 коп.
Провадження в частині позовної вимоги про зобовязання Дзержинський районний відділ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області зняти з реєстрації ОСОБА_3 - закрити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення. У разі, якщо рішення ухвалено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10-ти днів з дня отримання його копії.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий: